Tolnai Kálmán

Márta

rosszlány lett

Népszava, 1987

ISBN 963 322 491 8

Kiadja a Népszava Lap- és Könyvkiadó, 1987

A kiadásért felel: Kiss Jenő igazgató

Athenaeum Nyomda (86.2648), Budapest

Felelős vezető: Szlávik András vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Bodó Klára

0űszaki vezető: Bősze Lajos

Műszaki szerkesztő: Újvári György

Fedélterv: Szlifka Anna

Illusztráció: Vass Mihály

Budapest, 1987

Apám estére nem jött haza. Viccelődtünk, jó a lapjárás, egy zsák pénzt cipel majd a hátán. Másnap reggel egy utcai fülkéből felhívtam a mentőket. Semmi. Este megvetettük az ágyát, anyácska vacsorát készített a tálcára, a lámpát sem oltotta el. De már nem nevetgéltünk. Reggel kíváncsian felültem, hallom-e apám hangját. Csend volt.

Akkoriban Mártának csaptam a szelet. A fiúk Görcsnek csúfolták alacsony termete, s idomtalan, vastag lábszára miatt. Én is láttam, hogy csúnyácska, titokban mustrálgattam is, hátha találok rajta valami szépet, amivel mások előtt is igazolhatnám vonzalmamat.

Ronda, ronda ez − mondogattam magamban. Pedig naphosszat együtt lődörögtünk. Várt az iskola kapujában, belém csimpaszkodott, még a táskámat is elvette, csokoládét dugdosott a számba, s olyan hangosan beszélt, hogy az emberek utánunk fordultak az utcán. Sokszor eluralkodott rajtam az érzés: vegyek fel egy követ, s dobjam el, mint ahogyan a kutyáknak szokták, s kiáltsak rá: hozd ide! Elképzelhetetlennek tartottam, hogy a lány ne szaladjon a hő után ... Csak kora délután bújhattunk ágyba, sietnünk kellett, Márta főbérlőjének nem volt szabad engem a lakásban érnie. Rendbe hoztuk az ágyat, s inaltunk ki újra az utcára. Felmásztunk a várba, a bástyára ültünk, s lógáztuk a lábunkat a semmibe.

Apám már harmadik napja nem jött haza ... Márta kakaót szeretett velem inni.

− Egyszer − mesélte − vettem a boltban poharasat, csokoládét reszeltem belé, éppen csak megkóstoltam, s kiborult az egész ...

Nyelt és mosolygott.

− Gyere − mondta −, vegyünk kakaót ...

A boltban gondosan válogattam. A műanyag poharat a világosság felé tartottuk: milyen sűrű az ital. Rázogattuk, bólogattunk, ez jó, ez nem.

− Van pénzed?

− Nekem? − kérdeztem. − Nekem nincs. Márta visszarakta a csokoládét a polcra. Csak egy pohár kakaó maradt a kosárban.

− Csak ezt veszed?

Nem válaszolt.

Körülnéztem, s az ingem alá dugtam a csokoládékat.

Az üzlettől messzebb, a folyócska hídjánál vártam meg Mártát. Visszamentünk a Várba. A fésűmmel reszeltük a csokoládét a pohárba.

− Hová ment apád?

− Azt hittem, ízletesebb lesz a kakaó. A csokoládé-darabocskák beleragadtak a fogunkba. Mintha mákos tésztát ettünk volna.

Otthon anyácska pénzt számolt. Forintosokat, tornyokat épített belőlük. Apám utolsó nyereménye. Mindig szó nélkül borította a pénzt tenyeréből az asztalra.

− Tejre, kenyérre elég − nyugtázta anyácska.

Apámnak valójában nem volt munkahelye. Csak kártyázni szeretett. Tudtuk, hogy csal, órákig készítgette, preparálta a kártyalapokat. De sohasem beszélt róla. A játékról sem. Néha százasokat is kapott, többször csak aprót. Egyszer egy rendőr is kereste. Anyácska azt mondta, hogy elköltözött, s már hetek óta nem látta.

− Apa?

− Nincs sehol... Majd hazajön ... Ha nem verték agyon ...

Anyácska csöndes filozófiája megnyugtatott.

− Ennél?

A kakaóra gondoltam.

− Egyszer innék egy jó kakaót... − Anyácska döbbenten nézett rám.

− Kakaót? Soha nem szeretted.

Apa ágyát már nem bontottuk meg. Mélyzöld színű takarója feketének látszott.

A gimnáziumban minden tanév elején megkérdezte az osztályfőnök apánk foglalkozását. Leginkább azt feleltem: kártyás.

− Micsoda?

− Kártyás.

− Mi az, hogy kártyás? Fizikai vagy szellemi?

− Nehéz testi munka ...

Az osztály röhögött. A tanár is észbekapott. Vörös lett a dühtől. Tudtam, legszívesebben megütne. Megmarkolta a karomat, s társaim felé fordított. Mire ők elcsendesedtek, osztályfőnököm dühe is elpárolgott. S csak ennyit mondott:

− Ecce homo ...

A szünetben magához hívott.

− Mondd, miért hülyéskedsz... És ha az apád megtudja?

− Az igazat?

Jóska Pál tanár úr nem tudta az igazat. Apámat sosem látta, anyácska járt be az iskolába. Ilyenkor sötétbe öltözött, még kalapot is tett. Úgy jött a szülői értekezletekre, mintha temetésre hívták volna. Halkan beszélt, méltóságteljesen. Mindig így kezdte:

− Nem azért mondom ... kérem szépen ... Harmadik gimnazista voltam, amikor elcsentem s a bizományiban eladtam egy ampermérőt. Jóska tanár úr − a háta mögött Józsikámnak neveztük − levélben berendelte apámat, de helyette anyácskám jelent meg. Igen, jelent: feketében és halkan. Az osztályfőnököm nem merte neki megmondani, mit csináltam ... A jegyeimről beszélt, még meg is dicsért... Az ampermérőt is ő fizette ki. De ettől kezdve velem is kissé zavartan beszélt. S nem is emlékszem, mikor feleltetett utoljára.

− Az igazat!Kártyázik?

− Igen. Csak kártyázik. Minden pénzünket elkártyázza ...

Jóska Pál rám meredt. Azután megcsóválta a fejét, s ezt mondta:

− Szegény anyád.

Anyácska nem volt szegény. Amikor nagyanyó meghalt, órákig marakodtak a nővérével, Nellivel az aranyláncokon, gyűrűkön. Méregették a konyhai mérlegen, meg a vonalzómmal... Még az általános iskolába jártam. Én is segítettem anyácskának az osztozkodásban. Egy-egy óvatlan pillanatban gyűrűket dugtam a zsebembe. Nelli csak az utolsót vette észre, s hirtelen olyan pofont adott, hogy lehuppantam tőle a padlóra.

− Nézd, ez a gyerek ellopott egy gyűrűt! Kimarta a kezemből −, s diadalmasan emelte anyácska arca elé.

− Te, haszontalan ... − bosszúskodott anyácska. Fájdalomdíjként egy gyűrűt én is megtartottam magamnak. Anyácska ugyan többször is hitetlenkedve számolta át a zsákmányunkat, de csak a fejét rázogatta.

− Azt hittem hét... Meg mertem volna esküdni, hogy hét...

A gyűrűt később elcsalta tőlem egy lány. Levethőzött érte a padláson, s kétszer-háromszor végiglejtett előttem, mint a kényes lovak a mustrán. Még a mellét sem engedte megfogni. Elmeséltem akkor kebelbarátomnak, a híres horgász fiúnak, Peske Tibornak, aki megértően legyintett.

− Rossz üzlet volt ... Legalább két rendes pecabotot kaphattál volna érte ...

Anyácska sem köthetett valami jó üzleteket az arannyal. Eladogatta, hol ennek, hol annak. Fogyott is, mintha láthatatlan manók hurcolták volna el éjjelenként. Többször is nézegettem az ékszereket, magam hajlítgatott álkulccsal nyitottam ki a fiókot, de nem volt szívem meglopni anyácskát... Egyszer rajtakapott.

− Mi az? − kérdezte ijedtem. − Te ...Te hogy tudtad ezt?

− Nyitva volt − hazudtam. S hogy eltereljem a figyelmét, gyorsan megkérdeztem. − Honnan volt nagymamának ennyi aranya?

Anyácska gondosan bezárta a fiókot, kétszer-háromszor is meghúzta a fogantyúját próbaképpen, s csak azután válaszolt.

− Hát ... Találta ... Kapta hozományként... Urak voltunk mi...

Apai nagyapám katonatiszt volt. Apám is Ludovikát végzett. Nelli szerint anyácska az egyenruhájáért ment hozzá. Háború után lekerült az egyenruha ... Nagyapámról is. Az öreget börtönbe is zárták, zsidó vagyont fosztogatott, mondogatták. Vittek is el tőlünk tányérokat, meg egy szőnyeget ... Nagyanyám egy vázát is a rendőrök után hajított.

− Itt van ez is − ordította. − Kell a fenének!

Nagyapa a börtönben felakasztotta magát. De ezt én csak jóval később tudtam meg. Szintén Nellitől, aki gyűlölte anyácskát. Csak sejtem, miért. Apa miatt. Apa ugyanis először Nelli vőlegénye volt. De még az esküvő előtt jelentkeztem én, s Nelli pártában maradt.

Szerettem apámat, pedig alig szólt hozzám. S akkor is csak parancsokat osztogatott.

− Kabátomat!

− Ablakot kinyitni!

− Nem rohangálni!

− Gyufát hozni!

− Hallgatni!

Soha sem kérdezte, mit csinálok, tanulok-e, fáj-e valamim. Egyszer a kezét a fejemre tette. Talán mondani is akart valamit. Még mindig érzem a keze érintését ...

Apa már ma sem jön ... Anyácska az ágyból válaszolt. Rekedten. Bele a sötétbe.

− Nellinél van.

Nellinél? Az más! És kibuggyant a számon:

− Akkor jó.

Szerencsére anyácska nem értette.

− Mit mondtál?

Megnyugodva aludtam el. Álmomban én is Nellinél voltam, cigarettáztunk és nevetgéltünk. Apa meg mindenkinek a zsebébe dugott egy kártyalapot. Nellinek a keblébe. Bele is nyúlt.

− Nelli olyan, mint Karádi − mondta apa. − Mint Karádi.

Nelli hosszú szipkából szívta a cigarettát. Egyébként vékony volt és alacsony. És fehér arcú.

Amikor felébredtem, valóban az asztal mellett ült Nelli. Bizonygatta, hogy nem volt nála apám. A testvérek tanácstalanul nézegették egymást. Anyácska nem hitt Nellinek, s azt mondta:

− Azért csak küldd haza ....

Nelli durván förmedt rá.

− Az istenedet! Hányszor mondjam még, hogy ...

Felültem az ágyban. Nelli felém fordult.

− Az anyád teljesen megbolondult − mondta. − Hol az apád?

Először csendesen kérdezte, később felugorva üvöltözött.

− Hol az apád? Mi? Mondd! Te sem tudod? Megöltétek? Megölte az anyád? Mi? Én elmegyek a rendőrségre! Börtönbe juttatom az anyádat!

Aztán visszaroskadt a székre, és sírni kezdett.

Anyácska nem szólt. Mereven ült, összeszorított szájjal.

Később Nelli megtörülte a szemét, az arcát. Szipogott. És nagyon halkan megszólalt.

− Talált valami kurvát.

Anyácska rám nézett

− Itt ez a gyerek ...

− Ez már nem gyerek − mondta Nelli.

Aznap megborotválkoztam. Apám borotvájával. Nem vágtam be magam. Elhatároztam, hogy ezentúl borotválkozni fogok. És tanulni is. Ez a kettő valahogyan egy dologként jelent meg bennem. Talán azért, mert az egyik tanárom sokszor mondogatta: „Aki rendes magaviseletű, udvarias, tiszta a ruhája, aki tehát ad magára, figyeljétek meg, az jó tanuló is!"

Mártát is eltoltam magamtól az iskola kapujában.

− Tanulnom kell! Hagyj békén!

Csak sokára ért utol. Lihegett.

− Tőlem ... tőlem tanulhatsz ... Én hagylak ...

− Hát akkor, kuss! − förmedtem rá.

Aztán megsajnáltam. Megengedtem, hogy mellém üljön a padra. Láttam, hogy nagyon szerencsétlennek érzi magát.

− Érettségi... Tudod, három hét múlva érettségiznem kell.

Nyugodtan, szinte engesztelően mondtam. Riadtan bólintott.

De hiába olvastam a könyvet, a szöveg jelentése nem jutott el az agyamig. Tehetetlen dühömet Mártára öntöttem.

− Nem tudok tanulni, ha itt vagy! Érted? Eridj a fenébe. Na, lódulj!

Elment. Én meg néztem a futó felhőket, a fákat, a várost, az autókat, a fel-felbukkanó sétálókat, s nem láttam semmit. Alkonyatkor felálltam, és indultam haza. A könyvet a padon felejtettem.

Márta a lakásunk előtt, a parkban várt. Amikor megláttam, odamentem hozzá. Megfogtam a kezét, s magam után húztam.

− Ez Márta − mondtam anyácskának. − És itt alszik ... Velem ...

A lány sírni kezdett.

És anyácska is.

Én meg diadalmasan néztem őket.

Márta nem is volt olyan csúnya.

Leültem az asztalhoz.

− Apa? − kérdeztem. − Apáról van valami?

Anyácska hangosan zokogott, s kiszaladt a konyhába.

− Ne bőgj! − szorítottam meg Márta kezét. − Ne bőgj! Eridj utána! És csináljatok valami vacsorát!

Az ajtóhoz lökdöstem. Félve nyitotta ki. Csak sírást hallottam. Aztán az is abbamaradt.

Később visszajött anyácska. Nyugodtan terített. Két személyre.

− Márta?

− Kidobtam.

− Miért?

− Még kérdezed?

Kimentem a konyhába. Onnan az udvarra. Aztán az utcára. Márta a kapuban állt.

− Gyere − mondtam.

A fejét rázta.

− Anyád elkergetett.

− Gyere!

Visszavittem.

Anyácska nem szólt. Tálalta a vacsorát. Márta alig evett. S folyton sírt.

Én meg nem tudtam, mit csináljak. Velük. Apámra gondoltam. Magam előtt láttam kicsit kerek fejét, nagy szemét, ősz haját, sárga fogát, a füstfelhőit, finom fehér kezét.

− Ha apám belépne − mondtam csendesen −, megállna Márta előtt, meghajolna, s így köszöntené: Kezét csókolom, kisasszony ... Isten hozta nálunk ...

Anyácska furcsán nézett rám. Mint, aki azt mondja: nem tudsz te semmit..., semmit sem tudsz apádról...

Elhallgattam.

− Ha akarod, anyácska − alig ismertem a hangomra −, Márta hazamegy ...

Márta azonnal felállt.

− Maradhat − mondta anyácska. − Mindegy. − Aztán hozzátette. − Ha apád hazajönne, akkor mennie kell. Akkor nem maradhat... Mert kitekernétek egymás nyakát.

Márta hozzánk költözött.

A fiúk, mikor megtudták, csodálattal néztek rám. Egészen megváltozott a viszonyunk. Beavattak ügyes-bajos dolgaikba, tanácsot kértek, döntőbírónak hívtak a vitákhoz, úgy kezeltek, mintha én lennék közöttük a legidősebb. S ami leginkább tetszett: kölcsönöket ajánlottak fel, és soha nem kérték vissza. Jóska tanár úr is engem kérdezett, ha az osztály véleményére volt kíváncsi.

− Uzoki, mi a tablóról a véleményed? Uzoki, szerinted, hol legyen majd a bankett?

S mindez a változás néhány nap alatt történt. Márta miatt. Akit a fiúk már nem csúfoltak. Sőt, csapatostul kísértek bennünket órák után egészen hazáig. Be is jöttek a lakásba. Anyácska és Márta zsíros kenyeret csinált nekik, néha sört is ittunk, énekeltünk, zajongtunk, táncoltunk is. Egyszer Nelli is eljött. Megállt az ajtóban. Valamelyik fiú felkérte táncolni. Azt mondta: akárcsak a régi szép időkben.

A pünkösdi királyságom először akkor ingott meg, amikor Márta iskolájából meglátogatott bennünket egy tanárnő. Pár percet töltött csak nálunk. Másnap Mártát kicsapták a technikumból.

Márta a vállát vonogatta.

− Ha nem írom meg a szüleimnek, nem tudják meg ... De ha megtudják ... Akkor sincs semmi.

De azért este az ágyban könyörgött, hogy kísérjem haza a falujukba, a szüleihez.

− Úgyis meg kell ismerned őket... Egyszer, legalább egyszer találkozz velük ... Jó emberek ... Hidd el...

Azt mondta: a szüleihez. Mindnyájan tudtuk, hogy nincsenek szülei. Csak örökbe fogadták. Az anyja meghalt, mikor Mártát szülte. Az apja újra megnősült, de részegen felmászott a munkahelyén, egy építkezésen valami állványra és lezuhant... A mostoha mama újra férjhez ment. Az új házaspár eleinte magánál tartotta Mártát, később örültek, hogy középiskolába iratkozott, s elköltözött tőlük. A lakbért és a kosztpénzt azonban mindig rendesen elküldték. Nyáron is velük lehetett egy-két hétig.

Anyácska másnap megkérdezte Mártát, mi a terve. Én feleltem helyette.

− Semmi. Itt marad.

Délben nem várt Márta az iskola előtt. Hazasiettem. Felfordulás fogadott. A bútorokat elmozdították a helyükről, a padlót felmosták, a szőnyegek még az udvaron feküdtek hurkára göngyölve. Anyácska bekötött fejjel rohangált, Márta a fürdőszobában, kis köténnyel a derekán szorgoskodott.

− Vendég jön? − kérdeztem.

− Nagytakarítás − mondta anyám. − Márta találta ki. Őt szidd.

Aztán eltűnt a még megmaradt aranyból egy lánc. Anyácska átkutatta Márta bőröndjét, és megtalálta. Félrehívott.

− Látod − mondta −, ilyen ez a lány...

− Márta! − ordítottam.

− Ne, ne szólj! Ne szólj neki! − titokzatoskodott anyácska.

Márta éppen a cipőmet pucolta.

− Mit akarsz ?

− Semmit... Szeretnél moziba menni?

− Igen − felelte, s felcsillant a szeme. − Szeretnék.

Anyácska titokban bökdösött.

− Hagyd!

− Mert... Mehetnénk ... De ezt a filmet már láttam.

− Hülyéskedsz ... Mindig csak hülyéskedsz. − Visszament a cipőmhöz.

− Gyere − mondta anyácska −, megmutatom.

Levette Márta bőröndjét a szekrény tetejéről, felnyitotta, s a fehérneműk közül diadalmasan kiemelte a láncot.

− Itt van.

A konyhából beszéd hallatszott. Anyácska gyorsan visszacsúsztatta a láncot, lezárta a bőröndöt, s feltette a szekrényre. S már nyílott is az ajtó. Nelli volt. Egy pillanat alatt felmérte a helyzetet.

− Ti miben mesterkedtek?

− Semmiben − felelte anyácska.

De én elmondtam, hogy eltűnt egy nyaklánc. Nelli nem hagyta befejezni.

− És a nyakláncot − suttogta −, csodák csodája, megtaláltátok a lány bőröndjében. Igaz?

− Honnan tudod ezt, Nelli néni?

− Ez a nő − mutatott anyácskára −, azt hiszi, hogy Mártával is úgy kell elbánni, ahogyan régen nálunk dobták ki a cselédet, amikor már nagyobb összegű bérrel tartoztunk neki... Beletenni valamit a ládájába, ott megtalálni...

Anyácska szó nélkül kiment. Én álltam, mint akit a villám sújtott. Nelli fütyörészett, s a kezével verte a taktust.

Nem értettem anyácskát, miért csinálja ezt Mártával. Hisz tulajdonképpen már egy hete Márta pénzecskéjéből élünk ... Igaz, az is hamar fogyott. S talán új küldeményt már nem is kap ...

− Ha valami baj lenne − mondta barátságosan Nelli −, küldd el hozzám Mártát... Én befogadom. Hozzám költözhet. De csak ő. Te nem!

Megköszöntem, mert úgy éreztem, erre valóban sor kerülhet. Anyám csak mutatja, de nem tud belenyugodni abba, hogy Márta nálunk lakjék.

Este, amikor néhány percre magunkra maradtunk, anyácska azt súgta nekem.

− Fiam, ne higgy Nellinek ... A láncot nem én tettem a bőröndbe.

− De igen. − Mást is akartam még mondani, de visszajött a szobába Márta. Hajat mosott, törülközőbe burkolta a fejét. Kendőt kért anyácskától.

− Nincsen ... Olyan nincs, amit oda tudnék adni.

Márta leemelte a bőröndjét a szekrényről. Beletúrt. Ujja beleakadt a láncba. Kihúzta. Csak egy pillantást vetett rá. S visszaejtette a bőröndbe. Később halkan megszólalt.

− Ezt jó lenne eladni... Már csak holnapra van főznivalónk ... − Anyácskára nézett, s szokatlanul éles hangon kérdezte. − Vagy van valakinek pénze?

Nellinek ajánlotta fel a láncot; Másnap elvitte hozzá. Azt mondta, legalább ezer forintot kér érte.

− Négyszer annyit ér − mondta anyácska.

Márta Nellitől kapott pénzt, de a nyakláncot is visszahozta. Tüntetően a nyakán.

Az érettségiig alig volt már hátra egy-két nap. Komolyan tanultam. Jóska tanár úr tételeket súgott, azon rágódtam. Sem anyácska, sem Márta nem zavart. Minden vizsgához szerencse kell. Nekem volt. Nem buktam meg ... Felszabadultan léptem ki az iskola kapuján. Azt hittem, Márta várni fog. De nem volt ott. Később derengeni kezdett valami, mintha azt mondta volna, Nellihez megy. Pénzért. Akkor én is odamegyek, gondoltam. Nagyokat ugrálva, szinte kurjongatva szaladtam Nelli lakásához. Hosszasan csengettem. Kis idő múltán Nelli kinézett, én belöktem az ajtót, felkaptam, s forogni kezdtem vele.

− Sikerült! Nelli néni, sikerült! S leraktam a szoba közepén. Lihegve az egyik fotelba dobtam magam.

Velem szemben, az ágyban Márta feküdt.

− Hát te?

Nelli válaszolt.

− Ruhát próbáltunk, csengettél, nem tudtuk, ki az, bebújt az ágyba.

Nellin is csak pongyola volt. Nagy kék virágok borították be a selymet.

− Ezt a ruhát adom neki, nézd meg!

Nelli egy újnak tűnő rózsaszín ruhát dobott az ágyra.

Márta felült. Visszaadta a ruhát Nellinek.

− A pénzt kérem ... Nekünk pénz kell.

Nelli háromszáz forintot tett az asztalra. Márta lassan öltözködött.

A nagynéném gyorsan témát váltott.

− Arról beszéljünk, hogy leérettségiztél. Meséld el! Mi volt, hogy volt! Mert ezt meg kell ünnepelni! Gyerünk anyádhoz!

Márta máskor is elment Nellihez. Pénzt is kapott, ékszert is. De erről nem beszéltünk. Szégyelltem, hogy Nelli tart el bennünket. Valahol, belül, furcsálltam a jóságát. Nem ilyennek ismertem. Egyszer, már a nyár közepén, Márta nevetve jegyezte meg, hogy Nelli pénze is fogytán ...

Pedig ebben az időben kellett volna egy kicsivel több pénz. Egyetemre jelentkeztem. Vizsgára kellett utaznom Pestre. Márta kijelentette, ő is jön. Úgy csomagolt, mintha sohasem térnénk vissza ebbe a városkába. Anyácska csak nézte. És sóhajtozott.

− Egyedül maradok − mondta. − Apádat sem látjuk többé ... Isten tudja, mi történt vele ...

Csak ritkán jutott eszembe apa. Talán azért, mert anyácska sem beszélt róla. Ruhája, cipője, valami használati tárgya alig maradt. Semmilyen emlékébe nem ütközhettünk. Így azután az a kép is, amit magunkban őriztünk, fakulni kezdett, s egyre kevesebb darabkája tünedezett fel. Nelli említette néha, hogy ilyen gyorsan elfelejteni csak a rosszat szokták.

Az iskolában nem számoltam be apám eltűnéséről. S mivel munkakönyve szerint sofőr volt az egyik vásározó maszeknál, az egyetemi felvételi papíromra is ezt írták: munkás. Az osztályfőnököm természetesen még emlékezett a „kártyás"-ra, de nem törődött vele. Mi nevetgéltünk: apám végül is jót tett velem, hogy nem törekedett íróasztalhoz ...

Anyácska nem kísért ki a vonathoz. A ház kapujában búcsúzkodtunk. Márta már az utca végén járt a bőröndökkel anyácska még mindig fogta a kezem. Szelíd mosollyal nézegetett.

− Mennem kell − türelmetlenkedtem.

− Jó...

Láttam, vagy inkább csak éreztem talán, hogy valamit mondani akar.

− Mi baj van?

A fejét rázta, de a kezemet nem engedte el.

− Tudod ... Ne hallgass senkire ... Csak a saját eszedre − suttogta végül. − Márta nem jó lány. Bele ne rántson valamibe ... Vigyázz ... És írjál nekem ... Csak egy-egy mondatot ... Nem voltam én neked rossz anyád.

Sírt.

− Anyácska ... Hát nem örökre ... Jövünk haza a vizsga után...

Szipogva kérdezte.

− Te?

Aztán elengedte a kezemet.

„Elolvastam Uzoki Csaba vallomását. Megjegyezni valóm nincs. Csak annyi, hogy anyja, Uzoki Róbertné már a Csaba érettségi vizsgája előtt kapott levelet a férjétől, Bécsből. Uzoki Róbert disszidált, s ezt írta meg. S ígérte, hogy majd pénzt küld ... Meg azt is megjegyezni kívánom, hogy amikor Uzoki Csaba az érettségije után odaszaladt, Bede Jánossal voltam, először életemben, s a pénzt is ő adta Nellinek ... János úr a szekrényben volt ... Ez az igazság. És az is hozzátartozik még, hogy az aranyláncot is én tulajdonítottam el. Nem akartam eladni. Tudtam, hogy Csaba anyjának van pénze ... Bár az enyémet is elkérte. Azt mondta, lakbért mindenütt kell fizetni. Egyébként Uzoki Csabát nagyon szerettem. Ezért nem tudja ő a valóságot, az igazat. Amit most írtam le. Ha nem mutatják meg neki."

Délben érkeztünk Budapestre. A vonat mellett várt Nelli.

A nyárhoz képest hűvös szél szaladgált a pályaudvaron. Rám söpörte a port, a szemetet.

− Gyertek − mondta Nelli.

− Hová? − kérdeztem ellenségesen, mert úgy gondoltam, mindent otthagytunk szülővárosomban ... Nellit is, és azt is, ami vele kapcsolatos.

Nelli megérezte a gondolatomat.

− Már napokkal előbb megbeszéltük Mártával ... Te nem mondtad neki? Ejnye ... Elvesznétek ebben a nagy városban! Sem aludni, sem enni ...

− Van helyünk aludni − mérgelődtem. − Itt a kollégium címe ... Megírták, ide mehetek ...

Márta szólt közbe ... − És én? Rám nem gondolsz? Pénzünk sincs ... Háromszáz forint ... A többit otthagytam a mamádnak ...

− Villamosra szállunk − mondta határozottan Nelli.

A bőröndöt Márta vitte. Kullogtam a két nő után. Anyácskának hagyta a pénzt? Szégyelltem, hogy eddig anyácska megélhetése meg sem fordult a fejemben. Két napja felvették az egyik moziba jegyszedőnek. Ezt is Nelli intézte el. Tudtam, kap valamennyi fizetést. De mennyit? És az mire elég? Küldök én neki... Majd ... Majd küldök én ...

Nelli és Márta szemközt ültek a villamoson. Márta a bőröndöt maga mellé tette. S fogta a fülét. Valamit súgott a hozzáhajló Nellinek. A nagynéném komoly arccal bólogatott. Elfordítottam a fejemet. Néztem az utcát. Egyedül voltam.

Leszálltunk a villamosról. Hosszan gyalogoltunk egy régi bérházhoz. Kattogó lifttel mentünk a negyedik emeletre. Sötét folyosóról nyíltak a lakások. Az egyik ajtaján névtábla: Bede János.

− Jó ismerősöm − mondta Nelli. − Feleségül is akart venni ..., de hát...

Alacsony, ráncos arcú, teljesen ősz férfi nyitott ajtót. Várt bennünket.

− Tessék, tessék befáradni... Bede vagyok. − Kezet fogtunk. − De magának csak János, vagy Jancsi ... Tessék, hölgyeim ...

A szobában sötét volt. A leeresztett redőnyök között szűrődött be kicsike fény.

− A meleg miatt ... Nyáron gőzfürdő lenne itt...

Kint nem volt nagyon meleg. Mondani is akartam, de Nelli megelőzött.

− Nos, hát, ő az én unokaöcsém ... Mi is szeretnél lenni, Csabikám?

Kellemetlenül éreztem magam. Jobban szerettem volna, ha a kollégiumba megyünk.

− Lótuszfaktusz − válaszoltam.

Bede, aki nyilván nem értette a választ, hangosan dicsért.

− Az nagyon szép hivatás! Hej, ha én egyetemre mehettem volna?! De akkoriban, a háború ... Kívánom, hogy sikerüljön a terve, fiatalember! Bort töltött a poharakba, s szódavizet engedett rá.

− Ez hűsít a legjobban! Tessék, igyanak!

Fogtuk a poharat. Amikor koccintottunk, Bede nagy komolyan megálljt parancsolt.

− Állj, állj! Régen az volt a szokás, hogy érettségi után már tegeződhettek a fiatalurak az idősebbekkel! Szervusz! Szervusz, Csaba!

A nők kacarásztak. Bede pedig mindkét oldalról megcsókolta az arcomat.

− Na, még egy fröccsöt!

Ittunk.

Később Bede kihívta a konyhába Nellit.

− Éhes a népség, nem?

Márta felállt. Kikukucskált az ablakon.

− Szemközt is ház van ...

Úgy mondta, mintha Amerikát fedezte volna fel.

− Itt fogunk lakni?

Márta a szekrényhez lépett. A vitrinből kiemelt egy porcelán őzikét, megforgatta, aztán visszatette.

− Szép lakás.

− Ez? Sötét, mint a pince.

− És a fotelok?

Valóban kényelmes, bőrhuzatú fotelokban ültünk. Az iskolában, az igazgatói irodában voltak ilyenek.

− Kit érdekelnek ...

Márta visszaült a helyére. Kiitta az italát. Ebben a félhomályban nem is láttam csúnyának... De egyébként is megváltozott. Határozottabbá vált, kettőnk közül, szinte észrevétlenül, ő lett az erősebb.

Nelli visszajött.

− Úgy határoztunk − mondta −, vagyis azt javasoljuk, hogy Csabika menjen be a kollégiumba. Ebben a rendszerben az mindig jó ... Ha odahívták, menjen oda aludni... Persze, csak a felvételi idejére.

Mielőtt válaszolhattam volna, már Bede is az ajtóban állt, s ő szólalt meg.

− Ez okos! Én nagyon szívesen látlak, Csaba, de ... A magasabb taktika ezt sugallja, igen, be kell menni! S ott úgy kell viselkedni, mintha te írtad volna a Kommunista Kiáltványt! Ha levizsgáztál, viszszajöhetsz. Nellike meg a kislány ... a szomszéd szobában alszanak ... Így jó?

Örültem, hogy elmehetek. De nem szóltam.

− Ez az ésszerű ... − Ezt Márta mondta. S hogy pontot tegyen a beszélgetés végére, a bőröndünket átvitte a másik szobába. − Mi kell? Gatya? Ing? Törülköző?

− Te tudod − válaszoltam.

Nelli is átment Mártához. Egy nylonzacskóba pakolták a holmimat.

Bede teletöltötte a poharamat.

− Ha nem sikerül a felvételi, akkor sem kell öngyilkosnak lenni ... Sőt. A pénzhez nem szükséges egyetem ... Majd én segítek ... De azért ... Isten, isten! Ittunk.

Nelli a kezembe adta a tasakot.

− Odatalálsz? Vagy kísérjelek el?

− Jön Márta − mondtam halkan.

Bede, mint valami parancsnok, intézkedett.

− Márta kísérje el Csabit... De Nelli is!

A nagynénémnek láthatóan nem tetszett, hogy velünk kell jönnie.

− Fáradt vagyok ... Meg beszélnünk is kellene ...

− Majd beszélünk ... Menj csak a gyerekekkel...

Nelli nem mert ellenkezni.

− Blúzt cserélek − mondta.

Visszament a másik szobába, kigombolta a blúzát, s levette. Mindhárman őt néztük. Apró mellét melltartó takarta. Soványka testéből úgy domborodtak ki a bordacsontok, mintha kívülről ragasztották volna oda őket.

Bede cigarettára gyújtott. Közben hozzám hajolt.

− Valamikor szép lány volt − mormogta. Elindultunk.

A kollégium a Duna-parton volt. Mutattam a portásnak az írást. Kikeresett a névsorban, tett a nevem mellé egy jelet.

− A második emelet 6-ban ... A negyedik ágy ... Ezt meg töltse ki ...

Nelli és Márta a ház előtt vártak. Kiszóltam nekik, hogy minden rendben.

− Holnap délután várunk − mondta Márta és szájon csókolt.

− Sok szerencsét − s Nelli is megcsókolt. − Anyádnak majd írok egy lapot...

Leültem a hallban az egyik üveglapos asztalhoz. Kitöltöttem a bejelentőt, s felmentem a szobába. Egy szakállas fiú ült az ablaknál.

− Bodnár − mutatkozott be. − Az az ágy a szabad.

− Először felvételizel? Én már másodszor ... Erre az egyetemre a legnehezebb bekerülni... A múlt évet végigkuliztam egy kórházban ...

Ledőltem az ágyra.

− Nehezeket kérdeznek?

A szakállas a lábamhoz ült. Sárga szeme volt. Ilyet még nem láttam.

− Attól függ, kinek mi a nehéz ...

− Neked sárga a szemed?

− Nevetett.

− Barna ... Csak nagyon világos ... A fenét sárga!

− De ... Sárga ...

Kicsit hallgattunk. Aztán ő kérdezett.

− A te apád orvos?

− Nem ... Azt sem tudom, hol van − szaladt ki a számon.

− Ha munkás, akkor jó ... Az enyém orvos ... Én repülő szerettem volna lenni, de ő erőszakoskodott, legyek orvos, mert itt a rendelő meg satöbbi... Hát most kínlódom. Ha nem vesznek fel, haza sem merek menni.

− Én nem leszek öngyilkos, ha nem vesznek fel − s anélkül, hogy tudtam volna, Bede szavait ismételtem.

− A pénzhez nem szükséges egyetem ...

Bodnár visszament az ablakhoz.

− Egy lányt várok − mondta magyarázatképpen. − Abban állapodtunk meg, hogy a hídról integet... De nem jön ... Pedig kimondott kurva ... Nála szeretnék aludni ... Apám is nála szokott megszállni... Vicces, mi?

− Hát...

Lekászálódtam az ágyról, s Bodnár mellé álltam. Néztem én is a hidat.

− Sokba kerülhet a nő ...

− Van pénzem − mondta a szakállas. − Adott apám eleget...

Álldogáltunk az ablak mellett. Itt talán még hűvösebb szél fújt, mint benn a városban.

− Hideg van ...

Bodnár rám nézett.

− Inni kellene valamit, mi? Barackot... Az jó ilyenkor...

− Jó...

Kis idő múltán megkérdeztem.

− A többiek?

− Elmentek .... Két nyálas ... Valahol magolnak ... Nem jön ... A fene ezt a büdös ...

Visszafeküdtem az ágyra. Orvosnak kell lennem? Anyácska szeretné, nem, én. Akárcsak Bodnáréknál ... szeretnék mindig szépen járni, fehérben...

Autóban ... Villám is lenne ... S benne egy színésznő. Azok mindig orvosokhoz mennek férjhez... Jó lenne. És anyácska szavai szerint: az orvos mindenütt úr...

Bodnár otthagyta az ablakot.

− Gyere, igyunk valamit.

− Mondtam, hogy nincs pénzem.

− Rá se ránts

− Én hívlak. Oké?

− Oké.

Az épület előtt didergett a lány, akit az új barátom várt. Azt bizonygatta, hogy már egy félórája sétálgat a kapu előtt. Vállig érő hajú, szögletes arcú, szépen kifestett, húsz év körüli lány volt.

− Ági ...

− Ez meg ... Na, mi is a neved? Elfelejtettem − nevetett Bodnár. − Van egy barátnőd? − Fordult újra a lányhoz.

− Hát ... − méregetett Ágnes, kissé bizalmatlanul.

− Van nekem nőm! − mondtam. − A fenének kell a barátnőd!

Bodnár, mintha semmit sem hallott volna, karon fogta a lányt.

− Gyerünk, a pénz nálam, de ez a Csabié is.

Gyalogoltunk a hídon Pestre. A Dunát nézegettem. Szürke volt és sötét árnyak úsztak rajta, a felhők.

− Meddig értek rá? − kérdezte Ágnes.

− Reggel nyolcig − jelentette ki Bodnár. − Nyolckor a felvételi.

Beültünk sörözni az egyik éttermecskébe. Megittuk az első korsóval. Nem kívántam, hideg volt.

Megborzongtam. Ágnes éppen akkor nézett rám. Lassan elmosolyodott, s egy hideg puszit lehelt az arcomra.

− Van ennek nője ... Te szamárka ...

Aztán elment telefonálni. Bodnár rám szállt.

− Ne marháskodj! Hív egy másik nőt is ...

− Fázom ...

− Majd lesz még meleged!

Hát lett is. Megjött Klári. Fekete, vagyis inkább sötétkék hajú, magas lány volt. A kis táskáját úgy csapta az asztalra, hogy nagyot ugrottak a poharak.

− Szerencsétek! A Balatonnál kellene lennem, de az a szar Feri itt hagyott! Én, hülye, reggel óta szobrozok otthon a telefon mellett... Szétrúgom a micsodáját, csak lássam meg valahol!

Riadtan néztem. Észrevette.

− Nem a tiedet! A tiedre szükség lesz!

Átkarolt, s gyors mozdulattal a nadrágomhoz nyúlt.

Hozták az újabb sört.

Klári vette át a vezénylést.

− Mennyi az arany? − kérdezte.

Bodnár röhögött.

− Hát nem jópofa?!

Elővette a tárcáját. Kitette az asztalra a pénzét, egy százast visszarakott.

− Jegyre ... Ennyi a pénzünk ... Kettőnknek. Klári számolni kezdte. Egy-egy ötszázast elvett. Egyet Ágnesnek adott, a másikat ő gyűrte a táskájába.

− Most nézzük, mennyi maradt... Hát, jó ... Egy szolidka estére … elég ...

Az este meg az éjszaka nem volt szolid. Valamennyien társasághoz csatlakoztunk, konyakokat ittunk, dülöngéltünk egyik presszóból a másikba. Lebegett velem a világ. Rosszul voltam, de egyre csak hordták nekem is az italt. Aztán valahol lefektettek. Nehezen ébredtem. Szinte erőszakkal nyitogattam a szememet. Valamilyen szobában, egy keskeny ágyon feküdtem, zebracsíkos pléd volt rajtam. Az ágy előtt, a perzsaszőnyegen Ágnes és Bodnár aludt meztelenül.

Kinn sütött a nap. Az órámra néztem. Háromnegyed tízet mutatott.

Nem éreztem dühöt. Sem elkeseredettséget. Újra becsuktam a szememet.

− Kész − mormoltam. − Ez kész.

S elaludtam.

Ágnes költött. Nagyon szelíden rázogatta a vállam.

− Ébredj már! Na, ébredj már!

Bodnár az ablaknál állt. Ugyanúgy, mint a kollégiumban.

− Helló − mondtam. − Jó reggelt!

− Lekéstük a felvételit − fordult vissza Bodnár. − A franc ebbe az életbe!

Komolyan dühös volt. Durván beszélt Ágnessel is, aki állítólag este megígérte, hogy felkölt bennünket. Némán öltözködtem.

Ágnes kávét főzött, s kedveskedve hozta.

− Igyátok meg ... Vizsgázni meg ... Hát nem volt muri?!

Bodnár felhörpintette a kávét.

− Te? Hová mégy? Mit mondasz az anyádnak?

Vállat vontam.

− Semmit... Hogy nem sikerült... Majd egy év múlva. Talán ...

Csengett a telefon. Ágnes valakinek megígérte, hogy húsz-harminc perc és ott lesz valahol. Eljöttünk. Együtt mentünk Bodnárral a holminkért a kollégiumba.

− Ne haragudj − mondta a lépcsőházban. − Nekem is fontos lett volna ...

Leültem a rakparton a lépcsőre. Szépen sütött a nap, a tegnapi hideg elmúlt. Nem gondoltam semmire. Csak ültem, s napoztam.

Aztán elmentem Mártához. Hiába csengettem. Nem nyitottak ajtót. Senki sem volt otthon. Arra gondoltam, eljöttek értem a kollégiumba. Visszasétáltam hát a Duna-partra. Újra leültem a lépcsőre, s néztem a vizet.

Egy rendőr költött fel. Erősen esteledett. Nem találtam a személyi igazolványomat. A rendőr türelmesen várt.

− Felvételizni jöttem ... Itt laktam a kollégiumban ... Nem tudom, hová lett...

Így kerültem a kapitányságra. Hiába kérdezgettek, nem számoltam be a görbe éjszakáról. Attól féltem, megbüntetnek. S nem akartam magamat rossz színben feltüntetni.

− Valahol elveszett − ezt ismételgettem. A kollégium igazolt.

A rendőrségen kaptam valami papírt, s elengedtek. Későn, de még kapuzárás előtt értem Bede lakására. Márta nem volt otthon. Csak Nelli.

− Márta?

− Jánossal ... Bedével van valahol ... A várost nézik ... Te már eljöhettél?

Bólintottam. Ledültem az ágyra. Hol veszíthettem el az igazolványt? Nem tudtam pontosan összerakni az elmúlt éjszaka mozaikdarabjait. Arra sem esküdtem volna meg, hogy a kékhajú lány feljött velem Ágnes szobájába ...

− Ne izgulj Márta miatt − mondta Nelli. − Rendes lány az ...

Nem izgultam.

− Mindegy − legyintettem.

Többet nem szóltunk.

Mártáék hajnalban jöttek meg. Bede borostás arcát láttam meg először, cigaretta lógott a szájában. És pisszegett. Alusznak, mondta. Behunytam a szememet, s valóban úgy csináltam, mintha aludnék.

− Csabi is itt van ... − suttogta Márta.

Kis rést nyitottam a szememnek. Bede átkarolva tartotta Márta vállát.

− Megjöttetek? − Nelli hangja volt.

− Aludj tovább − válaszolt Bede. − Mi is fekszünk.

− Sokáig maradtatok ... Ez a szegény fiú ...

− Szegény?! − Ezt úgy kérdezte Márta, mintha tudott volna az elmúlt nap eseményeiről. Aztán kiment a fürdőszobába. Sokáig eresztette a vizet. S én újra elakadtam.

Reggel én ébredtem legkésőbb. Öltözködés közben vettem észre, hogy a személyi igazolványom a nadrágom zsebében van...

„Bede János beszélt rá arra, hogy hozzá szálljunk, ha Uzoki Csaba vizsgázni jön Pestre. Uzokit elküldtük a kollégiumba, engem pedig bemutattak egy társaságnak, négy férfi volt. Hárésnak hívták a vezért, az igazi nevét nem tudom. Ő csak annyit mondott nekem: »Oké, kislány, aztán ügyesen. Csak a pénz számít. Ezt jegyezd meg!« Hárést többet nem is láttam. Este egy bárba vittek. A lányok nem fogadtak szívesen. Azt mondták, csúnya vagyok. Ők ragasztották rám a gúnynevemet is: Békúci. Piszkáltak, menjek vissza vidékre. Bede megvédett, s az egyik fiú, Lakó is ráförmedt a lányokra. Később Lakó vitt el, azt mondta, kipróbálni... Másnap egy kékhajú lány csatlakozott hozzánk. Ő súgta meg Bedének, hogy mindent eladtak a bizományiban ... Nála láttam Uzoki Csaba személyijét. Bede valamiért nagyon dühös volt, kiabált is a lánnyal. Közben én elloptam Csaba igazolványát a kékhajútól, s reggelre visszacsempésztem Csabához. A leghatározottabban kijelentem, hogy semmit sem tudtam a lopott tárgyakról. Engem akkor még nem avattak be semmibe. Később Bede János elmondta, hogy a kölcsönzőben kiváltott tárgyakat adták el Uzoki Csaba személyijével. De ő, hogy baj ne legyen, mindent elintézett. Én nem érdeklődtem, hogy mi az a minden. Egyébként is nekünk, a lányoknak jóformán semmit sem mondtak el az üzletekről, mi csak azt csináltuk, amit a fiúk parancsoltak."

Bede lenyomott az egyik fotelba. A hátam mögött sétálgatott.

− És most? Mi a terved?

Vállat vontam.

− Semmi?

− Semmi.

− Az élethez pénz kell − közölte, mintha a világ legnagyobb titkát tárná fel előttem. − Dolgozni akarsz?

− Miért − kérdeztem vissza kicsit ingerülten −, tudsz jobbat?

Nevetett. Aztán a fülemhez hajolt.

− Te mondád...

Hirtelen eszembe jutott a rendőrség. A faggatások. Beleborzongtam.

− Semmi disznóságot nem csinálok ...

Bede tovább nevetett.

− Disznóságot? Honnan veszed ezt? Ilyet feltételezel rólam, aki ...

Hosszú prédikáció következett. Felsorolta az érdemeit, s hogy mit tett Nelliért, ő mentette meg az öngyilkosságtól, egyébként is, nincs nála jobb ember.

− Van egy ismerős orvos − folytatta. − e keres asszisztenst. És egy évig, az újabb vizsgáig, dolgozhatnál nála. Azt hiszem, ez mindenféle szempontból kitűnő lehetőség ...

Elfogadtam.

− Mártának is találtam munkát − mondta Bede, szinte mellékesen. − Az egyik presszóban ... Kávét főz majd.

− Neked? − kérdeztem kicsit élesen, mert eszembe jutott, hogyan szorongatta a lányt.

Bede megérezte, mire gondolok.

− Nekem is ... Meg másoknak is ...

− Bánom is én − mondtam. − Mikor kell az orvoshoz menni?

Henznek hívták az orvost. Ötven év körüli, fáradt ember volt. Amikor Bede bemutatott, jóformán rám sem nézett.

− Medikus? − kérdezte.

Bede válaszolt.

− Majd lesz.

− Csak lesz?

− Lesz ...

Azt hittem, kidob, mert nem vagyok orvostanhallgató. De nem.

− Jó ... Holnap ... Holnap megbeszélünk mindent. Aviszont...

Az utcán Bede szóáradatba kezdett.

− Jó orvos ez a Henz ... És régóta ismerem. Tudod, ez bizalmi hely. Te itt kulcsfigura leszel.

− Hülyéskedsz?

− Nem. Dehogy ... Henzhez járnak a lányaink.

− Kicsodák?

Bede megállt.

− Süket vagy? A lányaink ... Vagyis a kurvák.

Nem értettem. De bólogattam. Bede folytatta.

− Ez is hozzátartozik az üzlethez. A mi lányainktól nem kap betegséget senki ... Az nagy baj lenne! Ilyenkor faggatnák a pácienst, hol kapta, ki volt a nő, et cetera ... Lebukna az egész vonal...

A Belvárosban jártunk. Bede behúzott az egyik presszó mélyébe. Kis bokszok, sötétség, elöl a pult, a falon egy város térképe volt a tapéta. Talán Párizs. Konyakot ittunk.

− Nem kell félni... Te semmiben sem vagy benne ... Te csak asszisztens vagy Henznél... És ellenőrzöd, hogy a lányok ... Érted?

Hallgattam.

− Majd kapsz valami kevéske külön pénzt is ... Egy évig figyelheted az orvost, tanulhatsz tőle ... S aztán újra neki a felvételinek ... De a szájat befogni! Fecsegni tilos! Van néhány erős fiú az egyesülésben ... Tudod, nem jó viccelni velük ...

Nem is annyira a fenyegetés, mint az „Egyesülés" szó ragadt meg bennem.

− Egyesülés?

Bede nevetett.

− Így hívjuk ... Részvénytársaság. Vagy korlátolt felelősségű társaság ... Kell védelmező a lányoknak.

Ekkor eszembe ötlött Márta.

− Mártának is?

Bede lassan szájához emelte a poharát. Kortyolt.

− Csak... csak nem azt akarod mondani, hogy szerelmes vagy? Ebbe?

Zavaromban én is ittam. Nem, nem voltam szerelmes. Csak hozzám tartozott. Eddig.

− És ha igen? − kérdeztem támadón.

− Akkor, pardon! De, őszintén szólva, nem hiszem ... Vagy inkább: nem nagyon érdemli ...

Szerettem volna véget vetni ennek a témának, de az utolsó mondat felpiszkált.

− Miért nem?

− Te semmit sem tudsz róla... Mint férfi a férfinak kötelességem is elmondani. Ez a lány is olyan, mint a többi...

Bede kipakolt. Ivott és beszélt. Ekkor tudtam meg, hogy Márta tőle kapta a pénzeket. És hogy Nelli, a nagynéném, kerítő. Azt gondoltam, otthagyom őket, nekem nincs közöttük semmi keresnivalóm. Éreztem, hogy életem egyik legfontosabb döntéséhez érkeztem. Tisztán, hideg fejjel mértem fel a helyzetemet. Fel is álltam, hogy elmegyek.

− Ez nem nekem való.

Bede visszahúzott. Mintha nem is hallotta volna, mit mondtam.

− A nők, fiam, istencsapás rajtunk ... Ha hagyjuk. Mert két út van. Vagy ők veszik el a pénzünket, vagy mi az övékét. De te ehhez még fiatal vagy...

Újabb konyakot hoztak. Ma sem szeretem a konyakot, akkor is megborzongtam tőle. De megittam. Bede tovább mesélt. A fiatalságról, a háborúról. Hogy ő tizenéves korában már a feketepiac császára volt. Börtönben is ült. Rákosiék bezárták − úgy mondta, mint valami nagy érdemet 56-ban kiment Ausztriába, körülszimatolni, s visszajött a holmijáért, de közben már lezárták a határt. S ő mindent kockáztat, de az életét sohasem ...

− Ezt tanuld meg te is ... Életünk csak egy van ... Ez a filozófiám, s ezért nem kell félned mellettem ... Mert én óvatos vagyok, fiam... Óvatos.

Kicsit hallgatott. Aztán leszámolt elém ezer forintot.

− Ez a tied. Minden tíz napban ennyit kapsz tőlem ... Persze, Henz is fizet ... Nekem mennem kell. Fizesd ki a konyakokat. A vendéged voltam.

Heherészve nevetett. A vállamra csapott, felállt és elment.

A pénzt eltettem. És már a másik ezresre gondoltam. Meg a harmadikra. Úgy számoltam, Henz is ad legalább kettőt. Havonta ötezer! Gazdagnak éreztem magam.

Egész nap sétáltam. Néztem a kirakatokat. Az Apostoloknál ebédeltem, presszók teraszán üldögéltem. Bementem a postára, először 300 forintról állítottam ki az utalványt, aztán kettőről. Anyámnak akartam küldeni. De a kétszáz forintosat is eltéptem. Majd a legközelebbi ezresből, határoztam el.

Márta várt Bede lakásában. Kombinéban volt. Mosolyogva mutatta.

− Új, látod, ez új... Ruhám is van ...

Aztán az asztalhoz lépett, gyors mozdulattal kivett a táskájából egy százast, és a kezembe nyomta.

− Tedd el... Egyél belőle... Vagy, amit akarsz...

Arra gondoltam, amit Bede mondott. Lassan elhatalmasodott rajtam a düh. Mártához léptem.

− Te ... kurva! − sziszegtem.

A lány nem tiltakozott. Szépen csókolt. És magára húzott. Mikor felkeltünk, csak annyit mondott.

− Én azért a tied vagyok.

Álltunk egymással szemben. Kitört belőlem a keserűség.

− Kellesz a francnak!

Nem sértődött meg. Leült a fotelba, rágyújtott és elmesélte a napját. Hogy már tudja kezelni a kávéfőzőt, hogy a lányok nem nagy jövőt jósolnak neki, mert csúnya ...

− Az a fontos, hogy állásom van − mondta magabiztosan.

Nem szóltam, hát ő is hallgatott. Ránk sötétedett. Minden vonatkozásban.

Henz nem sokat törődött velem. Adott egy fehér köpenyt, s azt mondta, köszönjek mindenkinek ... Talán még a nevemet sem tudta.

Amikor jöttek a lányok, én is benn lehettem a vizsgálatkor. De szégyelltem nézni. Ma sem tudok visszaemlékezni egyre sem. Csak a ruhás alakjuk él bennem. S a cigarettafüstös csókjuk. Néha egyik-másik lány elhívott szórakozni, de végül rendszerint egyedül maradtam az asztalnál.

− Jön az üzlet − mondták a lányok, s attól kezdve én már nem számítottam. Az üzlet nadrágot viselt. Rendszerint külföldi volt s a keze egyre merészebbé vált. Az üzlet sohasem jött vissza a bonyolítás után a presszóba.

Csak a lányok. A valutát azonnal továbbadták a kávéfő]ő Mártának, aki eltüntette.

Márta csak zárás után üzletelt. Azt sem mindig. Ha nem sikerült kifogni valakit, együtt bandukoltunk haza. És ami egy kicsit mindig meghatott: tortaszeletet vett ki a táskájából s kezembe nyomta..

− Neked loptam ...

Úgy bánt velem, mint egy kisfiúval. Pedig nem is olyan régen még minden úgy történt, ahogyan én akartam.

Talán egy hónap is elmúlt, amikor megszólalt Henz.

− Mit keres maga itt?

Döbbenten néztem rá..

− Tessék?

− Azt kérdeztem, mit keres maga itt? Maga nem strici ... Nem érti, mit kérdezek?

Dadogtam, mert nagyon is értettem, amit mondott.

− Hát... Én nem ... De ...

− Maga, maga − mondta csendesen −, nekem többet ne jöjjön ide ... Érti? Magának felmondok. Passz. Érti? Menjen haza szépen, keressen egy tisztességes munkát és tanuljon. Érti? Isten áldja!

Majdnem kezét csókolomot köszöntem. Csak az előszobában tértem magamhoz. Álldogáltam. Vártam, hogy utánam szól. Mit csináljak? Végül visszamentem. Arra gondoltam, ha rám támad, azt mondom majd, hogy a köpenyt hoztam vissza. Benyitottam a rendelőbe. Az asztalnál ült. Fel sem nézett.

„Én csak későn tudtam meg, hogy a valutarejtegetés bűn. Nekem azt mondták a lányok, hogy tegyem el. Aztán a fiúk elkérték. Néha öt percig sem volt nálam. És kijelentem, hogy Uzoki Csaba sohasem kért tőlem idegen pénzt. Azt hiszem, vagyis arról sem tudok, hogy ő részt vett volna az eladásban, vagy részesült volna a haszonból. Nem tagadom, benne volt az egyesülésben, de semmi lényegeset nem bíztak rá. Erre, ha kell, meg is esküszöm."

Henz „felmondását" nem felejtettem el. Megéreztem benne a jóindulatot. Nagyon jól esett, hálás voltam érte. Igyekeztem a kedvébe járni. De ezzel megjártam.

Észrevettem, hogy a doktor többször rajtam felejti a szemét. Hetek múltán köhécselve újra megszólalt.

− Látom ... maga − majd kis szünet után nyomatékkal folytatta − te ... te sem szereted a nőket... Utálatos jószágok ... Ha van kedved hozzá ... Valamelyik este... Gondold meg ... Az ember nem élhet egyedül.

Bedével tárgyaltam Henzről.

− Buzi... Persze, hogy az ... Azért is bízunk benne ...

Elhatároztam, hogy többet nem megyek a rendelőbe. De Bede már a második nap kérdőre vont.

− Mi van, he? Begazoltál? Nem kell félni... A fiúk néhányszor már beverték a pofáját. Ha erőszakoskodik, mondd neki, hogy bepanaszolod. Meglátod, milyen kisfiú lesz!

Erre nem került sor. Henz nem közeledett. Csak a legszükségesebbet mondta, inkább csak parancsszavakat.

Heti szokásos tennivalóim közé tartozott, hogy végigjárjam a gyógyszertárakat, recepteket váltottam be. Az ampullákért minden kedden egy görnyedt hátú, de izmosnak tűnő férfi jött.

Többször asszisztáltam, amikor egy-egy fiút vagy lányt kötözött be. Valamiért összevesztek, s összeverték, megszurkálták egymást. Tojás Feriből golyót is operált ki. A vállát lőtte meg valaki.

− Ilyenkor jó vagyok, mi?! − mondogatta. − Máskor meg...

Egyszer egy külföldi férfit hoztak fel a rendelőbe a fiúk. Alélt volt. Lánccal verték össze.

− Hülyéskedett... Leállt velünk verekedni...

Henz lefektette a sötét ruhás férfit. Borzalmas látvány volt. Csupa vér és daganat.

− Elmehettek, de két-három óra múlva gyertek vissza érte.

Készülődtünk a műtéthez.

− A fene egyen meg engem is − sziszegte a doktor. Lassan mosogatta a vért a férfi arcáról. Mintha nem is figyelt volna oda. Szeme valahová messzire nézett. Túl az ablakon...

Hirtelen megrázkódott. Egy mozdulattal feltépte a férfi ingét. A mellére hajolt.

− A piszkok − lihegte −, megölték ...

Velem is forogni kezdett a világ. Hánynom kellett. Kitámolyogtam a fürdőszobába. Mire visszajöttem, Henz már az íróasztalnál ült. Mereven nézte a halott férfit.

− Végem − mondta csendesen. − Ezzel nekem is végem ...

S intett, hogy menjek el.

Elszaladtam Bede Jánoshoz. Ő összetoborozta a fiúkat. Mire felértünk a rendelőbe, Henz már nem élt.

„A doktor öngyilkossága után még két napig voltam szabad. Elszökhettem volna én is, mint a többi lány, de én nem akartam. Rajtam műtétet nem végzett, injekciót sem adott. Tablettát sem szedtem. Férfi ismerősöm tíz-tizenkét esetben volt, egyszer pénzt sem kaptam, mert nem csináltam azt, amit az illető kért ... Uzoki Csaba vallomása igaz. Tudomásom szerint minden úgy történt, ahogyan ő írta. Ő nem felelős. Én igen. Meg Nelli. Mármint a nagynénje. Más előadnivalóm nincsen."

Bede, mint valami hadvezér, intézkedett.

− Mindenki tűnjön el! A lányok is!

Aztán rám ripakodott.

− S legfőképpen te! Téged láttak itt a legtöbbször!

− Hová menjek? − kérdeztem ijedten.

− Messzire! Apádhoz! Oda, ki, apádhoz ...

Akkor mondták meg, hogy apám valami menekült-táborban él Olaszországban. Disszidált. Már régen tudta mindenki, csak én nem ...

Kiszaladtam az állomásra, jegyet váltottam. Hazautaztam anyámhoz. Csodálkozva fogadott.

− Hát te? Kitelt az esztendő?

Bántott a kérdés. Ideges is voltam. Henz miatt, féltem, hogy letartóztatnak, bosszantott, hogy apám esetét eltitkolták előttem, mintha kisfiú lennék. Kitört belőlem a káromkodás. Anyám magára zárta a szoba ajtaját. Én meg dühöngve rángattam a kilincset. Aztán lecsillapodtam. Beszóltam anyácskának.

− Kimegyek apámhoz ...

Kinyitotta az ajtót. Nem kérdezte, honnan tudom, hogy hol van apám. Nagyon józan hangon mondta.

− Az nem olyan egyszerű . ..

− Valahogy kijutok...

− Miért kellene elmenned? Nelli azt írta, nagyon jól vagy, sok pénzt keresel, és mindenki szeret...

− Történt valami ...

− Mi?

− Hát... − elhallgattam.

Anyám még mindig az ajtóban állt.

− Mi?

− Gyilkosság ...

Anyácska elájult. Lecsúszott a földre.

− Nem én ... Anyácska, nem én ... − mondogattam ijedten. Vizet engedtem egy bögrébe, s azzal locsolgattam ... Lassan tért magához. − Nem én voltam ... Csak ...

− Megijesztettél ... Nagyon megijesztettél ... Bevánszorgott az ágyához. Ráült, aztán lefeküdt. Most láttam, mennyire öreg már ... Megsajnáltam.

− Ne haragudj... Nem én voltam ... Csak én is hozzájuk tartozom ...

− Hozzájuk ... Valami bandához?

Igyekeztem megnyugtatni. Aztán hosszan hallgattunk.

− Van valaki − mondta később −, aki esetleg kisegít ... Elmenjek hozzá?

Elment.

Bezártam utána a kaput, s elhatároztam, hogy senkit sem engedek be. Talán félóra sem telt el, anyácska hazajött. A konyhába ült le.

− Sikerült?

Bólogatott.

− Most jó lenne a lánc, amit Márta elvitt − mondta. − Sokat kell fizetnünk ... Estére jön Lajos.

Tíz óra után csengettek ... Lajosnak kis trafikja volt a mozi mellett. Mankóval járt. Azt mondták róla, hogy hadirokkant.

Anyám bort tett elé. Percek alatt megitta az egész üveggel. Közben engem nézegetett. S azzal a kezével, amelyikkel a poharát fogta, teljesen fehér haját simogatta.

− Fénykép van? − kérdezte.

Anyácska megmutatta neki az érettségi tablóra készült fényképemet. Valamit morgott, s zsebre dugta.

− Annyi szent − mondta −, nem lesz könnyű. Fiatal még nagyon ...

− Lajos úr, kérem ... Tudja ... Muszáj ...

A trafikos a mankóját igazgatta.

− Szabad lenne ... Szabad megnéznem a ...

− Persze, Lajos úr, persze ...

Anyácska kinyitotta a „titkos" fiókot. Turkált benne, s két láncot és egy gyűrűt vett ki.

− Tessék − tette az asztalra.

Lajos nem nyúlt hozzájuk.

− Rendben ...

− A gyűrűben a kő ... Lajos úr ... Csak a kő legalább 80 ezer...

− Nem vitatom ... De mindennek ára van ... Ennek meg, ugyebár ...

Kis szünet után Lajos egyenesen hozzám fordult.

− Figyelmet kérek ... Tessék mindent jól megjegyezni ... Nem mutatkozni senki előtt ... Én majd jövök, s egy szabályos útlevelet hozok. S akkor megadom, hol találkozunk, honnan lesz az indulás... Addig is nyugalom ... S aki beszél, az ... Nem akarok fenyegetőzni, de ... Tetszik érteni?!

Bólintottam. Többször is. Mert valóban értettem. Egy teljes napot töltöttem félelemben, reszketve minden utcai zajtól. A rendőröket vártam ...

Éjfél felé azonban Lajos kopogott. Anyácska sem aludt. Felöltözve ültünk egymással szemben az asztalnál.

Lajos a kezembe nyomott egy útlevelet. A Német Szövetségi Köztársaságba állították ki. Franz Schmidt névre. A fénykép engem ábrázolt.

− Ez jó ?

Anyácska is átforgatta.

− Tessék nyugodt lenni ... Még a pecsétek is valódiak.

Anyácska magához ölelt.

− Azt hiszem, most már ... Talán végleg búcsúzunk ...

Lajos sürgetett.

− Kinn vár az autó ... Majd ír a fiú ... S nem idegenbe megy ... Csak a papához ... Gyerünk, gyerünk!

Anyácska sírni kezdett. Aztán kivette az ékszereket, s a kezembe nyomta.

− Csak akkor add át, ha már átértetek ... − S döbbentemre a szekrényből pénzköteget vett elő. Csupa ötszázast. Gondosan kettéosztotta. − Ez a fele ... Tessék Lajos úr ... A másik felét, ha a fiam ír ... Onnan ...

Lajos a fejét rázta.

− Nem, kérem szépen, nem ... Csak a megállapodás szerint. Az egészet most.

Anyácska rámnézett, utána a pénzre. Nem volt ideje gondolkodni, mert a trafikos kikapta a kezéből a pénzt.

− Így ni, kérem! Indulás! Kezét csókolom! Tessék jól aludni, nem lesz semmi baj. A legjobb, legmegbízhatóbb emberek ezek!

Anyácska ki sem kísért. Az autóban két férfi ült.

− Gute nacht!

Halkan kérdeztek valamit Lajostól.

− Ja, ja... − bólogatott. Beültettek a kocsiba. − Mutassa meg nekik az útlevelet − hajolt be Lajos. − Meg az aranyakat is ...

Belelapoztak az útlevélbe.

A mellettem ülő megvizsgálta az aranyat, s a követ is a gyűrűben.

− Gut!

Elindultunk. Egy-kettőre kiértünk a városból.

− Tud németül? − kérdezte a mellettem ülő férfi magyarul.

− Nem nagyon − feleltem meglepetten.

− Kár...

Félórai autózás után megálltunk. Eloltották a lámpát is.

− Kiszállunk − mondta a vezető. − Elvégezzük a dolgunkat.

− Milyen dolgot! − kérdeztem.

− Hát pisálunk ... Ezt muszáj... Nehogy a vámnál jöjjön ránk ... Elárul, hogy izgulunk ... Gyerünk, öcskös!

Kikászálódtam. Mind a hárman leálltunk az árok partjára. Sötét volt.

A két férfi szorosan mellém állt. Megfogták a karomat és szó nélkül elvették az ékszereket és az útlevelet.

Aztán megfordultak, s mire magamhoz tértem, már az autót sem láttam.

Visszabotorkáltam az útra. Minden erőm elhagyott. Leültem az árokpartra.

Nem tudom, mennyi idő telt el. Lehet, hogy csak egy perc, lehet, hogy több óra. Zseblámpa fénye vetítődött rám.

A határőrök voltak. Kérték az igazolványomat.

Tartalomjegyzék

Borító

Címoldal

Copyright

Tolnai Kálmán - Márta rosszlány lett