SZABICS ADRIENN

SZERELEMTOLVAJ

Gyémántfelhő, 2024

Az újrakezdőknek!

1. FEJEZET

Vannak helyzetek, amiket az ember a háta közepére kíván, de el kell fogadnia, mert nincs más választása. Nem én kerestem a bűnöző életmódot, az talált rám.

Igen, egy piti kis tolvaj vagyok. Abból tartom fenn magamat, hogy üzleteket rámolok ki. Feltöröm a kasszákat, fogom a pénzt, és elsétálok a zsákmánnyal.

Nem, nem ez volt életem célja, de nevelőotthonos kölyökként hamar megtanulod, hogy senkire sem számíthatsz, csak saját magadra. Ez rám fokozottan igaz, mivel se anyámat, se apámat nem ismertem, csecsemő voltam, amikor kiraktak a brooklyni árvaház kapuja elé.

Engem soha senki nem akart örökbe fogadni, igaz, nem is könnyítettem meg a gyermekre vágyó érdeklődők helyzetét. A velejéig rossz voltam. Ha kíváncsiak lettek rám, és fennállt a lehetősége, hogy engem választanak, mindent elkövettem, hogy ez ne történhessen meg. Ellenkeztem, feleseltem, káromkodtam. Ha pedig nagyon ellenszenves volt az irántam érdeklődő pár, a feleségre dobtam egy nagy kupac sarat, békával ijesztgettem, az apajelöltet meg kigáncsoltam, csúzlival lőttem rá, vagy köpőcsővel vettem célba.

Egyik kedvenc trükkömet akkor vetettem be, amikor a felnőttek leültek beszélgetni arról, hogy ki legyen a szerencsés poronty, aki családot kaphat. Nem akartam megadni az esélyt, hogy én legyek az, ezért az asztal alatt a cipőmből kivett fűzővel összekötöttem a lábukat, s amikor felálltak, hogy elinduljanak, orra estek. Naná, hogy ezek után nem volt, aki magával akart volna vinni. Szerencsére!

Igaz, a csínytevéseimért az apácák és a nevelőnők kivétel nélkül mindig megbüntettek. Ilyenkor előfordult, hogy vacsora nélkül küldtek ágyba, vagy órákig kellett a hideg betonon térdelve imádkoznom. Persze amikor senki nem figyelt, a sarkamra ültem, s magamban röhögtem, amiért azt hiszik, bárki akaratának be fogok hódolni. Megszámlálhatatlanul sokszor mondogatták, hogy „Jake, ilyen viselkedés mellett soha nem lesz családod”.

De nem is akartam családot. Úgy gondoltam, ha majd szükségem lesz rá, én fogom eldönteni, kivel és mikor óhajtok együtt élni. Bár az árvaházban sem voltam teljesen szabad, annál ezerszer jobb volt, mint hogy én legyek egy gyermektelen pár utolsó kísérlete a tökéletes családi összkép eléréséhez.

Persze nem ítéltem el őket. Sajnos rengetegen vannak, akiknek nem lehet saját babájuk, és ezt huszonhat éves fejjel már nagyon szomorú dolognak tartom, de akkor sem bántam meg, hogy nem kerültem rendes szülőkhöz. Mindig is öntörvényű voltam, szeretek az életemről én magam dönteni.

Arról nem is beszélve, hogy elválasztottak volna a legjobb barátomtól, Iantől. Ő volt az egyetlen, akivel jóban voltam az otthonban. Ő legalább annyira vásott volt, mint én, ha nem rosszabb.

Ian jóval később került be nálam, már elsős iskolai évünket tapostuk. A szüleit kábítószer-kereskedelem miatt letartóztatták, őt meg rokonok hiányában a gyámügy bedugta az árvaházba. Nehezen illeszkedett be a sok hülye kis genyó közé, akik csúfolták kapafogai, vézna alkata és elálló fülei miatt.

Mikor egyszer a tanítási szünetben az udvaron kidobózhattunk, valaki azt mondta, ő nem játszik, ha az új srác is fog. Láttam, mennyire rosszul érinti ez Iant. Nem volt neki elég, hogy elvesztette a szüleit, még az új közösségbe sem fogadják be. Akkor döntöttem el, hogy kivételt teszek, és ő lesz az egyetlen, akivel beszélgetni fogok. Addig a napig senkivel sem álltam szóba, csak a tanórai feleléseken voltam hajlandó megmutatni, hogy nekem is van hangom.

De miután láttam, milyen kínban van az a szerencsétlen fiú, rögtön tudtam, hogy egy csónakban evezünk. Kikiabáltam, hogy „én nem labdázom ezekkel az idiótákkal”, jó hangosan, hogy mindenki hallja, aki kint áll a pályán.

Egytől egyig megdöbbentek, amiért ilyet mertem mondani, és hogy egyáltalán hallották a hangomat az órákon kívül. Arrébb sétáltam, egy fejbiccentéssel jelezve Iannek, hogy kövessen.

Az épület hátsó részéhez mentünk, a kukákhoz. Ott bemutatkoztam neki, és elmondtam, mekkora szívás lesz itt az élet, hacsak nincs valaki, akire számíthat. Tudtam, hogy a sok flúgos lelenc meg fogja keseríteni az életét, ahogy az enyémet is próbálták, de én ezt nem hagyhattam. Velem nem volt könnyű dolguk, mert hétéves koromra már két fejjel magasabb voltam, mint a korombeliek, így nem mertek velem ujjat húzni, mert tudták, azonnal a tettek mezejére lépek, és kiverem az összes fogukat. Iannel hiába voltunk egyidősek, ő is az átlagos magasságúak táborába tartozott, könnyűszerrel ki tudták volna csinálni, ha akarják.

Magam sem értem, miért pont vele tettem kivételt, és miért akartam egyáltalán barátkozni bárkivel is, Ian azonban jó fejnek tűnt, ezért felajánlottam neki, hogy legyünk haverok. Persze ő először azt hitte, ez valami csapda, és csak be akarom húzni a csőbe, aztán az első adandó alkalommal a hiénák elé vetem, hogy megaláztatás tárgya legyen. Már a felvetésen is nevetnem kellett, ami igazolta a megérzésemet, miszerint Ian jó fej.

Elmagyaráztam neki, hogy számomra itt lenni maga a pokol, mert utálom, hogy állandóan meg akarják mondani, mit csináljak, és folyton ki akarnak innen lökni valami kétségbeesett házaspárnak, akik mindenáron gyerekre vágynak.

Mindketten tisztában voltunk azzal, hogy ha szövetséget alkotunk, kevés esélyük lesz piszkálni bennünket, ezért ott, a tornyosuló szemétkupacok mellett egyezséget kötöttünk, hogy mi leszünk a legjobb barátok, és mindig megvédjük egymást az esetleges sulis szívatások ellen. Kezet ráztunk, és attól a naptól fogva tényleg Ian volt az egyetlen, akivel szívesen töltöttem az időmet, és akivel szerettem dumálni.

Hamar kiderült, hogy a megérzéseim nem csaltak vele kapcsolatban, mert jó volt a humora, és minden csínybe belement. A lányokat rendszerint meglestük, a fiúkat, ahol csak lehetett, cikiztük. Fordult a kocka, s már nem Iant vagy engem akartak bántani, hanem ők tartották tőlünk a távolságot. Mi voltunk az otthonban a két ördögfajzat. Ahogy telt az idő, és kamaszodni kezdtünk, a nevelőknek egyre inkább elegük lett belőlünk és az állandó balhéinkból. Lógtunk, cigiztünk, fittyet hánytunk a tanulásra. Állandóan röhögtünk, mert szinte mindennap füveztünk; idővel a marihuánától az amfetaminon és kokainon át a heroinig mindent kipróbáltunk.

Aztán az igazgató felajánlotta, hogy egy szobába kerülhetünk, ha visszafogjuk magunkat. Addig nem engedték, hogy közös legyen a szobánk, mert attól féltek, akkor még kezelhetetlenebbek lennénk. Nekünk persze tetszett az ajánlat, mert semmit nem akartunk, csak kerülni a diákokat, meg úgy kábé az összes embert, akik körülvettek minket. Sajnos még így is osztoznunk kellett a szobán hat másik sráccal, de tényleg lejjebb csillapodtunk, és elvoltunk a magunk kis világában, arra várva, hogy betöltsük a tizennyolcat, és végre elhagyhassuk a helyet.

Ian sem akart korábban kijutni, arra várt, hogy az apja és az anyja érte jöjjenek, ha kiengedték őket a sittről.

Ez azóta sem történt meg.

Mostanra felnőttünk, huszonhat évesek vagyunk, eltelt tizenkilenc év, mióta megismertük egymást, és Ian szülei azóta egy percig sem keresték a fiukat. Csak akkor kaphatott teljes körű információt a börtönben lévő rokonairól, amikor nagykorú lett, és csalódottan vette tudomásul, hogy már évekkel korábban szabadultak, őt azonban nem keresték fel, és nem is érdeklődtek felőle.

Biztosítottam Iant, hogy én mindig mellette leszek, ahogy ő mellettem, és már inkább vagyunk testvérek, mint barátok. Elmorzsolt egy könnycseppet, ezzel is lezárva szülei árulását, és csak annyit mondott, „szarok rájuk, igyunk valamit”.

Most őt várom.

Arra készülünk, hogy kiraboljunk egy éttermet. A River Deli a Joralemon Streeten van, mindennap fél tizenegykor zár, éjfélre már az alkalmazottak sincsenek bent. Hetek óta figyeljük a helyet. Mármint nem én és Ian, hanem a főnökünk, Ray.

Még akkor épültünk be a kis bandájába, amikor tizenhat évesen teherbe ejtettem egy csajt, és azonnal munkára volt szükségem, hogy fel tudjam nevelni a babát. Ha valaki, akkor én aztán tudom, milyen, ha nem ismered a gyökereidet, de mivel a lány ősei mélyen vallásosak, az abortusz szóba sem kerülhetett.

Tiniként nyilván nem vágytam ekkora felelősségre, s miután nyilvánosságra került a terhesség, még kevésbé voltam népszerű a nevelőnők körében. Mindenféle gúny célpontja, megannyi beszólás áldozata lettem az otthonban, amiért nem tudtam a gatyámban tartani a farkamat. Olyannyira feldühödtek, hogy hatósági gyámság alá akartak helyezni. Részemről az volt az utolsó csepp a pohárban. Állandó felügyelet mellett lenni, ahol minden lépésemet árgus szemmel figyelik? Frászkarikát!

Szóltam Iannek, hogy én lelépek, ő meg zokszó nélkül jött velem. Összepakoltuk azt a kevés cókmókunkat, amink volt, ami csak pár pólóból és nadrágból állt, majd az éj leple alatt se szó, se beszéd kisurrantunk az otthonból.

Persze rendes munkát akartam találni, hogy valamiből segíteni tudjam a gyereket, de ki akart volna alkalmazni egy kiskorú, tróger állami gondozottat, akinek ráadásul kölyke lesz?

Napokig csak tengődtünk. Konténerkukákban aludtunk, közkutaknál mosakodtunk, nyilvánosan vizeltünk, az éhes gyomrunkat pedig a megmaradt és kidobott hulladékokkal csillapítottuk.

Már annyira csüggedten kószáltunk Iannel Brooklyn utcáin, hogy majdnem úgy döntöttünk, visszamegyünk a nevelősök közé, amikor odalépett mellénk Ray. Gondolom, az olyan fiatal és naiv hülyegyerekek voltak az áldozatai, mint mi. Egy sikátorba csábított minket, mondván látja rajtunk, milyen szakadtak vagyunk, és pénzre van szükségünk. Nem féltünk tőle, mivel ő egyedül volt, mi meg ketten. Tudtuk, hogy esélye sincs ellenünk, ha futásnak kellene erednünk, gyorsabbak lennénk nála. Meg aztán egy vas sem volt nálunk, amit elvehetett volna tőlünk, így jobb híján besétáltunk vele egy sötét, patkányok által lakott övezetbe, ahol húgy és csatorna szaga elegyedett. Az orrfacsaró bűztől hányni tudtam volna, de mereven és kíváncsian hallgattuk végig a mondandóját.

Ray azt mondta, sok zöldhasút kereshetünk kevés munkával, amiért cserébe csak hűséget kér tőlünk.

A feladat egyszerű volt, éjjelente betörni különböző helyekre, és elhozni az aznapi bevételt.

Nem sokat gondolkodtunk. Végigvettük, milyen más lehetőségünk volna, de semmi nem jutott az eszünkbe. Ian lelki sérült, akit magára hagytak, amint lehetett, én csóró, anyátlan suhanc, akinek hamarosan gyereke lesz.

Ezért belementünk. Annyi kikötésünk volt, hogy csak együtt vagyunk hajlandók dolgozni.

Ray szerzett nekünk ideiglenes szállást, és a következő hetekben megtanította a lopás minden csínját-bínját. Mivel ő volt a főnök, soha nem vett részt a melóban, mi azonban, miután egyre jobban belejöttünk, már elkísérhettük az egyik profi tolvaját, és megnézhettük, hogyan is megy élesben a dolog. Szinte az egész testünk remegett az idegességtől.

Egy csemegebolt volt a bevezető prédánk, és meglehetősen könnyen ment. Semmi nehézségbe nem ütköztünk, igaz, csak megfigyelőként voltunk ott. A kamerarendszert kicseleztük, mert fekete maszkban voltunk, a riasztórendszert pedig könnyűszerrel hatástalanította a „tanítónk”. Senki nem volt a boltban, nem kellett tártani az esetleges lebukástól, és bármihez hozzáérhettünk, mert kesztyűt viseltünk, így nem hagytunk magunk után ujjlenyomatot. Olyan gyorsan történt minden, hogy már csak a végére emlékszem. Ray várt bennünket néhány utcával arrébb. Elkérte a zsákot a férfitól, akivel voltunk – a mai napig nem tudjuk, ki lehetett –, belemarkolt, s ami a keze ügyébe akadt, azt nekünk adta. Pontosan hatszázötvenkét dollár volt.

A feszültség, ami addig körülvett bennünket, köddé vált, és alig vártuk, hogy még több lóvé üsse a markunkat.

Mikor már készen álltunk, hogy felügyelet nélkül elvégezzük a ránk bízott feladatokat, Iannel beköltöztünk egy közös albérletbe. A kauciót és az elindulást Ray fizette, amit azóta már régen visszaadtunk neki.

Az első közös akciónk egy zöldséges bódé volt. Ray nem akarta, hogy túl nagy falattal kezdjük. És ez így rendben is volt, mert nagyon izgultunk, de végül százszázalékosan, hiba nélkül teljesítettük. Nem volt nagy összeg a kasszában, mi mégis igazi diadalt éreztünk, mert más ezért napokig dolgozik. Eleinte volt egy kis bűntudatom, de önálló akartam lenni, és közeledett a fiam születése is.

Ennek már tíz éve, és mi még mindig ezt csináljuk. Az elmúlt években egyetlenegyszer fordult elő, hogy mardosott a bűntudat. Három hónappal ezelőtt követtem el életem legnagyobb hibáját. Ray minden alkalmazottjának ad egy kisebb pisztolyt arra az esetre, ha netalántán valaki megzavarná a munkát, és figyelmeztetni kéne, hogy fogja be a száját. Soha senkit nem akartam bántani. Az elmúlt tíz évben nem is kellett előrántanom a fegyveremet. És bár kaptunk Raytől felvilágosítást a használatáról, egy alkalommal mégis elsült a kezemben.

Egy kis fagyizót akartunk kipakolni, amikor egy fiú rajtakapott, és mindenáron le akart leplezni minket. Fogalmam sincs, miért kószált olyan késő éjjel egyedül az utcán, és miért akart hősködni, amikor azonban nem volt hajlandó elhúzni a csíkot, rászegeztem a pisztoly csövét, hátha felfogja ésszel, hogy nincs szükség a jelenlétére.

De nem mozdult.

Ekkor Ian rám ordított, hogy húzzam már meg a ravaszt, túl sok minden forog kockán, nem egy ilyen kis semmirekellő alak miatt akar rács mögé kerülni. Amíg azt akartam elmagyarázni a barátomnak, hogy én nem akarok bántani senkit, az ismeretlen rám vetette magát, és a fegyver véletlenül elsült. Soha nem fogom elfelejteni az arcát. A golyó a vállát érte, úgy kiterült, mint egy szőnyeg, a vére beborította körülötte a padlót, mi meg ott álltunk felette, tátott szájjal, bambán, sokkosan.

Vér tódult a fejembe, alig fogtam fel, hogy Ian, miután meggyőződött róla, hogy a srác nem halt meg, lökdösni kezd kifelé. Csapot-papot otthagyva menekülőre fogtuk. Futás közben alaposan összevesztünk azon, hogy kinek a lelkén szárad az iménti incidens. Azt hiszem, az volt az első és utolsó alkalom, amikor Iannel vitatkoztunk.

Otthon felhívtuk Rayt, aki nagyon feldúlt lett, de nem azért, amiért megsérült valaki, hanem mert aznap nem kapta meg a suskát. Kértem tőle pár szabadnapot, hogy fel tudjam dolgozni a történteket. Ray végül nem akadékoskodott, mivel azelőtt még soha nem bakiztunk, arra azonban figyelmeztetett, hogy ez többé nem fordulhat elő.

Az már biztos. Azóta nem hordom magamnál a fegyveremet.

Mivel rémképeket láttam arról, hogy mi lehet a kiscsávóval, másnap az összes újságot megvettem, és megnéztem az esti híradókat is, hátha szót ejtenek a rablási kísérlet során megsérült fiatalemberről. Szerencsémre így is lett. Közölték, hogy túlélte a támadást, és egy kórházban lábadozik. A vállában a csont szétroncsolódott, hosszú fizikoterápiára kell majd járnia, hogy fájdalommentesen tudjon élni, de legalább él. Még sosem esett le a szívemről akkora súly, mint akkor. Szóval mégsem lett belőlem gyilkos.

Abban a pillanatban, amikor azt hittem, megöltem valakit, megállt bennem az ütő. Azt az érzést nem kívánom még egyszer átélni. Inkább nyírjanak ki engem, ha arra kerül a sor, vagy kasztlizzanak be, de nem kockáztatom meg, hogy tényleg kicsináljak egy embert.

Sajnos azóta minden alkalommal, amikor Iant várom, eszembe jut ez az eset, ahogy most is.

A River Delitől nem messze állok a sarkon, távol az utcai lámpák fényétől. Már éjfél is elmúlt, de Iannek se híre, se hamva. Ő a lusták leglustábbika, soha sehová nem ér oda időben. Annak ellenére, hogy együtt fizetjük az albérletet, nem sokat van otthon. Általában valami nőcskénél húzza meg magát.

Nyár eleje van. Június.

Az emberek nagy része ilyenkor már alszik, a város csendes, csak a szúnyogok zümmögése sérti a fülemet.

Nincs az a pokoli meleg ilyen késő éjszaka, de ha kapucnis pulóverben álldogálsz egy hátizsákkal a hátadon, akkor csorogni kezd a seggeden a víz. Hol van már ez a csíra Ian? Nyakamat rá, hogy nővel van.

Még mindig nyúlánk, vékony alakja percekkel később bukkan csak fel. Hiába zabál a nyomi, nem tud hízni.

– Csakhogy ideértél! – morgom keresztbe tett kézzel.

– Nyugi, Jake! Történt valami.

– Nem találtál megfelelő szexpartnert?

– Dehogynem. Az mindig akad.

– Akkor mi van? – Ian egyik lábáról a másikra áll. Látom rajta, hogy ideges. – Bökd már ki! – szólok rá erőteljesen.

– Láttam azt, akit… lelőttél.

Egy kissé megdermedek. Próbálom kiűzni azt a napot a tudatomból. Szörnyű még visszaemlékezni is.

– És? – kérdem enyhén ingerülten.

– Semmi. Jól van. Teljesen megnyugodhatsz. Tudom, menynyire megviselt a dolog. Hidd el, engem is. De a saját szememmel láttam, hogy vígan járkál a városban. Egy ideig még követtem is. Nem látszik, hogy maradandó lett volna a sérülése.

Ez jó hír. Őszintén remélem, hogy nem okoztam neki túl nagy traumát, mert egyáltalán nem állt szándékomban.

– Szuper.

– Gondoltam, tudni akarod.

– Igen, kösz, hogy elmondtad – a barátom vállára teszem a kezem. – Akkor ezért késtél?

– Ja, nem. Egy mexikói bigével keféltem.

Gyíkarc!

– Komolyan egy nő miatt várakoztattál meg?

– Ha láttad volna a dudáit, megértenél! – a mellkasa elé teszi a kezeit, és illusztrálja a nagyságukat egy sunyi mosoly és kacsintás kíséretében.

Elröhögöm magam.

– Te hülye vagy!

– Hiszen ismersz.

Közelebb hajolok hozzá.

– És nem volt időd kiszedni a csipát a szemedből?

– Hagyjál már! – lök el maga mellől. – Mással voltam elfoglalva.

– Na, essünk túl a munkán, kapafogú cimborám!

– Seggfej!

Elindulunk a bejárat felé.

Egyedül én hívhatom kapafogúnak anélkül, hogy péppé verne. Mások ezért a megjegyzésért kapnak egy nagy maflást. Ian alaposan megnőtt, már csak fél fejjel alacsonyabb nálam. Cingár ugyan, de tele van erővel.

Mielőtt a kamerák látókörébe kerülünk, magunkra kapjuk a fekete símaszkunkat és a bőrkesztyűket.

– Készen állsz? – kérdem cinkosan.

– Természetesen!

– Akkor hajrá!

A forgatókönyv mindig ugyanaz.

Ian betöri az ajtót, én tempós léptekkel előremegyek, megkeresem a riasztót, és likvidálom, mielőtt a készülék bejelezne a kapitányságra. Erre mindössze két perc áll rendelkezésemre. Aztán a feszítővassal, amit Ian szokott magával hozni, szétkapjuk a kasszákat, és a pénzt belegyömöszöljük a hátizsákomba. Azzal voilà, már el is tűntünk a tetthelyről. Piskóta!

Most azonban valami nincs rendjén. Amikor belépünk az étterembe, nem hallani a biztonsági rendszer csipogásának hangját. Ray azt mondta, rögtön a bejárat mellett található, bal kéz felől. És valóban, a kis riasztó ketyere ott van, de nem működik. Nincs bekapcsolva. Talán elfelejtették?

– Ez fura! – mondja Ian. – Felelőtlenség egy ilyen nagy forgalmú vendéglátó egységet ennyire kiszolgáltatottan hagyni.

– Te jótét lélek!

– Hát, ha az én helyem lenne, én bizisten kétszer is ellenőrizném, hogyan hagyom itt!

– Ne foglalkozz vele! Biztosan megvan rá az okuk, hogy elmaradt a riasztás, de nézd a dolgok jó oldalát, ez csak nekünk kedvez!

Na, nem mintha baj lett volna, ha be van kapcsolva, mert körülbelül harminc másodperc alatt megszakítom az áramkört. Jó, oké, ha éhes vagyok, akkor negyven. Elvégre üres hassal nehezebben megy a koncentráció.

– Szedjük össze a pénzt, és tűnjünk el innen! – utasít Ian.

– Rabszolgahajcsár!

– Vissza akarok menni a latin csajhoz repetáért.

– Nem mexikóit mondtál?

– Fene se emlékszik. Csak a nagy cickóit látom magam előtt.

– Javíthatatlan szoknyapecér vagy.

Ian vállon veregeti magát, mintha dicséretet hallott volna, pedig nem annak szántam. Igaz, nem is sértésnek, de jobban örülnék, ha kicsit komolyabban venné a nőket. Felette is el fog szállni az idő, szeretném, ha egy rendes lány mellett megtalálná a boldogságot.

Nekem is sokáig ez volt a tervem, de hamar rá kellett jönnöm, hogy mindez tündérmese.

Rálelni a szerelemre, aminek az ízére már évek óta ácsingózom, szeretni valakit, akire a legsötétebb órákban is számíthatok, aki magában hordozza a lelkem egy darabját, s akinek teljes erőbedobással neki tudom adni a szívemet? Egy olyan leányzó, aki kedves, önzetlen, hűséges, és akinek az összes kémiai atomja lázba hozza az enyémeket? Ilyen nem létezik!

A mostani nők meg pláne nem rajonganak egy apukáért, pedig határozott kritérium, hogy a jövőbeli barátnőm fogadja el a kisfiamat.

Most, hogy ő tízéves lett, ideje volna valami civil foglalkozás után néznem, hogy biztosítani tudjam a jövőjét, de a suttyó életmódon kívül nem ismerek mást. Ebben nőttem fel, semmi máshoz nem értek. Belegondolni sem tudok, mihez kezdenék, ha Ray nem alkalmazna többet.

A fiamnak szüksége van egy példaképre, aki én akarok lenni, de gőzöm sincs, ez mikor fog bekövetkezni. Jelenleg ő is és az anyja is azt hiszik, hogy éjszakai kisegítőként dolgozom egy konzervgyárban, ami így van jól, mert az igazat sohasem fogom bevallani nekik.

A gondolataimat azonban megszakítja a helyiséget hirtelen betöltő világosság, miközben Iannel a pult mögé igyekszünk, hogy elemeljük, amiért jöttünk.

Ebben a pillanatban belém hasít valami megmagyarázhatatlan. Nem, nem a félelem. Ez más. Ez az érzés melegít, körbeölel, felélénkít.

Egy lány.

Egy lány néz velünk farkasszemet, kezében seprűvel, szemében rémülettel.

A legédesebb és legszexibb jelenség, akit valaha láttam. Hullámos szőke haja beborítja keskeny vállát. Dús szempillái keretezik eget rengető, világoskék szemét. Arcán halvány pír fut végig, a rózsaszín uniformis pedig, amit visel, odaszegezi a tekintetemet tökéletes alakjára.

Édesen meg van szeppenve, látványunkra a szája vékony vonallá egyenesedik, tökéletesen ívelt szemöldökét összehúzza, kezében megremeg a partvis.

Fél.

Megértem.

Két fazon áll előtte maszkban, az éjszaka közepén. Ennél ijesztőbb jelenetben aligha volt része az élete során.

Ian és én összenézünk, s mindkettőnk agyában ugyanaz a kérdés száguld végig. Miért van itt?

A barátom megvonja a vállát, ő legalább annyira nem tudja a választ, mint én. Megszólalni egyikünk sem akar. Ki tudja, mikor és hol ismerné fel a hangunkat.

Az biztos, hogy itt dolgozik. Erről a munkaruhája árulkodik. De mit keres még itt ilyen későn?

Nem tudom levenni róla a szememet.

Napszítta hajából egy tincs szív alakú arcába hullik. Annyira édes, olyan ártatlan, babakék szemei megnyugvást hoznak, átható pillantását szeretném bezárni egy üvegbe, hogy akkor vegyem elő, amikor csak akarom.

Arckifejezése láttán átitat a sóvárgás, hogy bárcsak én lennék az, aki otthon megvigasztalja ez után a rettenetes jelenet után, de sajnos nem én leszek a hőse, sokkal inkább a rémálma.

Tennem kell valamit. Nem hagyhatom kétségek között, tudnia kell, hogy nem esik bántódása. Szegény mindjárt elájul, a műanyag seprűnyelet olyan erősen szorítja, hogy az másodperceken belül eltörik.

Megindulok felé, amikor Ian a pulóveremnél fogva visszahúz, és kérdő pillantást vet rám.

Felemelem a kezem, jelezve, hogy minden oké, nem fogok butaságot csinálni, de szeretném biztosítani a lányt, hogy tőlünk egyáltalán nem kell félnie, egy ujjal sem fogunk hozzányúlni.

Végül Ian nem ellenkezik, tudja nagyon jól, hogy a múltkori ballépésünk után egyikünk sem bírná elviselni, ha miattunk akár csak a haja szála is meggörbülne valakinek.

Nem, az a lelőtt fiú egy életre elég volt mindkettőnknek.

Ian egy tapodtat sem mozdul, én apró lépésekkel megyek közelebb, nem teszek semmilyen hirtelen mozdulatot. Feltett kezekkel közelítek felé, hogy jól lássa, nincs a kezemben semmilyen eszköz, amivel kárt tehetnék benne.

Csak a tekintetünk összefonódására fókuszálok, mintha az ő és az én szemem között egy láthatatlan kötelék lenne, ami irányítja a mozdulataimat, és arra késztet, hogy minél kisebb legyen közöttünk a távolság.

Nem tudom, ki ez a lány, de azt igen, hogy minden egyes centiméter elteltével jobban érzem magam, s amikor elé érek, kvázi türtőztetnem kell magamat, nehogy itt és azonnal a karjaimba vonjam, elfussak vele az első helyre ahol leteperhetem az ágyra, és megadhatok neki minden örömet, amire csak vágyhat.

Azt akarom, hogy a nevemet kiabálja, miközben a mennyei csúcsok közé repítem, érezni akarom a bőrét az enyémen, s porcikáinak összes rejtett zugát meg akarom ismerni.

Kissé lejjebb kell hajtanom a fejemet, mert hozzám képest nem túl magas, talán százhatvanöt centi, de így pontosan látom, mi ül ki az arcára; a megkönnyebbülés. Talán felmérte a szitut, és arra már rájött, hogy nem a női erényeitől akarjuk megfosztani.

Mielőtt megszólalnék, veszek egy mély lélegzetet, amolyan bátorításképpen. Finom parfümjének illatától az orrcimpáim kitágulnak a maszk alatt, bőrének selymességét még ruhán keresztül is érzem, s puha ajkai ilyen közelről csak még kívánatosabbak.

Beszélj már, az ég szerelmére! – szól a józanító hang a fejemben.

Már nem annyira feszült, mint amikor meglátott minket, nem akarom kikészíteni a mély dörmögős hangommal, ezért csak suttogok neki. Annál is inkább, mert nem kell ismernie az igazi hangomat.

– Kérlek, ne sikíts! Esküszöm, hogy sértetlenül fogsz hazamenni. Mi csak elvinnénk a mai bevételt, aztán rögtön kámforrá válunk. Semmilyen zűrt nem akarunk.

Szemei zugában a megkönnyebbülés apró könnycseppjei jelennek meg, amitől lénye szebben ragyog még a csillagos égboltnál is.

Folytatom.

– Ha megértetted, akkor kérlek, bólints egyet!

Bólint.

De nem akárhogyan.

Úgy teszi mindezt, hogy egyetlen pillanatra sem szakítja meg velem a szemkontaktust, és ez valamilyen oknál fogva jó érzéssel tölt el. Mintha bízna bennem, amit még soha egy nő sem tett velem.

Voltak már nők az életemben, akikről azt hittem, szeretnek. Idillien indult minden. Tartalmas beszélgetések, hosszú séták, romantikus vacsorák, amiknek a vége észveszejtő szexbe torkollott. Boldognak képzeltem magamat, de mindig, mielőtt be akartam volna mutatni őket a fiamnak, egyszerűen véget vetettek a kapcsolatnak. Értetlenül álltam a helyzet előtt, amikor felvetettem az ötletet, hogy találkozzanak Mosesszel, és a válasz az volt, hogy vége.

Lehet, az én hibám, amiért nem engedtem be őket azonnal a privát szférámba, de mindezt a fiam miatt tettem. Biztosnak kellett lennem abban, hogy nem csak alkalmi kalandról van szó, nehogy a gyerek sérüljön, amiért az apja állandóan más nővel mutatkozik.

De akármi is volt a gond, nem kötötték az orromra, csak ejtettek, mint egy kavicsot, s egy szempillantás alatt el is tűntek az életemből. Ha Moses volt az oka, jobb is! Olyanra nincs szükségem, aki nem szereti a fiamat!

Szégyen, nem szégyen, a szakítások megviseltek, és azóta a nők számomra csak szexuális eszközök. Potenciális barátnő nem lehet egyikből sem, az irányítást nem vehetik ki a kezemből. Én döntök arról, mikor, kivel és hol, a határokat pedig bitangul szeretem feszegetni.

Nem én akartam ezt az életet élni. Nem én választottam magamnak. Az vagyok, aki vagyok. Az utca nevelt; átformált, megsebzett, és megtanított túlélni. Éheztem, fáztam, voltam büdös és piszkos. Megharcoltam azért, amim van, és ezért nem kérek bocsánatot sem most, sem máskor.

Most mégis megbánást érzek ezzel a lánnyal szemben. Akinek sem a nevét nem tudom, sem az életét nem ismerem.

Egy fejbiccentéssel jelzek Iannek, hogy intézze el, amiért jöttünk, majd átnyújtom neki a hátizsákot.

Én itt akarok maradni, ahol még pár percig gyönyörködhetek ebben a lányban. Mélyen belül azt kívánom, bárcsak örökké nézhetném. Az idők végezetéig beérném ezzel a képpel, ami elém tárul.

Ahogy veszi a levegőt, látom feszülő melleinek vonalát az egyenruhája alatt, ami finom betekintést ad dekoltázsába. A maszkom alatt meg kell nyalnom a számat, nehogy átitassa a csorgó nyálam.

Figyelmem elkalandozását a melle körül ő is észreveszi, és az eddig csak enyhe pír az arcán mélypirossá válik.

Akkora bunkó vagyok!

Szerencsétlen egy rablás közepébe csöppent, én meg nem tudok uralkodni magamon. Nagyon szép teljesítmény, mondhatom…

De azt meg kell hagyni, nem hétköznapi lány. Nem kiabál, nem támad ránk, és a szökést sem próbálja meg. Igen, az elején megijedt, de állja a sarat. Nagyon ostoba dolog tőlem, hogy ezek után még bámulom.

De hová kellene néznem?

Csupasz lábai kikandikálnak a szoknyája alól, csípőjének szabályos körvonala átlátszik, derekának dekoratív vékony pereme kecsegtető, keblének csalogató nagysága csak hab a tortán, pofija édes csókokért hívogat.

Teremtőm, mennyire szeretném, ha ez a test rajtam lovagolva sikítaná a nevemet!

– Khm.

Az ismeretlen leányzó testének feltérképezését Ian szolid krákogása töri meg.

Végzett.

Ideje mennünk, de nem tudom annyiban hagyni a dolgot. Tudnom kell valamit erről a szépségről.

– Hogy hívnak? – kérdezem halkan.

– Khm, khm.

Gyilkosan nézek Ianre, aki figyelmeztető köhögésével közbeavatkozik. Tudom, hogy ezzel megszegek egy kisebb szabályt, de neki ehhez semmi köze. Ha emiatt akar a majdnem két évtizedes barátságunk alatt másodjára is összezördülni velem, ám legyen, de nem megyek el anélkül, hogy legalább a nevét megtudjam annak, aki miatt a gatyámban akaratom ellenére magától mocorogni kezd a farkam.

Ian hátrál, mint aki engedélyt ad rá, hogy csináljak, amit akarok, csak gyorsan.

Várakozón nézek a lányra. Összeszűkült szemekkel erősen szuggerálom neki, hogy csak akkor távozom, ha hallottam a nevét.

– Grace. A nevem Grace.

Remegő, dallamos hangját hallva bizseregni kezd a gyomrom, a mellkasomról mintha ezer kő gördülne le, miközben az agyamba befészkeli magát ez az öt betű.

Grace.

A hárpiák után távol tartottam magam a kényes picsáktól, tisztességtelen szándékaimat előre lefixáltam, szexen kívül sohasem folytatódhatott a történet egy nővel sem. De ebben a pillanatban semmi másra nem vágyom, csak hogy jó szorosan magamhoz öleljem ezt a lányt, és ne engedjem el többé. Mintha az egész eddigi életem értelmet nyert volna, és ő lenne az, aki kitölthetné a szívemben tátongó űrt.

Emberpróbáló feladat ezek után a földbe gyökerezett lábaimat útjukra indítani, de már így is túl hosszúra nyúlt a mai este.

Ítéletnapig vele tudnék maradni, de itt kell hagynom, és fel kell fognom, hogy akármi lesz, én nem vagyok más, csak egy nyomorult gazember, és soha nem lennék elég jó egy ilyen tiszta lelkű teremtésnek, aki minden bizonnyal azért van itt, mert túlórázik.

Egy igazi görénynek érzem magam.

Hátat fordítok neki, és mindenféle érzelemnyilvánítás nélkül villámgyorsan kiszaladok az étteremből. Ian mögöttem próbálja tartani velem a lépést.

A sarkon egy buszmegállóban állok meg.

Leülök a meleg vaspadra, s igyekszem ügyet sem vetni a történtekre, ami nehezen megy, mert szédülök.

– Minden rendben? – érdeklődik Ian. – Elsápadtál.

– Jah, egy kicsit felment bennem az adrenalin. Azt hittem, megismétlődik a múltkori.

Ez persze nem igaz, nem ez a bajom, de nem vallhatom be a barátomnak, hogy valami hormonális zavar keletkezett bennem, mert még a végén gyogyósnak nézne.

– Megértem, de most már nyugi, haver. Nem történt semmi, ráadásul ez a csajszi igencsak együttműködő volt. Rendben lesz ő is. Vedd úgy, hogy láttunk egy dögös pincérnőt! Ritka manapság az ilyen. A legtöbb helyen korosodó mamik szolgálnak ki.

Leveszem a maszkomat, hogy rendesen levegőhöz jussak.

– Jól vagyok, Ian!

– Tutkó?

– Jah. Mennyi jött össze? – szeretnék témát váltani. Nem kenyerem az érzelmi hullámvasút, de Grace alaposan meghintáztatott.

– Jó kis hely, szerintem duplaannyi, mint amennyi egy ilyen eldugott étteremben szokott. Elviszem, aztán otthon találkozunk.

Egyikünk mindig leszállítja meló után Raynek a pénzt az irodájába, ami a belvárosban van a hatodik sugárúton.

– Okés.

– De figyu már! Minek kérdezted meg a nevét?

Nagyon reméltem, hogy ezt nem hozza szóba.

– Nem tudom – sóhajtok egyet.

Ian beéri ennyivel, elköszön, és távolodó lépteit látva az én ereimbe is visszatér az élet.

Egy röpke pillanatra megborult az elmém. Fajankó vagyok, amiért majdnem álomvilágba, egy szebb jövőbe képzeltem magamat. Én egy senki vagyok, jobb ezt nem elfelejteni.

A volt barátnőim rútul átejtettek, megfelelő családi minta sincs előttem, és a legtöbb nő túl ragaszkodó, sokat hisztiznek, vagy csak a pénzedet akarják. Nem érik be kevesebbel, megszállott férjkeresők, s szinte hallom, ahogy ketyeg a biológiai órájuk.

Nekem erre nincs szükségem!

A fiam anyja, Reagan sokáig igyekezett meggyőzni, hogy legyünk egy pár, és mutassunk ékes összetartó példát a gyereknek, de nem adtam be a derekamat. Egy közös gyerek nem feltétlenül tehet boldoggá két embert.

Grace kisugárzása kibillentett a megszokott és biztonságos zónámból.

De miért foglalkoztat a dolog? Két különböző világban élünk. Ő a meleg, nappali fény, míg én a hideg, sötét éjszaka. Hogyan is passzolhatna a kettő együtt? Röhejes vagyok, amiért egyáltalán eszembe jutott a gondolat, hogy esetleg nekem is kijárna a boldogság.

Vagy lehet, hogy ez csak egy álarc, és a velejéig romlott?

A maszkomat beletuszkolom a pulóverem zsebébe, de a kapucnit nem veszem le. Hátradőlök a padon, a tarkóm mögött összekulcsolom az ujjaimat, s az utca túloldalán lévő rendezett bokrokat kezdem el mustrálni. Brooklyn lakói sok pénzt fizetnek azért, hogy valaki ilyen metszőpontossággal viseli gondjukat.

Szeretek észrevétlenül időzni a sötétben, nem nyaggat senki, nem kell alkalmazkodni senkihez, nincs tömeg sehol.

Hanem amikor úgy döntök, ideje hazafelé venni az irányt, és nem lógatom tovább az orromat, meglátok egy elsurranó árnyat.

Felkapom a fejemet.

Grace az.

Gondolkozni sincs időm, a lábaim saját akaratuktól vezérelve már a nyomába is erednek.

Ez egy kibaszott rossz ötlet! Nem elég, hogy az előbb raboltam ki, most meg koslatok utána, mint egy őrült? Ez nem vezet semmi jóra.

Akkor miért csinálom?

Jó kérdés. Talán mert tudni szeretném, hogy mindezek után biztonságban hazaér-e.

Nem öltözött át, így feszes feneke a személyzeti öltözékében mágikus pontként tartja fogságban a tekintetem.

Akkora egy perverz disznó vagyok!

Nem vesz észre, mert valószínűleg épp azt ecseteli valakinek a telefonba, hogy két nyomorult vandál áldozata lett, de akárhogy hegyezem a fülem, nem hallom, mit mond, közelebb menni pedig nem szeretnék, nehogy megijedjen, amiért követem.

Úgy caflatok utána, mint egy kutya, akinek a póráza Grace markában van. Hang nélkül, némán megyek mögötte, miközben arra gondolok, hogy a segge pont olyan formás, mint két, tök egyforma barack.

Mit nem adnék, ha csak leheletfinoman is, de a nyelvemmel hozzáérhetnék ezekhez a kerek, látszólag jól karbantartott farpofákhoz.

A rohadt életbe! Esztelenségeken töröm a fejem! Majd pont egy ilyen lány fog velem szóba állni! Azt hittem, mi?

De akkor miért kajtatok utána? Nem az én dolgom hazakísérni és biztonságban tudni. Tuti, a pasijával beszél, mert úgy rá van tapadva a telefonjára, hogy még a piros gyalogoslámpánál sem áll meg, még jó, hogy alig van forgalom, mert nem nézett szét.

Jesszus, milyen érzéketlen vagyok! Én is ugyanígy vágtáznék, ha a hajnali órákban egy szélhámos páros betörése után nő létemre egyedül kéne sétálnom á városban.

Már majdnem utánaszólok, hogy miért nem száll fel inkább egy buszra, de akkor hirtelen megáll egy lakótömb előtt, belép a kapun, és már el is tűnik a látókörömből.

Már csak a lépcsőház emeleteinek felvillanó fényei sejtetik, hogy éppen hányadikon jár.

Szóval itt lakik.

Körültekintek.

A Clinton Streeten állok. Nagyjából tizenöt perc sétára a River Deli étteremtől. Onnan egészen idáig egyenesen kellett jönni, majd egyszer jobbra fordulni.

Odalopózom a kapuhoz, megnézem a felsorakozó neveket, persze a csengőt nem fogom megnyomni, csak kíváncsi vagyok, ki van-e írva Grace neve.

Na, lássuk csak!

Stephanie Melon, Thomas Hope, Theodore Adams, Cornelius Gibbs, Valerie Keller, Grace Mayer.

STOP!

Grace Mayer.

Ez az. Megvan.

Grace Mayer.

Harmadik emelet, kettes lakás.

És most? Mitévő legyek? Nem ronthatok rá azzal, hogy Helló-belló, én voltam az előbb az a baromarcú, aki miatt majdnem infarktust kaptál, de amúgy tetszel, eljönnél velem valahová?”

Ez szánalmas.

De ha arra gondolok, hogy éppen most veszi le magáról a ruháit, meztelen teste most fészkeli be magát egy forró fürdőbe, és mellének finom halmait ellepik a sűrű habok…

Bassza meg!

El kell tűnnöm innen minél hamarabb, és örökre elfelejteni Grace Mayert.

2. FEJEZET

Olyasmit szeretnék adni neki, amit még magam sem tudom, hogyan tehetnék meg, de képtelen vagyok immunis maradni, amikor formás idomai pulzáló reakciót váltanak ki belőlem.

Lágyan megfogom finom állát, érzem bőrének selymességét, fejét feljebb emelem, s hüvelykujjammal óvatosan ráveszem, hogy nyissa meg nekem az ajkait. Zavarban van, de sikerrel járok, ostrom alá veszem mézédes száját, s nyelvemmel behatolva, körkörös mozdulatokkal fedezem fel annak minden finom rejtekét.

Nem ellenkezik, hagyja, hogy egyre mélyebbre merészkedjek a csókban, mind jobban megnyílva nekem, a teljes megadás jeleként. Forró nyelvünk keresi a másikét, előcsalogatva elrejtett, szélhámos vágyainkat.

Közelebb húzom magamhoz, mert néhány centiméter távolság túl sok, és a pólóm alatt a pulzusom hevesen veri az ütemet. Lágyan átfogom a derekát, ő a nyakam köré fonja a karjait, s halk sóhajok kíséretében, ahol csak tudjuk, beborítjuk egymást csókokkal.

Gyengéden, de határozottan; tudjuk, mit akarunk.

Egymást.

Egymást akarjuk szüntelenül.

Újabb csókok csattannak, kóstolgatjuk a másikat, szapora lélegzetvételeink követelik a következő nyelvcsapást. Olyan mélyen benyomulok a szájába, hogy már azt sem tudom, hol kezdődik ő, és hol érek véget én. Otromba módon törtetek előre, mert nem tudom rávenni magam, hogy abbahagyjam. Megkockáztatok egy gyors pillantást, mely lehetőséget ad neki arra, hogy tiltakozzon.

Nem teszi.

Zihálunk, a mellkasunk hevesen emelkedik és süllyed, egyikünk sem szól egy szót sem, minden olyan természetes, annyira könnyű, beleveszünk ennek az élménynek a tüzébe.

Odavezetem az ágyhoz, a hátára fektetem, s a szemébe nézve fölé tornyosulok. Mindkettőnk lélegzete akadozik, remegünk a bizsergéstől, érzem, ahogy a testem belső petárdarendszerének hatalmas szikrái ki akarnak robbanni a helyükről.

Feltolom a felsőjét, kikapcsolom a melltartóját, így csodálatosan rózsaszín, ágaskodó mellbimbói feltárulkoznak előttem, amit azonnal kényeztetés alá vonok. Őrjöngve, a józan ész határait átlépve teszem a dolgom, s felváltva hol az egyik mellét, hol a másikat falom türelmetlenül.

A farkam a végsőkig keményedett, sóvárogva várja, hogy befogadják a duzzadt nyílásba, amit az ujjaimmal ellenőrzök, hogy elég felkészült-e. Szoknyája alá csúsztatom a kezem, s igazi diadal, hogy teljesen átázott, de ez nekem nem elég, azt szeretném, ha tocsogna, ezért nem hagyom abba bimbóinak szopogatását, aminek hatására a legszebb nyögések hagyják el a torkát.

Nem tudom tovább türtőztetni magam.

Itt és most a magamévá akarom tenni. Perzselő forróság száguldozik az ereimben, el akarom árasztani csókokkal, birtokolni akarom minden egyes porcikáját. Könnyedén cirógatni, nyalogatni, szívni. Megkóstolni és becézni hívogatón lüktető nedves nőiességét, majd addig körözni benne a nyelvemmel, míg a nevemet kiabálva fel nem repül a csúcsra. Onnan egyenes út vezetne ahhoz, hogy combjai közé férkőzzek, beléhatoljak, és az érzéki gyönyörök átvegyék felettem az uralmat.

Felállok, és lecibálom magunkról ezt a sok felesleges ruhát. Talán kicsit sürgető a tempóm, de az ő szemében is ugyanaz a fényes és magas láng lobog, mint az enyémben, csábosan ingerel, főleg miután meglátja megtermett szerszámomat. Könyökére támaszkodik, lábait széttárja, ezzel jelezve, hogy zöld a lámpa, szinte már könyörög a tekintetével, de én még nem végeztem testének babusgatásával.

Rántok a farkamon kettőt-hármat, hogy lássa, hamarosan mit fog megkapni, de előtte két markommal kitámasztom két belső combját, s a számmal a valaha látott legszebb punci felé veszem az irányt.

Először csak a nyelvem hegyével épphogy megérintem felajzott rügyét, majd visszahúzódom, kényszerítve, hogy várjon, majd újra és újra játszani kezdek vele, fokozva benne a kéjt, mert az a célom, hogy akkorát élvezzen, hogy még az ágy is beleremegjen.

Jó úton haladok, tehetetlen nyöszörgése biztosíték számomra, hogy amit csinálok, az beválik, ezért olyan mélyen beleásom magam, hogy sűrű és édes nedve nyomot hagy az arcomon. Olyannyira megnyílik nekem, hogy az egész öklöm beférne, de mielőtt engedném, hogy elérje a kielégülést, kitöltöm kőkemény erekciómmal.

Támadásszerű lökésekkel rohamozom meg, s elhelyezkedem felhúzott lábai között, amikkel szorosan körbeölel. Nyakamat a vállgödrébe fúrom, két tenyeremmel megszorítom a haját, fülledt lihegésünk betölti az egész szobát.

Óvatosan a fogaim közé veszem a fülcimpáját, elidőzöm rajta egy kicsit, s remegő sóhajok kíséretében éreztetem vele, hogy részemről mindjárt érkezik a finálé.

Hanem amikor ez megtörténne, felébredek.

Az egész nem volt más, csak egy álom.

Verejtékezve és görcsös merevedéssel térek magamhoz.

A rohadt életbe!

Nem hiszem el, hogy ez csak egy álom volt. Egy álom, amiben Grace-szel voltam.

Csak tegnap láttam először, de miután hazaértem, órákig nem bírtam elaludni, mert egyfolytában rá gondoltam.

Lenézek a mindjárt szétdurranó farkamra meg a vértől megtelt golyóimra, és a látványból nyilvánvaló, hogy ez a lány alaposan felpiszkálta a bennem alvó oroszlánt. Úgy dübörög az ágyékom, hogy attól félek, szétszakadok. Megvan rá az esély, mert még soha nem keltem ekkora hévvel, de le kell csillapítanom magamat, mert nincs időm tenni ellenne, mivel az óra szerint késésben vagyok, és néhány perc múlva a fiamnál kell lennem.

Francba!

Most mit kezdjek egy ilyen vaskosan álló farokkal? Nem értem, a férfiaknak miért kell ilyen keserves dolgokon keresztülmenniük. Bezzeg a nőknek nem akadály, ha felizgulva kell kimenniük az utcára. És mégis folyton panaszkodnak, hogy milyen nehéz nekik, mert „jaj, nekünk szőrteleníteni kell mindenhol, a menstruáció kellemetlen, a szülés meg fájdalmas”.

Oké, hát az utóbbi biztosan úgy is van, de csak egyszer próbálnák meg elrejteni a lehetetlent, mondjuk, egy strandon. Nem menne nekik, mert ehhez óriási önfegyelem kell, ami csak a férfiakban van meg. Nagyon sajnálom, hölgyek, de ez az igazság!

Erőt kell vennem magamon, mert ilyen állapotban nem kerülhetek a fiam szeme elé, ezért veszek egy gyötrelmesen hideg zuhanyt, és arra gondolok, mihez kezdjek ezután.

Az éjszaka folyamán még az a lehetetlen ötlet is átfutott az agyamon, hogy felkeresem Grace-t, de ez ma már korántsem tűnik helyesnek. Magam sem tudom eldönteni, hogy azért akarom-e látni, mert érdekel, vagy azért, mert feltüzel.

Miután lelohadtam, összekészülődöm, majd beülök a kocsiba, és elindulok.

Rögös út vezetett odáig, hogy saját autóm legyen, mivel Iannel kiskorúakként szöktünk meg az árvaházból, amíg nem töltöttük be a huszonegyet, nem hozhattunk saját döntéseket.

Sokáig féltünk, hogy utánunk jönnek, és akaratunk ellenére visszavisznek minket, de nem tették. Ez főleg Iant viselte meg, mivel ugyanazt érezte, mint amikor a szülei elhagyták, hogy ő nem kell senkinek. Valószínűleg ez is volt az igazság, az otthon túlzsúfolt volt, így legalább két éhes szájjal kevesebbet kellett etetni, meg persze a hátuk közepére kívántak kettőnket, és szerintem örültek is, amiért végre eltűntünk.

Nem hiszem, hogy szabályosan jártak el, amikor nem jelentették az eltűnésünket. Még akkor sem mondtak semmit, amikor öt éve bementünk hozzájuk, hogy elkérjük az iratainkat, mivel nagykorúak lettünk, és szükségünk volt rájuk. Addig kábé olyanok voltunk, mint akik nem is léteztek. Iratok nélkül senkik voltunk, és ha Ray nem talál ránk, fogalmam sincs, mihez kezdtünk volna.

De kérdezték egyáltalán, hol voltunk az elmúlt években? Nem, nem kérdezték. Egyáltalán nem érdekelte őket, és azokat az érdektelen arcokat látva tudtam, hogy vétek lett volna azon a dudva helyen maradni, ahol nyűgként kezeltek, ma azonban már nem kell ezen aggódnom, mert megvan minden papírom, és legálisan élhetek.

Igaz, az autóm egy ócskavas, de a jogosítvány megszerzése nem volt éppen olcsó mulatság, ezért csak egy 2000 Chevrolet Malibura futotta, ami akkora pöfékeléssel áll meg, hogy a fiam azonnal észreveszi az érkezésemet.

– Apu! – integet nekem az ajtóból.

Kiszállok, és elindulok felé.

A múlt éjszaka keveset bírtam aludni, mert Grace belemászott az elmémbe, de ahogy mindig, délután most is eljövök Moseshez, hogy lássam. Mivel a délelőttök nagy részét alvással töltöm, csak ilyenkor van lehetőségem együtt lenni vele. Ez már amolyan rituálé számunkra.

– Hogy vagy, kishaver? – ölelem meg a bejáratnál. Most még engedi, de már nem sok van hátra, hogy cikinek érezze az apai ölelést.

– Jól. Ma hová megyünk?

– Bárhová, ahová szeretnél.

– River Deli!

Ahogy ezt kimondja, megfagy a vér az ereimben. Remélem, ez csak egy rossz vicc, és rosszul hallottam.

– Mit mondtál?

– River Deli, apa!

Feltehetőleg valamiféle felsőbbrendű erők akarnak szórakozni velem. Az nem lehet, hogy visszasétáljak az oroszlán barlangjába, ahonnan sikerült élve kijutnom.

Csak remélni merem, hogy a kis akciónk miatt ma a zárás mellett döntöttek.

– Miért pont oda, kicsim? – hogyan vegyem rá, hogy máshol együnk?

– Az osztálytársam, Liam ajánlotta. A hétvégén ott vacsorázott a szüleivel meg a húgával. Azt mondta, nagyon kedvesek ott, és sok a kaja. Van pizza is, és én most pizzát szeretnék enni.

Ekkora pechem a világon nem lehet! Alig bírok megállni a lábaimon, ez a gyerek aztán jól beleválasztott.

– Akkor indulhatunk is. Hozd a cuccod!

Egyáltalán nem örülök annak a helynek. Nem azért tartok tőle, mert valaki rájött, hanem mert túl közel leszek Grace-hez. Mosesnek nem mondom, hogy egy másik helynek jobban örülnék, mert túl feltűnő lennék, és csak kérdezősködne, mivel ezeken a délutánokon mindig az van, amit ő akar. Általában egy cseppet sem szokott izgatni, mit és hol csinálunk, nekem csak az a lényeg, hogy vele legyek.

Amikor megszületett, nem tudtam vele mit kezdeni. Nagyon fiatal voltam, és nem értettem a gyerekekhez, hiszen én magam is még csak a kamaszéveimben jártam. Furcsa volt, hogy belekerült az életembe egy kis jövevény, aki belőlem származik. Nehezen kezdődtek az első hónapok, de ahogy Moses cseperedett, egyre közelebb éreztem őt magamhoz.

Amikor jöttek a fogacskái, megette az első almapüréjét vagy megtette az első lépéseket, büszkeséget éreztem, amiért ezt a kis fickót én hoztam létre. Habár inkább lehetnék a bátyja, mint az apja, nem cserélném el semmiért. Ma már őt szeretem a világon a legjobban, minden vele töltött perc igazi felüdülés nekem.

Szeretem, szeretek vele lenni, és szeretek apa lenni. Már benőtt a fejem lágya, és addig akarom élvezni a társaságát, amíg lehet.

Hamarosan már nem fogja kedvelni ezeket az apás programokat, mert átveszi a helyüket a csajozás meg a bulizás. Csak remélni tudom, hogy nem olyan lesz, mint én. Egy pillanatig sem bántam meg, hogy Moses megszületett, de azt akarom, hogy neki jobb élete legyen, ezért az anyjával ragaszkodunk hozzá, hogy jól tanuljon, és később valamelyik rangos egyetemre járjon.

Szerencsére nem nagyon kell őt noszogatni, kitűnő tanuló, és az a terve, hogy paleontológus vagy régész lesz. Én ugyan mindenben támogatom, de azt nem értem, miért pont ezek a szakmák érdeklik. A dinókutatás már unalmas, és egy régész is csak a földet túrja. Mi ebben a jó?

De ha a fiam ezzel akar foglalkozni, akkor elfogadom. Igazából nekem mindegy, miből, csak szerezze meg a diplomáját, hogy könnyebben tudjon boldogulni az életében, mint én. Nekem soha nem volt lehetőségem a továbbtanulásra, és ha lehet, akkor ezt neki mindenáron meg akarom adni.

Gürizni fogok érte és a biztos jövőjéért, bár a nagyszülei sokban segítik, ugyanis az anyjával itt élnek velük egy háztartásban.

Reagan szülei nagyon konok emberek. Az anyja aszott és satnya, fején kendővel, aki soha egy mukkot nem szól. Az apja meg lelkész, aki, miután felcsináltam a lányukat, kötelezni akart rá, hogy elvegyem, de én nem álltam kötélnek. Ez akkor folyton-folyvást feszültséget szült közöttünk, mert nem rejtették véka alá, hogy semmi mást nem látnak bennem, csak egy huligánt, aki dagonyázik a nyomorban.

Rosszulesett a véleményük, de végül is fedte a valóságot, mert visszagondolva, a tizenhat éves énem nem volt felkészülve semmire. Csak tengődtem napról napra, lesz, ami lesz alapon.

Az sem érdekelt, hogy nem kérdezték meg a véleményem, és az engedélyem nélkül Mosesnek nevezték el a fiút, de még Reagannek sem volt beleszólása, amit meg is értek, hiszen tiniként hazaállítani azzal, hogy terhes vagy, épp elég ahhoz, hogy elvárják, fogd be a szád.

Mostanra kicsit bánom, hogy nem léptem fel erélyesebben, mert egyáltalán nem örülök, hogy a fiam egy ilyen ódivatú nevet visel, de legalább megkaphatta az én vezetéknevemet.

Amíg őt várom, hogy összepakolja a füzeteit és eltegye a leckéket, amiket együtt szoktunk megcsinálni, az ajtóban feltűnik Reagan.

– Szia, Jake!

– Helló!

– Milyen volt az esti műszak? – kérdi a kamu konzervgyáras munkámra utalva.

– Tűrhető.

– Ma is mész?

– Igen.

– Akkor hétre hazahozod Mosest?

– Ahogy mindig.

Nem fűlik a fogam ezekhez a sablonos csacsogásokhoz. Kikészülök tőlük, de nem akarom Reagant megbántani, mert jó anyja a gyereknek.

Moses tisztelettudó, okos, vicces, nyílt személyisége nagyban függ attól, ahogy az anyja bánik vele, márpedig Reagan ilyen. Még nem hallottam, hogy egyszer is felemelte volna a hangját, mindig türelmes és gondoskodó. Ő vérbeli anyának született, bár azt nem gondolta, hogy ilyen hamar meg is fogja kapni.

Azért meg külön jár neki a dicséret, hogy kisgyerek mellett sikerült elvégeznie az egyetemet, így most ő a város egyik legfelkapottabb belsőépítésze.

– Kész vagyok! – pattan ki Moses szélsebesen az ajtón. – Szia, anya, majd jövök!

– Nem adtál puszit! – kiabál utána Reagan, de hiába, mert a gyerek már az autó hátsó üléséről integet neki.

– Nemsokára hazahozom.

– Rendben. Erezzétek jól magatokat! És ha lehet, kérlek, csináljátok meg a leckét. Matekból és biológiából van házija, ami holnapra kell.

Bólintok, majd beszállok az autóba, és elhajtok.

Nem erősségem egyik tantárgy sem, különösen úgy, hogy még az érettségit sem szereztem meg. A matematikához talán kicsit jobban konyítok, bioszból viszont az anatómia csak akkor megy, ha élesben csinálom egy nővel, de arról nem beszélhetek Mosesnek.

– Biztos, hogy a River Delibe szeretnél menni? – érdeklődöm, hátha időközben meggondolta magát.

– Igen, apa! Farkaséhes vagyok. Szerintem ma két pizzát is betúrok!

– Hol férne el benned két pizza?

– Nekem a lábam szárában is bél van.

Ez igaz. Ez a gyerek a legtöbb felnőttet lepipálja, ha evésről van szó. Ezt tuti nem tőlem örökölte, de nem is az anyja családjától, ezért néha van egy olyan sejtésem, hogy ezt a zabálási ösztönt az én felmenőimtől hozta. Tévedés ne essék, nekem nem hiányoznak azok az emberek, akik kilöktek az életükből, de ilyenkor sajnálom, hogy Moses nem ismeri az apai nagyszüleit. Mert mi tagadás, vannak neki olyan vonásai, például a szeme zöldje vagy a fekete haja, amit máshonnan nem örökölhetett, csakis az én szüleimtől, mivel nekem szőke hajam és kék szemem van, míg Reagannek és családjának a haja is meg a szeme is barna.

Az Atlantic Avenue-n haladva felidéződik bennem, hogy Grace-nek is kék a szeme. Vajon ma is dolgozik?

Persze lehet, hogy előző este túlságosan megrémítettük, és mára szabadnapot kért.

Nagyon magamra venném, ha így történt, mert akkor már két ember életébe gázoltam bele. Bár Grace-t nem sebesítettem meg, attól viszont még nagy kárt okozhattam, ami nem hagy nyugodni. Nincs kedvem oda menni, de talán kapóra is jön, így el tudom oszlatni a bennem keringő tévhitet, miszerint örökre megnyomorítottam a lelkét.

Az étteremhez érkezve szűkösnek bizonyul a tér. Nyitva van, engem meg felemészt a tegnapi tetteim tudata. Vajon Grace egy ilyen éjszaka után képes volt bejönni dolgozni? Egyáltalán képes lenne erre bárki?

– Gyere már, apa! – kiabálja Moses, aki már kiszállt a kocsiból, és most türelmetlenül vár rám.

A gyomromban megrándul valami kellemetlen.

Bemegyünk.

A nappali fényben a River Deli egy nagyon hangulatos hely.

Bal kéz felől, a hatalmas üvegablak előtt két négyszögletű asztal van, melyeken fehér vázákba lila virágokat tettek. Az evőeszközök gondosan becsomagolva fehér szalvétákba, a só- és borsszóró szépen egymás mellett, a megtöltött kancsó körül vizespoharak. A székek kör alakúak, amik ideálisan kényelmesnek tűnnek. A falon órák lógnak, az egyik a helyi időt mutatja, a többi különböző városokét, mint London, Budapest, Kijev, Sanghaj, Buenos Aires, Nairobi.

Jobb kéz felől a másik oldalon ugyanúgy az üvegablak előtt lehet étkezni, de ott a nagyobb térnek köszönhetően már négy, szintén barna asztal kapott helyet, ezeken már tányérok is díszelegnek, és a falon egy hatalmas világtérkép van kifeszítve.

Szemben egy nagy, V alakú pult található, kilenc bárszékkel. A pulton egy árlista a választható alkoholokról, valamint az elmaradhatatlan virágok és néhány friss gyümölcs.

A pult fölött négy gömblámpa adja a világítást, mögötte pedig ott lapul egy kétkaros kávéfőző. Egy férfi a felaggatott képeket nézi, épp belekortyol a csészéjébe, amikor a lengőajtó kivágódik, és egy lány bukkan fel egy nagy tál tésztával, majd odasétál az egyik asztalhoz.

Grace az.

Szőke haja most hátul copfban van összekötve.

Felszolgálja az ebédet, kedvesen jó étvágyat kíván a vendégeknek, aztán visszaballag, és az idegen férfival kezd el társalogni.

Leülünk a hozzájuk legközelebb lévő asztalhoz, miközben én hegyezem a fülemet. Elcsípek néhány mondatot, ami cseppet sem kellemes.

– Miért csinálod ezt, Grace? – kérdi a fickó.

Tehát ez a nyomorult, sötét bőrű, vélhetően török, ismeri.

– Már elmondtam vagy százszor, ennél jobban nem tudom elmagyarázni. Ha nem vagy képes felfogni, az a te bajod.

– Abszurdum. Nem fogadom el.

– Nem az én problémám, Ibrahim!

Grace elindul hátra, majd amint eltűnik a konyhában, a török leteszi a csészéjét, feláll, és követni kezdi a lányt.

– Apa, te mit eszel?

– Várj egy pillanatot, édesem!

Míg Moses az étlapot böngészi, én úgy nézem a civakodó párost, mint egy szappanoperát.

– Ide nem jöhetsz be, ez a konyha! – kiabálja valaki, de közben újra feltűnik a színen a két veszekedő. Az a gyanúm, hogy épp egy szakítás kellős közepébe csöppentem.

Messziről látszik, hogy ez az Ibrahim egy zöldfülű, semmi keresnivalója Grace mellett, aki ilyen dühösen ultra szexi.

A többi vendég el van foglalva saját magával, ezért én is magam elé veszem a kínálatot, hogy ne legyen olyan feltűnő, mennyire bámulom őket.

Nem csalt az emlékezetem, sőt Grace sokkal szebb, mint akkor a sötétben volt.

– Ibrahim, én most dolgozom, menj el! Majd máskor megbeszéljük. Nem érek rá.

Ez az, Ibrahim, húzd már el a csíkot!

– Majd találkozunk.

Grace erre nem mond semmit, de nekem majdnem kiguvad a szemem, amikor meglátom, hogy ez a hólyag lesmárolja, és csak azután távozik.

– Sziasztok, Grace vagyok – jaj nekem, mikor lopózott ide hozzánk? – Ma én foglak benneteket kiszolgálni – kiszolgálni? Ahhoz képest, hogy amikor ide jöttünk, nem akartam semmi rosszban sántikálni, ez most túl magas labda. Vissza az előbbi öndicséret, egy disznó vagyok!

– Szia, Grace! Én Moses vagyok, ő pedig az apukám. Nagyon éhesek vagyunk, és Liam barátom azt mondta, itt minden finom. Remélem, igaza van, mert üres a hasam, és imádok enni.

Nahát, ez a gyerek nem egy szégyenlős típus.

– Tudod, Moses én is szeretek enni. És ha nem lenne jó a kaja, már nem dolgoznék itt – mondja Grace kacsintva. Tetszik, hogy ilyen kedvesen beszél. Bár olyan vékony, mint egy cérnaszál, nehezen hiszem el, hogy sokat eszik. – És apukádat hogy hívják? – fordul felém, amitől megdobban a szívem.

Moses már belekezdene újra a mondandójába, de én viccesen befogom az egyik tenyeremmel a száját, hogy én is szóhoz jussak.

– Jake vagyok. Örülünk, hogy itt lehetünk.

– Köszönöm a türelmet, Moses és Jake. Mit hozhatok nektek? – Grace bűbájosan viselkedik velünk.

Nagyon édes a hangja. És egy cseppet sem látszik rajta az előbbi érzelemhurrikán. De mit is kérdezett? Jah igen, hogy mit akarok enni. Baszki! Nem is néztem rá arra a tetves étlapra. Mit lehet itt kérni? Pánik a köbön!

– Azt kérem, amit az az úriember – mutatok arra a csávóra, akinek az előbb kivitt egy ínycsiklandozó tésztát.

– Garnélarákos tészta, krémes szószban. És inni mit szeretnél?

Grace kedvessége és profizmusa lenyűgöz, ahogyan most kezeli a helyzetet, miután valószínűleg mélyponton van attól a szarzsáktól meg a tegnapi éjszakától. Higgadt, akár egy ma született bárány. Nem is értem, miért dolgozik.

– Egy kóla megfelel, köszönöm.

Moses narancslevet és sajtos pizzát kér. Nem engedem meg neki, hogy kettőt rendeljen, előbb egye meg az elsőt, aztán ha még éhes, megkaphatja a következőt.

Miután Grace távozik és mi várakozunk, az iskolai dolgokról faggatózom, mint általában mindig. Most jó is lesz, ha elterelem a figyelmemet arról, hol vagyok éppen, mert az asztal alatt idegesen trappolok a lábammal. Ha ezt Iannek elmesélem, heregörcsöt kap.

– Mi a helyzet a suliban?

– Jaj, apa, tegnap is ezt kérdezted.

– És tegnap se mondtál róla semmit.

– Jók a jegyeim, nem szoktam lógni, és a tanárok szeretnek.

– Ezeket tudom, de mi van a barátokkal? Esetleg a lányokkal? – billentem mókásan oldalra a fejemet, mire Moses vág egy nagyon vicces arcot. Abban a korban van, amikor a lányok még nem érdeklik. Ez nekem csak jó, mert még nem készültem fel a nagy beszélgetésre a biztonságos szexről.

– A lányok hisztisek, és túl sokat csacsognak a semmiről. Liammel, a legjobb barátommal nem értjük, miért olyan fontos, hogy jól álljon a hajuk. Az csak haj, megmosod, és már kész is.

Áruljam el most a fiamnak, hogy ha egyszer elfelejti észrevenni egy nőn, hogy fodrásznál volt, akkor kábé az életével fizet érte? Nem, inkább hallgatok, még a végén elmegy a kedve a csajozástól.

– Bölcs meglátás. És még? Miket szoktatok Liammel csinálni?

Közben megérkeznek az üdítőink, melyeket Grace lelkesen szolgál fel nekünk, és amikor újra hátat fordít, végig követem a tekintetemmel. Ahogy libeg a konyha felé ebben a rózsaszín uniformisban, az valami fenomenális. Vajon tudja, mennyire imponáló benne?

Nem látszik rajta, hogy megviselték volna a történtek, pedig nyakamat rá, hogy igen. Az nem lehet, hogy annyira érzéketlen, hogy hidegen hagyta volna ez az egész. Ahogy emlékszem, reszketett, és a bőgés határán állt.

Ennek viszont most semmi jele. Erős jellem, ez tetszik.

– A szünetekben kimegyünk focizni – mesél tovább Moses. – Vagy a teremben kártyázunk, vagy Liamnek segítek, mert ő kicsit gyengébb tanuló, ezért néha korrepetálom.

– Ez nagyon kedves gesztus tőled! – büszke vagyok a fiamra, amiért ilyen jólelkű, és a többi gyerekkel ellentétben nem közösíti ki azt, aki nem éltanuló.

– Mi az a gesztus?

– Jó cselekedet, amivel a hozzáállásodat fejezed ki.

– Zsír!

– És felkészültél a záróvizsgákra? Már csak egy hét, és jön a nyári szünet.

– Igen.

Nem mond többet, mert megkapjuk az ételeinket, amiknek isteni illatuk van, forrón gőzölögnek, és mindkettőnknek összefut a nyál a szájában.

– Jó étvágyat, srácok! – Grace megejti a világ legszebb mosolyát, aztán elszambázik, majd ugyanazzal a nevetéssel tér vissza. – Jaj, elfelejtettem megkérdezni, hogy kérsz-e citromot a kólához.

– Igen, kérek, köszönöm!

Utálom a citromot, de így eggyel több oka van a mi asztalunkhoz jönni.

Fél perccel később megkapom a citromot, és elkezdünk enni.

– Jó étvágyat, kicsim!

– Neked is, apa!

Fura, hogy eddig nem beszélgettünk a tanuláson kívül másról, pedig szeretnék tudni a mindennapjairól, és találkozni is akarok ezzel a Liammel, hogy tudjam, kivel is barátkozik a fiam.

– Ízlik? – kérdezem két falat között.

– Nagyon!

Látva, hogy már majdnem a felét betolta, biztosan nem hazudik.

– Anyád azt mondta, van holnapra biosz- meg matekleckéd.

– Amíg vártalak, a biológiát megcsináltam, már csak a matek van hátra.

– Hadd lássam! – elkérem Mosestől a matekfüzetét, s amíg ő eszik, én belekukkantok.

Házi feladat: 1. Egy pékségben naponta 219 kiflit készítenek. Hány darab kiflit készítenek 12 nap alatt?

2. Mark 2 hét alatt 25 km-t túrázik, Owen 15 x annyit. Hány km-t túrázik Owen 2 hét alatt?

Kissé nehéznek találom a negyedikes matekot.

– Igazán írhatnál szebben is! Macskakaparás a füzeted!

– Mert túl gyorsan diktál a tanár. Én különben is eligazodok benne.

– Töröld meg a szádat, ha végeztél, és fogj hozzá!

Moses úgy tesz, ahogy mondom. Letörli a szája széléről a pizza maradékát, egy húzásra megissza a narancslevét, visszafojt egy halk büfögést, kezébe veszi a füzetet, s a ceruzájával gondosan elkezd számolni.

Addig én folytatom az evést, és néha odapillantok Grace-re, aki szorgosan hozza-viszi az ételeket a vendégeknek. Mi játszódhat le benne? Igazi faszfej vagyok, amiért ilyen nyugodtan tudok itt ülni a közelében.

– Az elsőnél csak meg kell szorozni a 219-et 12-vel. 200 szorozva 12-vel az 2400, 10 szorozva 12-vel az 120, 5 szorozva 12-vel az 60, 4 szorozva 12-vel az 48. 2400+120+60+48 egyenlő 2628. Tehát 2628 kiflit sütnek 12 nap alatt.

– Ügyes vagy!

– A másodiknál a 25-öt kell 15-tel megszorozni. 25 szorozva 10-zel az 250, 25 szorozva 5-tel az 125. 250+125 egyenlő 375. Tehát Owen két hét alatt 375 km-t túrázik.

A fiam egy zseni!

– Nagyon szépen levezetted! Kérsz még egy pizzát?

– Aha! Extra sajttal a tetején!

– Egy pankrátor nem tud ennyit enni, mint te! – mondom nevetve. Legalább az alkatán nem látszik a sok kaja, mert annak ellenére teljesen átlagos a testfelépítése.

Személytelennek érzem csak úgy inteni egy pincérnek, főleg Grace-nek, ezért odasétálok hozzá, és úgy rendelem meg a pizzát. Mosolyogva és derűsen adja tovább a rendelésemet, közben belőlem elszáll az a kis idegesség, ami még volt. Elvégre senki nem tudja, hogy én voltam az egyik mocsok, aki az este betört ide.

Visszamegyek Moseshez. Sajnálom Grace-t, de nem marcangolhatom magam a történteken. Ennek így kellett lennie, az életünk pedig folyik tovább a maga medrében. Most már meggyőződtem róla, hogy jól van, és nekem ennyi elég, hogy megnyugodjak. A fiamra koncentrálok.

– Hogy van Ian bácsi? Rég láttam.

– Jól van, majd megmondom neki, hogy üdvözlöd. Sok a dolga, de biztos szakít majd rád időt nemsokára.

Mire kihozzák a másik adagot Mosesnek, kibeszéljük magunkat. Megtudom, hogy amúgy van egy leányzó, akit szépnek talál, akinek pillangós csatok vannak a hajában, virágos a hátizsákja, mindig jó az illata, és Penelope-nak hívják.

Jó érzéssel tölt el, hogy megbízik bennem, és ilyeneket is el mer mondani nekem, ezért nem piszkálom vele, csak hallgatom csilingelő beszámolóját, majd amikor végez a második, azaz a MÁSODIK pizzájával is, Grace elviszi előlünk az üres tányérokat, de a lehető legrosszabb időzítéssel.

Amint megfordul, összeütközik az egyik kolléganőjével, aki épp egy másik asztalról szedte össze a maradékot, aminek így a nagy része, Grace-en landol.

A két lány hahotázva fekszik a földön, ha jól látom, garnélarákokkal a ruhájukon. Annak a srácnak a pancsa lehet, akiről másoltam a választásomat.

Odamegyek hozzájuk, hogy segítsek nekik felállni, addig Moses az összetört tányérokat szedegeti, de intek neki, hogy extra óvatosan, nehogy megvágja magát.

– Jól vagytok?

– Mi igen, de a tányér eltört, mi meg piszkosak lettünk – mondja Grace, aki úgy vihog, hogy még a hasát is fogja.

Hihetetlen, amit most látok. Olyannyira bejön, hogy részt veszek benne, és engedem, hogy ez az érzés szabadon átjárjon, és én is velük együtt nevetek.

– Ennél viccesebb a héten nem történt velem.

– Valóban? – kérdik egyszerre.

Összenéznek.

Nem tetszik ez nekem.

– Grace, szerinted nem túl fehér a fiatalember trikója?

– Most, hogy mondod, Olivia – veszi át a szót Grace. – Én is úgy látom, hogy itt túl sok a fehér.

A lányok elkezdenek közelíteni felém az egyik asztalról leemelt ketchupos flakonnal, amit valaki ott felejtett. Most már látom, mire megy ki a játék, és amilyen hülye vagyok, belemegyek. Már csak azért is, mert Moses kuncogása azt sugallja, ezt ő is nagyon viccesnek találja.

Feltartom a kezeimet.

– Hékás! Csak semmi hirtelen mozdulat! Nem akarok ketchupfürdőt.

– Ugyan már, Jake, az előbb olyan jól szórakoztál rajtunk, most mi következünk.

– Esküszöm, megbántam, kegyelmezzetek!

– Hallod, Grace? Kegyelemért könyörög!

– Apa! Ha férfi vagy, hát légy férfi! – nevet Moses, aki láthatóan a csajok pártját fogja, és mindenáron szeretné, hogy a játék folytatódjon. De honnan vette ezt a szöveget a kis szaros?

– Én amondó vagyok, hogy ez a trikó sokkal jobban nézne ki, ha lenne rajta egy kis piros.

Nyelek egyet. Most kajak lespriccelnek ketchuppal?

– Grace! Telefon! – szól ki a konyhából egy fura fazon.

– Ne most, Domenico! Nem látod, hogy túszul ejtettünk valakit?

– Azt mondja, fontos. Utána is tudjátok szadizni a vendégeket.

Kösz, Domenico!

– Ezt most megúsztad! – kacsint rám egyet Grace, megsimogatja Moses haját, majd a ketchupos flakonnal és a törött tányérokkal a kezében elsuhan.

– Bocsánat. Nem gondoltuk komolyan, ne aggódj – szabadkozik Olivia.

– Nem gond, vettem a poént.

– Igen, apa nagyon vicces tud lenni.

– Az jó, mert Grace meg én olykor megpróbálunk poénkodni az ide betérőkkel, de néha nem fogják az adást.

Amíg pár szót szeretnék hallani Grace-ről, elküldöm Mosest a mosdóba, hogy mossa meg a kezét és az arcát.

– Ki volt az a hapsi, akivel nemrég veszekedett?

– Ibrahim?

– Ühüm.

– Grace barátja. Vagyis a volt barátja, de az a majom nem akarja ezt felfogni. Nemrég szakítottak csak, azt hiszem, nincs több két napnál, de már korábban is voltak problémáik. Miért érdekel? – húzza fel a szemöldökét Olivia.

– Csak úgy láttam, a srác agresszív. Ha esetleg úgy adódna, van valaki, aki megvédi Grace-t?

Olivia egy sunyi mosoly kíséretében megrebegteti hosszú szempilláit.

– Van egy öccse. De az az érzésem, máris akadt egy lovagja.

– Én nem…

– No para. Grace feltűnően csinos jelenség. Amikor együtt szórakozunk, minden pasi őt nézi, rám oda se figyelnek – mondja tök lazán. – Ami nem baj, mert nem szeretek a figyelem középpontjában lenni. És Grace-nek amúgy is kell a gardedám, mert nehéz idők járnak rá mostanában. Így amikor csak tehetem, támogatom.

Olivia olyan kedvesen beszélt Grace-ről, mintha a nővére lenne. Talán azok is, de nem hasonlítanak. Oliviának kissé dundi alkata van, és alacsonyabb is Grace-nél. A haja rózsaszín, a szemöldökében meg piercing van. Igazi vadócnak tűnik.

De hányadán állhat a helyzet ezzel a zaccoskávé-imádóval?

Helyes lenne egyáltalán úgy rámozdulnom, hogy friss sebei vannak?

Kérdések válaszok nélkül. Ez az életem.

Kik a szüleim? Miért dobtak el maguktól? Hol vannak a gyökereim? Mi volt azon az estén, amikor a fiam fogant? Azóta nem nyúltam drogokhoz.

Olivia összesöpri a törmeléket, Grace pedig odalép hozzám, épp akkor, amikor Moses is visszaér a mosdóból. Szegény annyira bekajált, hogy mindjárt állva elalszik. A vállára teszem a kezem, és magamhoz húzom.

– Finom volt minden? – kérdezi Grace.

– Igen, nagyon. Köszönjük!

– Nem ijesztettünk meg az előbb, ugye?

– Olivia már felvilágosított, hogy alkalmanként terroristát játszotok.

– Gyorsabban telik az idő, ha jól mulatsz.

Ezek a fene magas labdák!

– Egyetértek. Látod már esetleg a következő áldozatotokat?

– Ritkán járnak erre ilyen belevaló legények, mint ti – válaszolja, és megint megsimogatja Moses haját, akinek már félig csukva a szeme.

Ideje mennünk.

Fizetek, és távozunk. Hétre haza kell vinnem Mosest, mert így állapodtunk meg az anyjával.

Ahogy a fejét éri az ülés, rögtön elpilled. Nincs szívem felébreszteni, mert korán kelt a suli miatt, délután a kötelező házikat csinálta, és megállás nélkül hablatyolt az apjának az ő kis világáról.

Nekem sem volt könnyebb a nap. Nem számítottam rá, hogy alig huszonnégy óra elteltével olyan helyen kötök ki, amit messzire el kellett volna kerülnöm. Hazugság lenne azt állítani, hogy nem örültem ennek az érzelmi hullámvasútnak, de ha csak egy mód van rá, nem mehetünk többé a River Delibe. Összekuszálná a szálakat, Grace semmilyen formában nem kerülhet bele az életembe. Majd azt mondom Mosesnek, hogy nem ízlett a tészta. Ami kamu, mert ilyen finomat még sehol nem ettem. De mostantól ez az étterem tiltólistán van, és akármennyire is fog majd makacskodni, ebből nem engedhetek.

Amikor megérkezünk, leparkolok, kiszállok, és kinyitom a hátsó ajtót. Megérintem Moses apró orcáját, és simogatni kezdem.

– Hé, álomszuszék! Itthon vagy.

Nagyon elfáradhatott a tücsköm, mert semmi reakció, ezért fogom, és a karomba veszem. Az ajtó előtt a mutatóujjammal csengetek. Reagan apja nyit ajtót.

– Butler tiszteletes!

– Jake!

Úgy mondja ki a nevemet, mint aki épp az előbb hányt savat. Sosem kedvelt.

– Moses elaludt. Bevihetem?

– Nem! Majd én!

Átveszi tőlem a fiamat, biccent egyet, és rám csukja az ajtót. Ha nem ő lenne a fiú nagyapja, nem tűrném el ezt neki. Sose értettem Eugene-t, miért hibáztat még mindig. Talán túl fiatalok voltunk Reagannel – és én nem is emlékszem rá –, de manapság már nem divat a házasságig várni a szexszel. Mondjuk, ezt egy lelkésznek megmagyarázni komolyabb kihívás, mint az űrutazás. Biztosan nagyon meghurcolta Reagant annak idején. Neki eleve soha nem lehetett könnyű, mivel egyke, az apja meg köztudottan előkelő felmenőkkel rendelkezik, és elvárja az egy szem lányától, hogy hasonló értékrenddel élje az életét.

Azonban bármennyire is furdal olykor a lelkiismeret, amiért Reagan miattam is kapja az ívet otthon, a történteken már nem tudok változtatni, Eugene-nak el kell fogadnia, ha tetszik, ha nem, hogy Moses tőlem van, és már unom, hogy ódzkodik látni a képemet, a fiamat pedig nem adom oda semmi kincsért.

Már többször megpróbált rávenni, hogy adjam nekik a kizárólagos felügyeleti jogot, de előbb halnék fagyhalált a tundrán, mint hogy ez bekövetkezzen. Nem érdekel, mennyire utál és milyen mélységesen megvet, a gyerekem az enyém, és punktum.

Jóformán csak az csillapítja feltörő apai haragom, ahogy a lakásom elé érkezve a parkolóban meglátom Ray autóját.

Benne ül.

Beállok mellé, és végzek egy gyors eszmefuttatást. Komoly oka lehet, ha idejött, mivel azelőtt még egyszer sem tett nálam látogatást, és úgy tudom, Iannél sem. Egy hangyányit parázok azon, mit keres itt, mivel minden esetben telefonon értesít bennünket, és akkor is többnyire csak arról beszél, melyik üzlet a következő célpont, és mit kell róla tudni, hogy gubancmentesen teljesítsünk.

– Helló, Ray! – üdvözlöm, miután mindketten kiszállunk a kocsikból. – Mi szél hozott erre?

– Beszélnünk kell.

– Menjünk fel, ott kényelmesebb lesz!

Míg sétálunk a lakáshoz, egyre zaklatottabb leszek. Nem tudom mire vélni ezt a kimért hangnemet, azelőtt soha nem észleltem hasonló megnyilvánulást a részéről.

Mivel csak a második emeleten lakunk, nem vacakolok a lift hívásával, gyalog indulok felfelé, mert furdalja az oldalamat a kíváncsiság, és így sebesebben tudok haladni. Ray szuszogása a hátam mögött viszont arról árulkodik, hogy neki ez túl sok volt. Nem lehet több ötvennél, mégis kifulladt az öreg, mint egy gőzmozdony.

Gyorsan előhalászom a bejárati ajtó kulcsait, és előreengedem. Mivel nem a türelmemről vagyok híres, amint becsukódott mögöttünk az ajtó, masszívan belekezdek.

– Ne kerülgessük a forró kását, Ray! Miért jöttél?

– Nem is invitálsz meg egy italra? Hol marad a vendégszereteted? Igaz, mit vár az ember egy utcakölyöktől, aki egy szemétdombon él? – mutat körbe a helyiségen.

Igaza van az öltönyös, hátrazselézett ősz hajú, bozontos szemöldökű gazembernek.

Az Iannel közös lakásunk egy putri. Mindössze két apró szoba van benne, nappali nincs, amint belépsz, a konyhában találod magad, ami egyben van a fürdővel. Konkrétan olyan szűkös az egész, hogy csak két horgászszékünk van, a kád meg a tűzhely mellett foglal helyet, és volt már rá példa, hogy zuhanyozás közben sütöttem palacsintát. A szobám meg olyan kicsi, hogy egy apró szekrényen és ágyon kívül más nem fér el benne.

Egy ilyen kis zugban nyilván egy csomó minden felhalmozódik, amit nem tudunk hová rakni, de tény, hogy Ian elég rendetlen. Mielőtt elmentem Moseshez, rendet raktam, de most megint akkora a felfordulás, mintha egy komodói sárkány szart volna ide egy méreteset. Az az ökör Ian biztosan itthon járt egy kiadós töcskölés után, mert akkor hagy maga után ekkora mocskot. Idővel elpakol, de nem azonnal. Én már megszoktam, de Ray most van itt először, és nagyon remélem, hogy nem akarja használni a WC-t, mert a tömérdek mennyiségű sörösdoboz, meg a kínai kajától bűzölgő üres ételhordó eredménye nem kecsegteti odabent semmi jóval. Ianen gyorsan végigfut az ilyesmi.

– Nem fizetsz olyan jól, hogy megengedhessek magamnak egy drágább kategóriájú fekhelyet – szúrok oda neki az előbbi megjegyzéséért.

Mondjuk, ez nem teljesen igaz, mert a pénz sok mindenre elég lenne, viszont gondolnom kell a fiam jövőjére, akinek szinte minden megtakarításomat félreteszem. Nekem nincsenek nagy igényeim, elég ez a kis luk, Ian meg szinte alig tartózkodik itt, felesleges volna nagyobb lakást bérelni.

De ezért a kupiért még elátkozom a hancúrlécét!

– Ha nem teszed azt, amit mondok, hamarosan ennyit sem kapsz – mondja Ray.

– Ezt hogy érted?

– Tegnap megszegtél bizonyos szabályokat, Jake. Ez nagy hiba volt.

– Mire gondolsz?

– Hozzászóltál egy szemtanúhoz. Alapszabály, hogy tilos dumálni. Nem azért mentek oda, hogy bájcsevegjetek.

Ezt meg honnan tudja? Ki árult be? Talán csak nem Grace? Azt kizártnak tartom. De akkor Ian? Ő sose tenne ilyet. Vagy igen? Más pedig tudtommal nem volt jelen.

Keresztbe fonom a karjaimat. Kezd a homályosításával az idegeimre menni.

– Nem gondoltam, hogy ennek ekkora jelentősége van, hogy idejössz. Elhiheted, nem akartam pofázni, de az a szerencsétlen lány annyira félt, hogy gondoltam, megnyugtatom, mielőtt elkezd nekünk sikítani, és a környékbeliek ránk hívják a zsarukat – a kamuzásom csillagos ötös.

– Nem a te dolgod, hogy foglalkozz az emberek érzéseivel.

– Túlreagálod. De ki mondta ezt neked?

– Én mindenről tudok, Jake. Azt hiszed, hagynám, hogy a megélhetési forrásom más kezében legyen? Most elárulok neked egy titkot. Minden egyes haknitokat végigköveti egy emberem, aki folyamatosan tudósít a fejleményekről. Ne vedd magadra, nemcsak titeket, hanem a többi tolvajomat is ellenőrzik. Mázlitok van, hogy becsületesek vagytok, máskülönben…

– Máskülönben?

– Nem számít.

Ledöbbenek. Azt hittem, az elmúlt tíz évben megbízott bennünk, erre kiderül, hogy minket is úgy kezel, mint az összes többi piti kutyáját. Árgus szemmel figyeltet, mintha két kicsapongó idióta lennénk.

De jól mondja! Mi soha egy centet sem vettünk ki az elkobzott összegből, mindig megvártuk, hogy Ray abból mennyit ad nekünk. És ezek után azt hiszem, ez volt a legjobb döntés, amit hozhattunk Iannel, mert ha csak egy fityinget is eltettünk volna, az az érzésem, hogy már rég alulról szagolnánk az ibolyát.

– És most meg akarsz dorgálni, amiért kicsúszott a számon egy-két szó? Ugyan már, Ray! Már mondtam, hogy nem láttam más megoldást a problémára. Nem számítottunk rá, hogy lesz még bent valaki olyan későn. Azt hittük, tiszta a terep.

Ha nagyobb lenne a lakás, most fel-alá járkálnék, de helyette csak benyúlok a konyhaszekrény fiókjába, előveszek egy doboz cigarettát, és rágyújtok. Azt is tudja tán, hogy ma beszéltem is vele?

– Én sem értem, mit csinált ott az a lány pont akkor. Valami hiba csúszott a számításba, amiért már keresem a felelőst.

– És kicsinálod? – teszem fel a kérdést, miközben kifújok egy felhőpamacsot a mennyezet felé.

– Kicsinálom!

Hirtelen kettős látásom lesz, és köhögni kezdek. Most fogom csak fel igazán, hogy Ray nem az az ember, akinek véltük. Egy apró gikszer miatt simán eltüntet a föld színéről. Mindig volt bennem egy erős érzés ezzel kapcsolatban, csak ez idáig nem akartam róla tudomást venni. Mindaddig, amíg én nem kerültem a képbe. Vagyis mostanáig.

– És azt akarod mondani, hogy én következem? Mert kurvára nem akarok meghalni azért, mert hozzászóltam egy ribanchoz.

Persze igazából nem gondolom azt, hogy Grace ribanc lenne, de sem őt, sem Iant nem akarom ebbe jobban belekeverni. Ez az én felelősségem, bár azt hiszem, akkor sem cselekednék másként, ha volna rá lehetőségem.

A döntéseinket nem mindig tudjuk befolyásolni. Ott és akkor azt hittem, jól cselekszem, és látva, hogy Grace megnyugodott, biztosra vehettem, hogy így van. Ha lehetne, se vonnám ezt vissza. Bár egy nőért meghalni? Most merje azt mondani valaki, hogy nem veszélyes egy nőhöz hozzászólni.

Szívok még két jó mélyet a cigiből, aztán elmorzsolom a csikket a konyhapulton. Úgyse ront az összképen.

– Eltekintek attól, hogy kinyitottad a szádat. Viszont ami azután történt, afelett már nem hunyok szemet, Jake! Te követted azt a lányt, ezzel egy még súlyosabb szabályt szegtél meg. Felfogtad, mi lett volna, ha megfordul és meglát?

– Szóval ezért vagy ilyen zabos? Nyugi, csak a farkam után mentem – hopszi, újabb kamu.

– Ide figyelj! Nem érdekel, hogy kivel mit csinálsz te vagy Ian. De az én birodalmamat nem zúzhatjátok szét egy ilyen bakival. Túl sok forog kockán. Ezt nem engedhetem meg, ezért hoztam a szabályokat. Itt én vagyok a főnök, és amit mondok, annak úgy kell lennie.

– Felfogtam, Ray! Lazíts!

Tehát arról nem tud, ami ma történt. Ha tudná, biztosra veszem, hogy szóba hozná.

– Nem, nem fogtad. Soha többet nem mehetsz a közelébe, vagy fel is út, le is út!

– Tessék? – ökölbe szorul a kezem. – Nem vagy az apám, hogy megmondd, kivel és mikor találkozhatom!

Ha kirúg, nekem végem. Nem tudom, hogy akkor mihez fogok kezdeni. Mondjuk, egy fokkal jobb, mint ha egy gödörben végezném.

– Hallottad, amit mondtam.

– Nem mondhatod meg, mit csináljak!

– De igen, éppen azt teszem.

– Ha akarok vele találkozni, az az én dolgom. Senki másra nem tartozik! De megnyugtatásul közlöm, hogy nem áll szándékomban megkörnyékezni.

– Helyes, mert nem mehetsz többet ennek a lánynak a közelébe, és ez az utolsó szavam.

– Miért nem? Soha a büdös életben nem fog rájönni, ki vagyok. Nem veszem be, hogy csak ennyi az oka. Nem látta az arcom, és a hangomat is csak suttogva hallotta. Nagyon vigyázok minden egyes alkalommal, teljesen kizárt, hogy valaha is miattam bukj le, ezt te is tudod! De ha mégis megtörténne az elképzelhetetlen, akkor sem mártanék be senkit! Az egész balhét elvinném egyedül, de szerintem ennyire már ismersz! Szóval áruld el, mi van a háttérben, mert az nagyon gyenge kifogás, hogy félted a seggedet a börtöntől!

Ray erre a kijelentésemre kicsit megtorpan. Szóval rátapintottam a lényegre. Van valami, amit nem mond el nekem, valami, ami Grace-szel kapcsolatos, és amivel meg akarja akadályozni, hogy ha akarom, akkor megismerhessem. Amit magam sem tudom, hogy szeretnék-e, habár kár tagadni a tagadhatatlant, vonzódom hozzá.

– Talán attól félsz, ha becsajozok, ellógom majd a melót, és elveszítesz egy jó alkalmazottat?

– Ne nevettess, Jake! Bármelyik alagútban találok egy ilyen csavargót, mint te. Több tucat van belőletek az utcán.

Touché!

– Akkor nem értem, miért nem ismerhetem meg közelebbről, ha úgy adódik.

– A nők mindig csak bajt hoznak az ember fejére.

– Tehát amíg neked dolgozom, nem lehet barátnőm? – kérdezem méltatlankodva.

– Lehet, csak nem ez a lány.

– Miért?

– Itt csak én teszek fel kérdéseket, baszd meg! Az a lány tabu a számodra! Megértetted?

Ray gúnyosan megigazítja a nyakkendőjét.

Veszek egy nagy levegőt. Már csak egy kézenfekvő megoldással tudok előhozakodni, amiért ennyire tiltakozik ellenünk.

Atya.

Úr.

Isten.

Kimondani is borzasztó.

– Grace a te lányod!

Nem mondom, Eugene után nem egy Rayt képzeltem el apósnak, de még ez sem tántoríthatna el, ha akarnám őt.

– Egyáltalán nem állok vele rokoni kapcsolatban! Nem mintha magyarázattal tartoznék neked, de semmi közöm hozzá. És azt ajánlom, hogy neked se legyen. Remélem, értve vagyok! Ne kelljen benned csalódnom!

Azzal sarkon fordul, és magamra hagy az egérlyuk méretű lakásban a kétségeimmel.

Úgy érzem magam, mintha bikaviadalon vettem volna részt, ahol én voltam a bika, de egyszer sem találtam el a piros köpenyt, mert mindig elhúzták az orrom elől, épp az utolsó pillanatban.

Összegezzünk!

Nonszensz, hogy Ray a királyságát éppen miattam veszítené el. Attól sem fél, hogy nem lesz elég szélhámosa. Ha Grace nem a rokona, akkor nem lehet a lánya vagy az unokája, de a lánytestvére vagy unokatestvére sem. A feleség opciót is kizárom, mert tudtommal nincs neki, és arról azért csak tájékoztatna, hogy „hé, haver, ne környékezd meg a nejem”.

De akkor miért akarja, hogy elkerüljem Grace-t? Mi oka lehet rá, hogy a munkámmal és az életemmel fenyegessen meg miatta?

Kötelezően távol kellene tartanom magam tőle.

De miért?

Ki ez a lány?

3. FEJEZET

Ian egy kőbunkó.

Mivel véget ért a fiam számára az idei tanév, jól vizsgázott, és elkezdődött a nyári szünet, a barátommal úgy gondoltuk, kihozzuk ebben a szép meleg és napsütéses időben az állatkertbe. Korábban már említette, hogy szeretne többet lógni Ian bácsival, de ez a szamár épp arról magyaráz a tízéves gyereknek, hogyan szaporodnak a zsiráfok.

Esküszöm, csak egy percre fordítottam el a fejemet, hogy megnézzem a szemközti lámákat, és ő máris okítja a fiút.

– A hím úgy tudja felmérni, hogy a párja készen áll-e a párzásra, hogy megkóstolja a nőstény zsiráf vizeletét, és ha tüzelési időszakában van, akkor mehet a menet.

Legszívesebben rágyújtanék, de itt tilos a dohányzás.

– Ian, te normális vagy? – kérdezem fejcsóválva.

– Most mi van? Én csak válaszoltam Mosesnek.

A fiam felé fordulok.

– Pontosan mi is érdekel téged, drágám?

– Hogy hogyan lesznek a kis zsiráfok.

Csak ezt ne! Már itt tartanánk? Oké, az állatok nem emberek, de a szaporodásuk nagyban hasonlít. Nem vagyok felkészülve egy ilyen beszélgetésre, elvégre még túl kicsi.

– De nagyon undi ez a pisis dolog – folytatja. – Azt hiszem, ha lesz háziállatom, nem egy zsiráf lesz az.

Ian a hátam mögött vigyorog, mint egy vadalma.

– Ez egy okos döntés. Gondolj csak bele, hogy el sem férne a lakásban egy ekkora jószág. Meg aztán sokkal jobban érzik magukat itt kint, a szabadban.

Moses vállat von, és továbbhalad az orrszarvúk irányába. Mi mögötte ballagunk.

– Honnan szedted az előbbit? – vallatom Iant.

– Drága bajtársam! Jobb, ha tudod, hogy én mindent tudok. Sőt! Még annál is többet.

– Na ne szédíts, te lókötő!

– De tényleg, mert a ketrecek előtt van egy tábla az infókkal. Vagy te nem tudsz olvasni?

Vállon bokszolom.

Nem vettem észre a táblákat, de amikor Moses megáll az orrszarvú kifutója előtt, kéri, hogy Ian olvassa fel, mit írnak ezekről az állatokról. A pillantásommal finoman jelzem neki, hogy az előzőkhöz hasonlót nem mondhat a gyereknek.

– Az orrszarvúk növényevők, nagyjából negyven évig élnek, szarvuk miatt illegálisan vadásszák őket. Kiváló a hallásuk és a szaglásuk, de a látásuk viszonylag gyenge.

– Mi az, hogy illegális? – érdeklődik Moses.

Jól beleválasztott. Az egyetlen olyan fogalom, amiről nem szívesen beszélek neki, tekintve hogy szinte minden éjszakám e körül forog. Ian nem kevésbé van megszeppenve.

– Amikor valamit nem szabad, mert a törvény tiltja. Például bántani ezeket az állatokat. De sokan mégis megteszik, mert értékes a szarvuk. Ezért levadásszák őket – felelem.

– Szegények. Én sosem tennék ilyet. Szeretem az állatokat.

– Akkor lehetnél állatorvos – javasolja Ian.

– Nem, régész leszek.

– Sírokat akarsz feltárni?

– Nem tudom, mi az a sír, de én a dinókat akarom kutatni – válaszolja Moses, majd megint nekiindul, és végül a medveketrec előtt áll meg. – Ian bácsi, ide mi van írva?

– Lássuk csak! A medvék bazi nagyok és erősek. Gyorsan tudnak futni a táplálék után. Mindenevők, de a kedvenc kajájuk a hal. Csúnya szőrös négylábúak.

– Biztos ez van odaírva? – kérdem felhúzott szemöldökkel.

– Ugyan, apa, Ian bácsi sosem hazudik nekem.

– Csak kérdeztem. De a következő állatnál én olvasom el a tájékoztatót.

– Van itt még valami – ecseteli Ian. – Jake O’Hara egy unalmas, irigy alak, aki nem becsüli meg hűséges barátját.

– Na persze!

– Ez az apró betűs rész.

Moses felhőtlenül kacag Ian hülyeségén. Ezekért a pillanatokért érdemes élni. Egy gyermeki, őszinte nevetésnél nincs szebb ajándék, és én mérhetetlenül büszke vagyok rá. Kicsit parázom attól a perctől, amikor majd el kell mondanom neki, hogyan lesznek a babák, de bízom benne, hogy addig még van egy kis időm.

Ezt a csodás napot már csak az tenné teljessé, ha Grace is velünk lenne. Azóta, amióta múltkor az étteremben találkoztunk és dumáltunk, még erőteljesebben ácsingózom utána. A bőre illata kellemesen édes volt, a szája csókolni való, a fenekét meg két kézzel szeretném markolni, olyan formás. A sima lábaira visszaemlékezve megdudorodik a gatyám. Azok a tökéletes combok körbezárhatnának.

És a puncija? Első osztályú lehet. Finom nedvvel, nagy ajkakkal, élénk rózsaszín rüggyel, amit addig nyalhatnék, míg többszörösen el nem élvez.

– Haver, hallod, amit mondok? – az álmodozásból Ian szavai térítenek vissza.

– Bocs, mit is mondtál?

– Hogy kérsz-e hot dogot.

– Aha, persze.

Ian mindannyiunknak vesz egy-egy hot dogot. Moses leül a legközelebbi padra, és elkezdi majszolni. Tiszta mustár lesz az arca. Mi egy kicsivel arrébb, de belátható távolságban kajálunk.

– Mi van veled? – szól Ian.

Ő nemcsak a legjobb barátom, de a fiamon kívül a családom is. El kell neki mondanom, hogy jártam Grace-nél.

– Be kell vallanom valamit.

– Csupa fül vagyok.

– Nemrég voltam a River Deliben.

Ian kezében félúton megáll a hot dog. Fancsali képet vág.

– Ugye csak viccelsz?

– Nem. Moses ott akart enni. Nem tudtam neki nemet mondani. Meg a kifogásoktól csak kíváncsiskodott volna.

Ezután egyikünk sem szólal meg, csendben esszük a hot dogokat.

Közben Moses, aki extrém gyorsasággal fejezi be a kajálást, jelez nekünk, hogy ideje indulni, mert még rengeteg látnivaló akad az állatkertben. Nem tudom, honnan van ennyi energiája. Önmagához képest most keveset evett.

A gyerek mögött bandukolunk, aki ide-oda járatja a tekintetét a nagy elefántok meg a vízilovak között. Már nem kéri, hogy olvassuk fel neki a táblákat. Addig lenyeljük az utolsó falatokat is.

Végül Ian szólal meg először.

– Nagy kalamajkában leszel.

Erre felkapom a fejem.

– Ne aggódj – folytatja. – Tőlem nem tud meg senki semmit. Először is, mert szinte a tesóm vagy. Másodszor meg, mert akkor magamat is bajba keverném.

– Lekötelezel – mondom enyhén szarkasztikusan.

– Ugye mostantól óvatosabb leszel? Nem akarom, hogy sittre kerülj.

– Vigyázok, nyugi! Elvégre van egy fiam, akinek szüksége van rám.

– De ha jól látom, piszkálja a fantáziádat.

Ezzel most megfogott. Fogalmam sincs, mit akarok, de a vadászösztönöm rendesen beindult. Viszont nem vagyok jós, így nem látom előre a dolgokat, nem tudom, milyen végkifejlete lenne, ha valahogy mégis egymás mellé kerülnénk Grace-szel. Meg ott van az is, amit Ray mondott, hogy tabu. Ez kábé felhívás volt keringőre, mert ha valamit akarsz, de nem engedik, az csak még jobban fog kelleni.

A murva ropog a talpunk alatt, Moses meg mintha elfelejtette volna, hogy mi is a világon vagyunk, teljesen belemerül a papagájok vizslatásába.

– Valamit megmozgatott bennem, ezt beismerem.

– Szép neve van. Tudtad, hogy azt jelenti, kegyelem?

– Nem, de te titokban női neveket elemezgetsz? – fura, hogy ilyeneket tud.

– Sosem került szóba, de az anyámat is Grace-nek hívják. Innen tudom.

– Bakker, Ian, sajnálom!

– Semmi gond, tudod, hogy már régen túl vagyok rajtuk.

Ez kicsit sem igaz. Olyan jól ismerem a barátomat, mint a tenyeremet, és pontosan tudom, hogy most hazudik. A szülei cserbenhagyását sosem fogja feldolgozni. Ha egyszer összefutok velük, elevenen megnyúzom őket, amiért elhagytak egy ilyen remek srácot, mint ő.

– És mit érzel? – atyáskodik Ian.

– Nem akarok hiú ábrándokat kergetni, az étteremben egy palival smárolt. Én csak egy csőlakó vagyok, kicsi az esélye, hogy észrevenne egy ilyen pondrót, mint én.

– Ne becsüld le magad! Mindenkinek jár, hogy szeressék. Ha mégsem, hát én itt leszek, hogy elvigyelek egy jó kis sztriptízbárba. Néhány év, és Moses is jöhet velünk.

– Ne feszítsd túl a húrt!

– Bocsesz!

Muszáj bevallanom Ray ultimátumát is.

– Van itt még valami.

– Naná, hogy van! Hiszen rólad van szó – nevet.

– Pöcs!

– Elő a farbával!

– Ray felszólított rá, hogy még csak rá se nézzek Grace-re. Néhány napja személyesen jött el hozzám, hogy ezt közölje.

– A lakásunkba?

– Jah.

– Miért?

– Nem tudom, nem indokolta meg. Az fix, hogy nincs egymáshoz semmi közük.

– Apa, vehetek egy vattacukrot? – ugrik elém Moses, akinek a kezébe nyomok két dollárt.

– Ne menj tőlünk túl messze! – figyelmeztetem.

Amint hallótávolságon kívül kerül, folytatjuk.

– Akkor végképp nem értem. Ha neked és neki is csak egy idegen ez a lány, akkor miért kellene elkerülnöd? – agyai Ian.

– Jó kérdés. Felmerült bennem, hogy ő is attól fél, mint te, hogy napvilágot lát a rablás. De szerintem hármunk közül egyikünk sem akkora tökkelütött, hogy ezt elmondja bárkinek is. Amúgy is mi csak apró porszemek vagyunk Ray hatalmas birodalmában, képtelenség, hogy ennyi miatt bukna el mindent. Így az indok továbbra sincs meg.

– Nem akarlak megijeszteni, de Ray veszélyes tud lenni – bök Ian az állával Moses felé.

– A fiamat nem keverhetjük ebbe bele. Ha Ray csak egy ujjal is hozzáér, vagy a szájára veszi, neki annyi! – most így belegondolva, nem fenyegette meg sem Mosest, sem a családját, de még Iant sem. Egyedül engem vett célba. Ennek is vajon mi lehet az oka?

– Azért csak óvatosan!

– Mint mondtam, nem én akartam odamenni. Véletlenül alakult így. Nincs nő, aki miatt kockáztatnám a gyerekem épségét. Az is elképzelhető, hogy csak pillanatnyi fellángolás. Rég dugtam már. Menjünk el a hétvégén szórakozni, ott majd kiengedem a fáradt gőzt, és ezt a Grace-mizériát is egyszer s mindenkorra elfelejtem. Úgysem látom többet.

Valami mélyen azért meghúzza bennem a vészharangot, hogy ez nem lesz ilyen könnyű.

A nap hátralévő részében transzba esettként kullogok Ian és Moses után. Grace felbukkanásától az elmúlt héten tótágast állt velem a világ. A részegítő hangok a fejemben egyszerre kántálják, hogy ennek nem lehet jó vége, én húzom majd a rövidebbet.

– Apa, mindjárt hét óra, haza kell vinned – szól Moses, s ezzel visszazökkent a valóságba.

Magunk mögött hagyjuk az állatkertet, behuppanunk a kocsiba, és útközben azt lessük mindannyian, ahogy a naplemente ellepi Brooklyn utcáit.

Én vezetek, Ian az anyósülésen, Moses hátul középen csöndben figyel.

Haza.

Utálom ezt a szót, mert azt jelenti, hamarosan vége a közös napunknak. Ilyenkor a szívem hangjai felerősödnek, amiért soha nem lehetek a fiammal esténként. Hiányoznak azok az apa-fia programok, amikor együtt mostok fogat, birkóztok vagy jó éjt kívántok a másiknak lefekvés előtt.

Ebben nekem mindaddig nem lehet részem, amíg abban a kis kecóban élek Iannel. Persze lehet nálam a gyerek, de nem alhat velem, mert Reagan – de főleg az apja – nem engedi, hogy Moses ilyen nyomortanyán aludjon, s mivel nem vagyunk házasok, nem lehet sok beleszólásom a fiú hollétébe, így estére mindig haza kell vinnem. Ezért a közeljövőbeni terveim között egy normális, kétszobás, igényes albérlet szerepel, mert lássuk be, tényleg nem a legbiztonságosabb környéken élek, és nem szeretném, ha a fiam rettegne éjszakánként.

Iannel is már beszéltem erről, ő szereti azt a kis piszkos lakást, így ő majd nem költözik velünk. De azt hiszem, jobb is lesz ez így, hiszen ideje végre teljesen önállósodnom és egyedül élnem. Ha ez bekövetkezik, akkor többet lehetek együtt Mosesszel, és lesz egy kis magánszférám is.

Szeretem Iant, hiszen olyan, mintha a testvérem lenne, de olykor-olykor már jobb lenne egyedül, hogy ne kelljen alkalmazkodni az állandóan változó nőcskéihez. Igaz, egy nagyobb lakás nagyobb kiadással jár, és akkor nem fogok tudni annyit félrerakni Mosesnek, mint eddig, de meg fogja érni, hiszen ott lehetek vele a fontosabb pillanatokban. Nem pocsékolhatok el nélküle több időt.

Az említett személy, ahogy arra számítani lehetett, időközben elaludt a hátsó ülésen.

– Teszel lépéseket? – kérdi alig hallhatóan Ian.

– Grace-re gondolsz?

– Ja.

– Mit tennék? Szimpla testi vonzódásnak tudom be. És fikarcnyi az esély rá, hogy újra összefussunk. Szar érzés volt ott zabálni, én tutira nem megyek többet oda. Ray fenyítése meg célba ért, nem éri meg egy lány sem, hogy miatta kinyuvasszanak.

– Megértem. Az elmondottak alapján amúgy is egy szent lehet az a lány. És elkönyvelt tény, hogy szeretsz játszadozni a nőkkel, vérbeli, követelőző vezér vagy, aki imád utasításokat osztogatni, jobb is, ha nem mocskolod be.

– Úgy állítasz be, mint aki uralkodni akar felettük – kikerekedik a szemem.

– Azt hiszed, nem hallom, miket művelsz a másik szobában? Perverz vagy.

– Mi számít perverznek?

Nagyon, de nagyon remélem, hogy Moses mélyen alszik, mert semmi kedvem elmagyarázni neki, hogy mi az a perverz.

Intek Iannek, hogy ne válaszoljon, inkább maradjon kussban, és ne szóljon többet egy szót se. Főleg azért ne, mert megérkeztünk, és fel kell keltenem a gyereket, akit már az ajtóban vár a nagyapja.

Kevés dolog idegesít a világban, de Eugene búvalbaszott ábrázata, miközben minket vár, az első helyen van. Olyan gyorsan kikapja Mosest a kocsiból és viszi be a házba, hogy csak azt látom, amint a kisfiam kutyafuttában szedi töpörtyű lábait, és nekem időm sincs elköszönni tőle.

– A kurva anyádat! – ugatom oda neki.

– Ne foglalkozz vele! Már eltelt tíz év, és te mindennap bizonyítod, hogy jó apja vagy a fiúnak. Az ő keresztje, ha még mindig gyűlölet van benne – nyugtat Ian.

– Tudom, de nagyon fel tud cseszni.

– Gondolj bele, ha Reagan egyszer hazahoz valakit, és ez az alak lesz az apósa! Nem irigylem azt a balféket.

Grimaszolva bólintok.

Tényleg nagyon nehéz dolga lesz annak, mert ő Reagan szívét akarja meghódítani, aki bár csöndes teremtés, az apja lesz a legnagyobb csomagja, amit a kapcsolatba magával visz.

Hanem amikor a kis ótvaros lakásunkhoz érünk, megcsörren a telefonom, ami felettébb felkelti bennem a feszültséget, és még Iannek is feltűnik a belőlem áramló ingerlékenység.

– Mi az?

– Ray üzent. Azt akarja, hogy tízre legyek az Owl’s Head Parkban.

– Minek?

– Honnan a kékeres faszból tudjam? Azt nem írta, mit akar.

– Jól van, na, le ne harapd már a fejem!

– Neked is írt? Talán valami munka lesz.

– És mégis kit lehetne az Owl’s Head Parkban kirabolni? Egy csövest?

– Kurva jó a humorod, de most valahogy mégse röhögök.

Nincs is okom nevetni, mert Ray csak nekem üzent, Ian nem kapott semmit, leszámítva a bigéitől kapott pucér fotókat.

A múltkor hosszú évek után beállított hozzám, most meg munkán kívül látni akar, ráadásul egy olyan helyen, ami a várostól távol fekszik. Nagyon nem tetszik ez nekem. Borsózni kezd a hátam, de nem tehetek mást, muszáj elmennem.

Ian, mielőtt kiszáll a kocsiból, megesket, hogy amint végeztem, szólok neki. Bár még alig múlt el hét óra, én már a park felé veszem az irányt. Akármit is akar Ray, majd ott megvárom, mert nem tudok nyugodtan otthon ülni.

Előrántok egy cigit, mert már viszketek a nikotinhiánytól.

Nagyjából félórás vezetés után sikerül elérnem a parkot, ami gyönyörű környéken található. Ilyenkor nyáron számos lombkoronás fa és, ameddig a szem ellát, megannyi színben pompázó virág segíti elő az idelátogatók érzelmi nyugalmát. A levegő friss, a fűben csintalan mókusok gyűjtögetik az emberek által hátrahagyott elemózsiát.

A park peremén pedig a Hudson folyó húzódik, ami kilátást nyújt New York kikötőjére, így ezt bámulva ülök le egy padra, és várok. Hogy pontosan mire, azt nem tudnám megmondani. Amióta találkoztam Grace-szel, Ray furcsán viselkedik. Kötve hiszem, hogy a kettőnek ne lenne köze egymáshoz, de az a vén fasz nem óhajtja elárulni az igazat.

Közben, ahogy sötétedni kezd, és a nap a távolban a folyó felett szépen lassan eltűnik a horizonton, rádöbbenek, hogy egy park nem biztonságos éjjel. Mondjuk, engem aligha akarna bárki is megtámadni, elég ijesztő a külsőm, tekintettel arra, mekkora darab vagyok.

Azonban néhány merész futót leszámítva a terület fokozatosan néptelenné válik. A növények begubóznak, az állatok némaságba burkolóznak, az emberek is lassan elszállingóznak, sziluettjeik apránként eltávolodnak tőlem.

Már csak én maradtam, meg a folyó habjainak zúgása, ami időnként megtöri a csendet körülöttem. Ja, meg az a geci sok szúnyog, amik egyesével szívják a véremet. Nagyon szeretnék dohányozni, de mindenfelé figyelmeztető táblák vannak felhelyezve, hogy itt tilos a dohányzás, pont úgy, mint az állatkertben, és nincs szívem bepiszkolni ezt a környezetet.

Ray nem mondta, hol kellene várnom, ezért továbbra is a padon ülök, és bambulok előre a sötét semmibe.

Minek akarta, hogy ide jöjjek? Eddig még nem volt rá példa, hogy a melón kívül bármiben is lenne egymáshoz közünk, most meg egy hét alatt már másodjára keres. Köze volna ehhez Grace-nek?

– Jake!

Előttem a feketeség ködében Ray aránytalan teste bukkan elő. A nagy gondolkozásban hipp-hopp elszaladt az idő.

Felállok, s így már jobban látom, hogy a főnököm nem egyedül érkezett, hanem három pitbull kinézetű alakkal.

– Ray… Minek köszönhetem ezt a késői találkozót? – kérdem a triónyi testőrre sandítva.

– Mondtam vagy nem mondtam neked, hogy kerüld el messzire Grace Mayert?

– Mondtad.

– Akkor miért mentél el abba az étterembe, és miért beszélgettél vele? – úgy kérdezi ezt, mintha a világ legnagyobb bűnét követtem volna el.

– Ha tudod a nevét, akkor ideje lenne azt is elárulnod, miért akarod ennyire, hogy úgy csináljak, mintha nem is létezne? Másodszor meg mit gondolsz, ki vagy te nekem, hogy megmondd, kivel találkozom és kivel nem?

Ray arca megfeszül. Gyűlöli az ellenkezést.

Arról mélyen hallgatok, hogy a kisfiam akart ott enni. Nem hozhatom őt szóba, nem kell, hogy Ray látókörébe kerüljön. Védenem kell őt mindenáron.

– Mondom, mi az ábra. Semmi közöd hozzá. Te csak tedd, amit mondok! Mivel azonban a szöges ellentétét csináltad, muszáj móresre tanítsalak.

– Jó sokára jutott el hozzád az információ.

– Ne merj velem szemtelenkedni, te senkiházi!

Ránézek a társaságra, és megértem, mit akarnak. Igazából két lehetőség van. Vagy ripityára vernek, vagy itt hagyom a fogam. Alaposan besétáltam a csapdába, amikor idejöttem.

Hogy be vagyok-e szarva? Egy kicsit, mert erre most rácsesztem, de nekem senki nem fogja megmondani, mit tehetek. Főleg nem egy ilyen szánalmas alak, mint Ray.

A miértekre azért kíváncsi vagyok.

– Szóval! Csak hogy tisztán lássam a szitut. Most kicsinálsz azért, mert szóba álltam egy nővel, akihez elméletileg téged nem fűz semmi?

Ray mögött a kan disznók megropogtatják az ujjaikat. Gondolom, csak arra várnak, hogy megkapják az engedélyt és lecsaphassanak rám.

– Te csak egy csatornatöltelék vagy, Jake. Nem lett volna szabad utánamenned. Bárkit választhattál volna, de neked az kellett, akit nem kaphatsz meg. Ezért most megfizetsz.

– Ezzel nem magyaráztál meg semmit.

– Nem szokásom magyarázkodni. Most majd megtudod, mivel jár, ha ellenszegülsz nekem.

Nyelek egy nagyot. Hogy kerülhettem ekkora kalamajkába egy nő miatt?

– Annyit előtte csak megérdemelnék, hogy elmondd, ki az a Grace Mayer!

Ray hideg és kimért, fekete tekintete olyan, akár az ördögé. Semmi együttérzés nincs benne, mintha csak a gyűlölet fekete lángjai szikráznának a szemeiben.

Gyilkos tekintettel egybekötve kapom a választ, amitől borsózni kezd a hátam.

– A veszted.

4. FEJEZET

Három évvel ezelőtt Moses beteg lett. Addig is volt, hogy megfázott, elkapta a himlőt, vagy elesett és megütötte magát, de addig a napig azt hittük az anyjával, hogy azoknál nagyobb baja nem lehet.

Lett.

A kevés alkalmak egyike volt, hogy hármasban elmentünk Brighton Beachre. Reagan szülei nem jöttek velünk, így minden adott volt egy tökéletes pihenésre; napsütés, friss levegő, víz, homokos part, jókedv. És ami a legfontosabb, a kisfiammal lehettem.

Minden tökéletesen alakult.

A strand az Atlanti-óceán partján fekszik, és Coney Islandhez tartozik. Röpke félórás útra van Brooklyntól. Tökéletesen alkalmas kisgyermekes családoknak egy-egy kiruccanásra. Nyüzsgő terület, a helyiek előszeretettel járnak ide, hogy kiengedjék a fáradt gőzt.

A kilátás is önmagáért beszél. Az ember előtt széltében-hosszában csak a végtelennek tűnő ragyogó és kristálytiszta kék óceán terül el, aminek felületén meg-megcsillannak a szikrázó napsugarak. Mintha a szemünkkel apró gyémántokat tudnánk felfedezni, de amint meg akarjuk őket érinteni, eltűnnek.

A homok selymesen átfolyt a lábujjaink között. Olyan melegen és puhán, hogy ha lecsukod a szemhéjad, szinte a magadénak érzed minden egyes apró szemcséjét, melyek akár durvábbak, akár apróbbak, minden pillanatban azon dolgoznak, hogy végre ellazulj.

Aztán ott van maga az óceán. Tömérdek mennyiségű sós víz, melynek hullámai fel-le járkálnak a homokos parton, mintha arra készülnének, hogy betakarják nyugalommal az ott fekvőket, de meggondolják magukat, és mégsem teszik. Csak ringatják magukat, lágy habokkal incselkednek a fürdőzőkkel, majd nesztelenségbe burkolózva lassan visszahúzódnak.

Igen.

A Brighton Beach maga a paradicsom.

Nincs ember, aki ne érezné itt jól magát. Mi is azért látogattunk ide ki, hogy megmutassuk a gyereknek, hogy attól, mert a szülei nem házasok, és nincs köztük semmi, még tudnak együtt lazsálni. Fontos, hogy Moses lássa, nem vagyunk rosszban az anyjával, és őt sem hanyagoljuk el. A strand előtt párszor voltunk már hármasban máshol is, de ez volt az egyik legjobb, amiben addig részem volt.

Reagan szülei kivételesen nem akartak ránk telepedni, hogy felügyeljék, jól bánok-e a gyerekkel, és ő maga sem csesztetett akkor azzal, hogy miért nem veszem feleségül.

Kitűnő napnak indult.

Mosesszel megállás nélkül, fülig érő szájjal lubickoltunk. Rá természetesen karúszókat raktam, mert pöttöm testét néha arrébb tolták a hullámok.

Eljátszottam, hogy egy cápa vagyok és fel akarom őt falni. Néha csibészesen az anyjára fröcskölt egy kis vizet, aki jókat derült ezen, de nem csatlakozott hozzánk. Reagan sosem úszott velünk, arra hivatkozva, hogy fél, mert nem látja, mi van alatta, ezért inkább egy könyvvel a kezében olvasott a parton, vagy csak minket nézett, ahogy vízipisztolycsatákat vívunk, labdázunk vagy kergetőzünk előtte. Sárga bikiniben napozott, s óránként ránk szólt, hogy kenjük be magunkat naptejjel, és amikor a nap sugarai egyre erősebbek lettek, szalmakalapot adott Mosesre, ami a gyerek szerint tök ciki, de én is egyetértettem abban, hogy fel kell vennie.

Emellett Reagan volt az, aki olykor-olykor szólt, hogy együnk vagy igyunk valamit, és tartsunk néha pár perc szünetet a bohóckodásban.

Felettébb élveztem azt a napot. Szinte fel sem tűnt, hogy mások is vannak ott rajtunk kívül. Letelepedtem Reagan mellé, míg Moses tőlünk nem messze az energiaveszteség legapróbb jelét sem mutatva elindult kavicsokat keresgélni a hullámok alatt.

– Jó ötlet volt ide jönni – mondtam neki csuromvizesen.

– Jól érzed magad?

– Mosesszel mindig.

– De kár, hogy én itt vagyok, igaz? – kérdezte Reagan, és letette kezéből a könyvet, amit olvasott.

– Ne csináld már! Az előbb mondtam, hogy ez jó ötlet volt. Örülök, hogy itt vagyunk. Ne rontsuk el!

Reagan nem nézett a szemembe, mert egyfolytában a gyereket vizslatta a tekintetével, de láttam rajta, hogy elszontyolodik, mert nem ezt a választ akarta hallani. Mindig is olyan volt, aki szerette, ha bókolnak neki, ha nem tudnak nélküle élni. Nagy szívás neki, hogy én nem tartozom ebbe a csoportba, és nem mondok neki olyanokat, hogy „jó veled”.

Végignéztem rajta. Hiába van bomba teste, tökéletes bőre, kifinomult ízlése, és tőle van az első gyermekem, bennem az égvilágon semmit nem mozgat meg. Valahogy nincs meg benne az a plusz, amitől hátast tudnék dobni.

Igaz, az előző barátnőim is hasonló karizmájúak voltak, de Reagan egészen más. Ha vele vagyok, nem érzek semmilyen impulzust, és szégyellem magam, amiért nem emlékszem, mi történt annak idején a mosdóban, amikor a fiunk fogant, de ha mindez nem történik meg, nekem ő akkor sem lett volna más, csak egy havercsaj. Hiába lett a fiam édesanyja, nem tudok rá máshogy tekinteni.

– Mit olvasol? – puhatolóztam, hogy kicsit könnyebbé tegyem a ránk nehezedett feszültséget, és árgus szemmel követtem Moses minden mozdulatát. Néha rá kellett szólni, hogy ne menjen túl mélyen be a vízbe és ne fogdosson össze mindent, amit talál.

– Stephen King. Végítélet. 1978-as kiadás.

– Nem tudtam, hogy ilyeneket olvasol.

– Olyan sok mindent nem tudsz rólam, Jake. Ha több időt töltenénk együtt, talán…

– Reagan! Hányszor kell még ezt újra megtárgyalnunk? Miért rágódsz még mindig ezen?

– Van egy közös gyerekünk – vágta a fejemhez nagy puffogva.

Annyira reméltem, hogy akkor egyszer nem hozza fel a témát, s elkerülhetünk minden ehhez fűződő vitát.

– Nem biztos út a boldogsághoz. Túl fiatalok voltunk, és ma már szörnyű ezt mondani, de baleset volt. Egyikünk sem akart tini szülő lenni.

– De azóta eltelt hét év! Miért nem próbáltuk meg sosem? Mosesnek lehetne igazi családja.

Az őrületbe tud kergetni, amikor kijátssza a család kártyát. Övön aluli ütés, mert nekem sosem volt családom, és ez az egy, amit bánok, hogy ezt nem tudom a fiamnak megadni.

– Eddig jól elvoltunk. Szépen neveljük őt, békességben, nincs neki semmilyen lelki sérülése. Te is tudod, hogy nem vonzódom hozzád, és már milliószor átrágtuk, hogy egymás mellett boldogtalanok lennénk. Az senkinek sem tenne jót. Maradjon minden úgy, ahogy van!

– Egy seggfej vagy!

– Ne kapd fel a vizet!

Reagan visszatért a könyvéhez. Ilyenkor olyan, akár egy ma született bárány, kislányos és ártatlan. Feltettem már magamban a kérdést, hogy miért nem kell ő nekem, de akárhogy erőltetem, ő csak egy a sok tucat nő közül, akik számomra láthatatlanok.

– Miért nem próbálsz meg ismerkedni valakivel? – vontam kérdőre. – Alig jársz el otthonról.

– Sokat dolgozom, Moses meg lefoglalja a szabadidőmet.

– Ilyen sokan akarják felújítani az otthonukat? – gondoltam, talán lehiggad, ha a munkájáról kérdezem.

– A belsőépítészet nagyon komoly feladat. Én segítek az embereknek abban, hogy az a lakás, amiért egy vagyont fizettek, otthon legyen a számukra a következő évtizedekben. Sajátomként kezelem a helyzetüket, nem veszem félvállról, és igen, egyre több a megrendelés.

– Ennek örülök!

– Köszönöm!

A meleg idő kezdett szelesebbé válni. Közeledett az este, és láttuk, hogy a nap lebukóban van a horizonton, ezért úgy döntöttünk, ideje menni. Intettem Mosesnek, hogy jöjjön és szedelőzködjön össze, mire ő csillogó szemekkel szaladt felénk, tenyerében tartva valami mütyürt.

– Anya, nézd, egy karkötő! Nincs gazdája, de én úgy tudom, azé, aki megtalálja. Neked adom, mert olyan szép, mint te.

Reagan pityeregni kezdett, amitől elszorult a torkom. Szenzációs volt látni, hogy ezt a stramm kis kölyköt mi hoztuk létre. Büszkeséget éreztem, ahogy a kis holmiját pakolászta össze.

Már a csomagolás végén jártunk. Moses elrakta a játékait, Reagan eltette a könyvét, a megmaradt szendvicseket, a törölközőket, az ásványvizes palackokat, és mindhárman felöltöztünk.

Hanem amikor már indulásra készen álltunk, a gyerek egyszer csak ordított egy hatalmasat, s vágtában a fenekére ült. Az anyjával egyszerre kaptuk oda a fejünket, és csak azt láttuk, ahogy a hátán fetreng, a talpát magasba emeli, és úgy jajveszékel, mint akit elevenen nyúznak.

Ijedten lehajoltunk hozzá, és rémülten vettük tudomásul, hogy a bal talpából nemhogy szivárog, hanem erőteljesen folyik a vére, és egy böhöm nagy üvegszilánk áll ki belőle. Reagan majdnem elájult.

Segítséget kértünk a strandon felállított egészségügyi sátorban. A fiatal mentőápoló srác kihúzta a szilánkot, fertőtlenítette és bekötözte a sebet, de azt javasolta, hogy a biztonság kedvéért menjünk be az ügyeletre egy tetanuszoltásra.

Felkaptam hát a fiamat, betettem a hátsó ülésre, és amilyen sebesen csak lehetett, átvágtam a városon a legközelebbi kórházba. Reagan szorosan mellé ült, nyugtatgatta, hogy nem lesz semmi baj, majd a doktor bácsik megvizsgálják, és hamarosan el fog múlni a fájdalma.

A hozzánk legközelebb eső kórház a Bayley Seton volt Staten Islanden.

Nem telt bele sok idő, percek alatt odaértünk, és mázlinkra a sürgősségi osztályon szinte azonnal fogadtak.

Egy idősebb férfi mutatkozott be.

– Üdvözlöm! Dr. Frank Campbell vagyok, ő pedig az asszisztensem, Albert Smith – mutatott a mellette álló férfira. – Mi történt?

– A kisfiam belelépett valamibe. A strandon már ellátták, de ottani javaslatra behoztuk.

– Máris vetek rá egy pillantást. Albert, segíts a kis beteget ráfektetni az ágyra – mondta a doki, aztán elkezdett Moseshez beszélni. – Ne félj, kispajtás, itt jó kezekben vagy.

Tetszett a nyugodtsága, mert azt érzékeltette, hogy nem akkora a baj, mint amilyennek látszik.

Miután Mosest az orvossal hagytuk, hogy ne zavarjuk a vizsgálatot, Reagannel a váróteremben kellett maradnunk, ahol kitöltöttünk néhány papírt. Ő leült egy székre tőlem nem messze, gondolom, mert támogatásra volt szüksége, én azonban csak fel-alá járkáltam idegességemben.

Azzal nyugtattam magam, hogy ennél a kis ijedségnél biztosan nem lesz nagyobb baj. Kivették az üveget, legfeljebb pár hétig sántikál a gyerek, aztán amint felépült, ismét rohangálhat kedvére.

Már csak Reagan pityergése idegesített.

– Nyugalom – szóltam hozzá. – Biztonságban van. Sajnos ilyesmi bármikor előfordulhat. Emlékszel, amikor biciklizni tanítottuk? Hányszor elesett! Bőgött párszor, aztán elfelejtette. Most is így lesz, meglátod.

– Te nem is aggódsz miatta! – vágta a fejemhez.

Nem válaszoltam neki. Értelmetlen vita lett volna, hiszen mindketten zaklatottak voltunk. Magától értetődően én is aggódtam. Az egyetlen fiamról volt szó. Ha kellene, bármikor az életemet adnám érte, és mélységesen sajnáltam, amiért fájdalmai voltak, amiket zokszó nélkül átvettem volna tőle. De a kórházban ülve már tényleg nem láttam annyira drasztikusan a dolgot, mint Reagan. Ilyesfajta baleset minden kisgyerekkel előfordul.

Én részben az utcán nőttem fel. Túléltem tüdőgyulladást, náthát, éhezést, bokatörést – ami azért keletkezett, mert Ian ifjúkorunkban lelökött egy kukáról, ami éppen az aktuális házunk volt –, gyomorrontást, napokig tartó hányással egybekötve. Így azt gondoltam, egy talpon ejtett vágás sem lehet ezeknél rosszabb.

Úgy tűnt, órák teltek el, mire a doki felbukkant. Már a nap is lement, a fényt leváltotta az éjszaka, s mi már éppen elpilledtünk.

– Mr. és Mrs. O’Hara! – ébresztett fel bennünket a doki. Nem javítottam ki, hogy nem vagyunk házasok, mert nem akartam Reagant még több idegességnek kitenni.

– Hogy van Moses? – szegeztük neki azonnal a kérdést.

– Jól. A kollégák a strandon jól döntöttek, amikor azt mondták, hozzák be. Sajnos az itteni fiatalok szeretnek részegen duhajkodni a parton, aztán mindenfelé eldobálják a borosüvegeket. A fiuk kapott egy tetanuszoltást, de a biztonság kedvéért ma éjszakára bent kell tartanunk megfigyelés alatt, és ha minden rendben lesz, holnap már haza is vihetik. Sajnos egy darabig le kell majd mondania a futásról meg a fociról.

– Köszönjük, doktor úr! – nyújtottam feléje a kezem.

– Ugyan, semmiség. Most viszont sajnos mennem kell, vizitidő van, sokan várnak rám. A kisfiuk a 202-es szobában van, a második emeleten, a folyosó végén. Nyugodtan menjenek be hozzá! Itt maradhatnak éjszakára, ha gondolják.

– Köszönjük!

– Reggel még látjuk egymást. A viszontlátásra!

Azzal dr. Campbell elszáguldott, mi meg felmentünk Moseshez. A kis koma felpolcolt lábbal feküdt az ágyon, és nyalókát majszolt.

– Hát azt meg honnan kaptad? – hecceltem kicsit.

– Anya! Apa!

– Édesem! – Reagan olyan szorosan ölelte magához, hogy ettől én is alig kaptam levegőt.

– Már nem fáj, anya, nem kell sírnod.

– Ezek örömkönnyek, kicsim. Azért sírok, mert boldog vagyok, hogy jól vagy. Annyira féltem. De a doktor bácsi mondta, milyen ügyesen viselkedtél. Ha hazamentünk, sütök neked valami finomat.

– Kérhetek juharszirupos palacsintát?

– Persze, életem.

Tudtam, hogy ez Moses kedvenc desszertje, és totálisan megérdemli ez után a mizéria után, de Sajgott a szívem, amiért én nem lehetek majd ott vele, és nem előttem fogja eltüntetni az utolsó morzsáig.

Reagan befeküdt Moses ágyába. Hat lóval sem lehetett volna elrángatni mellőle, s amikor nyugovóra tértek, én nyugtalanságomban tettem néhány kört a kórház területén.

Mind a hét emeletet bejártam, és ez idő alatt akaratlanul is megtudtam néhány dolgot az épületről a kihelyezett emléktáblák segítségével. 1831. október 1-jén nyitotta meg Staten Island az első kórházát, az Egyesült Államok tengerészgyalogos kórházaként. A jelenlegi főépületet az 1930-as években építették, de 1981-ben magánkórház lett.

A magán szót meglátva végigfutott a hátamon a borzongás, hogy vajon mekkora summát fognak leakasztani rólunk. Moses egészségére értelemszerűen bármennyit képes vagyok áldozni, de valljuk be őszintén, hogy ezt egy középszerű pályafutással aligha tudnám biztosítani. Reagan is meglehetősen jól kereshet a belsőépítészettel, hiszen kivétel nélkül ő is és Moses is a legnagyobb márkájú ruhákat hordják. Amivel nincs semmi baj, mert nem szeretném, hogy a fiam bármiben is hiányt szenvedjen. Épp ezért nem maradhatok le, nem élhetek kispolgári életet. Ha tényleg gyári munkás lennék, mint ahogyan azt Reagannek meséltem be, soha nem jutnék előrébb, és nem tudnám támogatni a gyerekemet. Így amíg az amerikai munkamegosztás egy szar, nekem nem maradt más, mint a becstelenség.

Savanyú életembe beletörődve kimentem a friss levegőre, és rágyújtottam.

A nap rég lement, az óra elütötte már a tizenegyet. A szobákban sötét volt, csak itt-ott világított halványan egy kis fény.

Kívülről a kórház még nagyobb volt, mint amilyennek belülről tűnt. Összesen tizenkét épületrészből állt. Volt benne elvonó, sürgősségi, ápolási osztály, csecsemőgondozás, addiktológia, pszichiátria.

Ha lehetne, létrehoznék egy külön részleget az olyan pecheseknek, mint én. Az volna a neve, hogy Jake-ológia, ahová az olyanok kerülnének, akik a fos gyerekkoruk miatt szívnak a jelenben.

Ha már a szívásnál tartunk, épp be akartam a bagózás után kapni egy rágót, amikor rájöttem, hogy minden cuccunkat a parton hagytuk. Nem jelentős dolgokat, mert a telefont meg a pénztárcámat az öltözködésnél a farzsebembe tettem, de az utazótáskát, amibe a törölközők, a rágó meg Moses játékai voltak, elhagytuk.

Nem érdekelt.

Csak el akartam vinni a kisfiamat erről a helyről, ahol mindennek vegyszer- és fertőtlenítőszaga volt.

Visszamentem a kórterembe, ahol békésen aludt az édesanyjával. Magukra hagytam őket, és a váróban kiválasztottam magamnak egy széket, amin megpróbáltam én is szunnyadni kicsit, míg reggel nem lesz, és nem mehetünk el innen.

Sok minden zakatolt a fejemben, és ülve nem volt könnyű megtalálni a tökéletes alvós pozíciót.

Végül mégis elaludtam.

Ámbár nagyobb volt az ijedség, álmomban rémképek gyötörtek arról, hogy Moses vérmérgezést kapott, emiatt amputálni kellett a lábát.

Reggel Eugene és Millicent búcsúzkodására ébredtem, akik a munkára hivatkozva hazautaztak, mondván, itt már nincs rájuk semmi szükség.

A bennem felgyülemlett feszültséget kiengedve kimentem az udvarra, és rágyújtottam.

Olyan mélyeket szívtam a cigibe, hogy beleszédültem. A nikotinhiány dolgozott bennem, és fel nem foghattam, hogy bírtam ki nélküle.

Meglepődtem, amikor Reagan kijött utánam.

– Nem hagytam egyedül! – pirított rám. – Vizit van. Dr. Campbell hazament, és az ügyeletes orvos kiküldött. Nem olyan kedves, mint Frank. Megkínálsz egy szállal?

– Azt hittem, nem dohányzol.

– Mert nem is. De azt hiszem, az idegeim felmondták a szolgálatot. Én még ilyen pocsékul nem éreztem magam.

Csak azután válaszoltam, miután elvett tőlem egy cigit.

– Annyira sajnálom!

– Micsodát?

– Ezt az egészet. Figyelmesebbnek kellett volna lennem. Az én dolgom megóvni őt.

Reagan fintorogva maga elé fújt egy füstkarikát.

– Én vagyok az anyja. Ugyanakkora felelősséggel tartozom érte.

– Nem úgy értettem!

– Mi vagyunk a szülei.

– Tudom, ne haragudj. Azt hiszem, az én idegeim is megtépázódtak.

– Én is sajnálom, hogy azt mondtam, nem aggódsz érte. Tudom, hogy ő a mindened, de ne okold magad, itt nincs hibás. Mi vagyunk a szülei, de nem védhetjük meg mindentől. Kiskoromban számtalanszor vittek le apáék arra a strandra, és egyszer sem történt semmi gubanc. Moses emiatt nem fog lemondani az óceánról.

Igaza volt. Ha leesel a lóról, meg kell próbálni visszaülni a nyeregbe.

– És te hogy vagy? – amíg itt volt az anyja meg az apja, nem foglalkoztam az ő érzéseivel.

– Mint akin átment egy úthenger.

Tudtam, miről beszél. A gyomrom üres volt, az energiáim meg valahol a pokol tornácán melegedtek.

Elnyomtuk a cigit, felmentünk Moseshez. Az orvosok megnyugtattak bennünket, hogy minden a legnagyobb rendben, és hazavihetjük a fiút, csak meg kell várnunk a zárójelentést.

Emlékszem, szerda volt, az idő valahol délelőtt kilenc tájékán járt. A nap fényesen sütött be a szobába, Moses az anyjával vajas bagelt eszegetett, én gőzölgő feketekávét kortyoltam.

Boldog voltam, hogy magunk mögött hagyhatjuk ezt az egészet és visszatérhet minden a régi kerékvágásba.

Akkor nyilallt belém a felismerés, hogy más munka után kellene néznem, mert Moses nem érdemli meg, hogy ilyen züllött apja legyen, mint én.

Felvetődött bennem, mi lenne, ha beiratkoznék levelező tagozaton az iskolába, hogy lerakjam az érettségit, és utána főállásban kereshetnék magamnak egy polgári munkahelyet. Szorongtam attól, hogy milyen lehetőségek várhatnának rám, mert nem volt olyan foglalkozás, amit őszintén szerettem volna csinálni, de tudtam, hogy előbb-utóbb változtatni kell az életvitelemen.

De a lelkesedésem azzal a nappal véget is ért.

Miért?

Mert a pénz a mozgatórugója mindennek. Aki azt mondja, hogy pénzért nem lehet boldogságot venni, meg a pénz nem minden, az hazudik. Sajnos egy olyan sarkalatos pont az ember életében, ami így vagy úgy, de megkeseríti a jövőnket. Ha nincs pénzed, azért stresszelsz, miből fogod fenntartani magad, ha meg van, akkor azért, hogy ezt az állapotot minél tovább meg tudd tartani.

A pénz egy kibaszott alattomos eszköz. Ezért nincs más választásom, ameddig csak lehet, ezt az ipart kell űznöm. Mert a számlák nem fogják magukat befizetni, az étel nem fog magától a tányérodra kerülni, a ruhákat nem ingyen adják, és a gyereked taníttatása sem olcsó mulatság.

És mindig vannak azok a váratlan helyzetek, amikre nem lehet előre felkészülni.

A fekete leves!

A zárójelentéssel együtt megkaptam a számlát is, ami az egekig ért. Hiába van a gyereknek jó biztosítása, ez egy magánklinika, ahol fizetni kell az ellátásért. Nyilván amikor a gyerekem betegen feküdt, nem arra gondoltam, hogy átviszem egy állami kórházba, de mégis megütött a guta, hogy képesek ennyi pénzt kicsikarni az emberből.

Reagan kíváncsi volt a végösszegre, de azt hazudtam neki, hogy nem vészes. Tudtam, ha megismeri az igazat, sajnálni fog engem, hogy a „konzervgyári” munkámból kell ezt kifizetnem, és akkor szólt volna az apjának.

Előbb vágtam volna le a karomat, mint hogy Eugene Butler engem kisegítsen anyagilag. Azért a lófasznak is van vége.

De bármennyire is meg akartam mutatni annak a tökkelütött lelkésznek, hogy képes vagyok gondoskodni a fiamról, féltem. Azt hiszem, életemben először féltem úgy igazán, mégpedig attól, hogy Mosesnek bármi baja eshet.

És most, hogy három debella áll velem szemben arra várva, hogy kiszorítsák belőlem a szuszt is, szintén előjött bennem ez a félelem, csak fordítva.

Mi lesz a fiammal, ha én meghalok?

5. FEJEZET

A fejemben rengeteg lehetőség lepereg, ami itt most megtörténhet. Olyan sok jóval nem kecsegtet egyik variáció sem, mert minden változatban azt látom, hogy én fogom húzni a rövidebbet, méghozzá alaposan.

Vakmerőn rájuk ronthatnék, de három nagydarab állat ellen mennyi esélyem lenne? Mind legalább százötven kiló tömény izom. Az egyik csuklószorítót, fekete rövidnadrágot, szürke trikót és fekete baseballsapkát visel, arca sápadt, mint a hó, már amennyit látok belőle a hold fényében. A másik kopasz, fehér póló és kopott farmernadrág van rajta, aminek az oldalán egy lánc lóg, és egy gumibotot szorongat a bal markában. A harmadik manus a legijesztőbb. Bár elegáns öltönybe bújt, az arca tele van sebhelyekkel. Olyan, mint aki épp egy horrorfilmből lépett elő. Sötét bőrű, a fülei össze vannak zsugorodva, az egyik szemöldöke hiányzik, a másiknál meg egy girbegurba vágás húzódik. Ha jól tudom, profi ketrecharcosok szenvednek el ilyen sérüléseket.

Aztán ott van Ray. Ez a szemétláda, aki kelepcébe csalt, és aki szerint Grace Mayer a vesztem. Aki arra képezte ki ezeket a fickókat, hogy öljenek.

Kurva nagy kutyaszorítóba kerültem. Ezt bizony most nem úszom meg szárazon.

Itt áll előttem a félhomályban négy hórihorgas, a levegő páratartalma az egekbe szökött, és végtelennek tűnik az idő, míg a sorsomra várok.

Bevallom, nem így képzeltem el a halálomat.

Azt mindig is sejtettem, hogy fiatalon halok meg, tekintve az életvitelemet, de még adtam volna magamnak pár jó évet, és Mosest is jó lett volna látni, ahogy átveszi a diplomáját, megnősül és családot alapít. Jelen pillanatban ő az egyetlen, akit sajnálok. Én pontosan tudom, milyen apa nélkül felnőni, és nem akartam, hogy ezt az én gyermekem is átélje.

De aztán megismertem Grace-t, aki fenekestül felforgatta az életemet. Csupáncsak annyira, hogy pont miatta akarnak kinyírni. Még sosem faragtam rá ennyire egy lány miatt. Ha ezt túlélem, tuti, hogy belecsípek abba a formás seggébe.

Mindjárt kilapítanak, te idióta, ne ezzel foglalkozz!

A hangnak a fejemben igaza van. Grace kéne legyen az utolsó, akire gondolok, tekintve hogy miatta kerültem ekkora kalamajkába. Talán ő az ördög?

– Miért csinálod ezt, Ray? – ha törik, ha szakad, tudnom kell az igazat. És próbálok egy kis időt is nyerni, talán sikerül valami menekülő útvonalat kieszelnem. – Mit ártott neked Grace Mayer?

– Süket vagy, O’Hara? Itt csak én kérdezek.

Jó, hát nekem a kijelentő mód is megy.

– Nem ölhetsz meg egy lány miatt.

– Nem áll szándékomban megölni.

– Mégis itt vagyunk késő éjszaka a semmi közepén, és rám akarod uszítani a vadkutyáidat.

– Kapsz egy kis ízelítőt, hogy mire számíts, ha nem tartod be a szabályokat. Előre szólok, Jake, ez fájni fog.

Erre magamtól is rájöttem. Ha mind a három buldózertől kapok egy-egy maflást, már az is a földbe fog döngölni. De azért egy kicsit megnyugodtam, hogy nem most fogom feldobni a pacskert. Ray most megleckéztet Grace miatt, de a kettejüket összekötő szál továbbra is titok előttem. Ha volna legalább egy kis sejtésem, mi lehet ennek az egésznek a hátterében, miért akarnak elégtételt venni rajtam, úgy könnyebb lenne elfogadnom, hogy perceken belül félholtra vernek.

Kellett már küzdenem az életben maradásért, ez nem újdonság nekem. Most is fel fogom venni a kesztyűt, nem adom könnyen magam.

Koncentrálok.

Ray azt hiszi, majd behódolok, de nem fogok. Az ellenfeleim egy sebhelyes, egy kopasz és egy baseballsapkás ürge. Három egy ellen. Nem fair play, viszont nem lehetetlen legyőzni őket, csak meg kell találnom a gyenge pontjukat.

Amíg közelítenek felém, a főnököm tisztes távolból figyeli az eseményeket. A harcosai nem beszélnek, mint akiknek meg van tiltva a kommunikáció.

Én sem mondok semmit. Értelmetlen volna vitába szállni. Ray már eldöntötte, hogy agyonveret, és én nem is akarok meghátrálni, hisz miféle utcagyerek lennék, ha hagynám magam.

– Na lássuk, ti behemót bikák, mit tudtok! – a fene se tudja, miért ingerelem őket, de ha lúd, akkor legyen kövér!

Elsőnek a kopasz lép egyet előre. Meglendíti az orrom előtt a gumibotját, ami elől el tudok ugyan ugrani, de pont a sebhelyes arcú öklébe érkezem. Akkora jobbegyenest kapok tőle, amitől csillagokat kezdek látni. Talpon maradok ugyan, de a súlyom megbillen. Mire sikerül kiegyenesednem, hátulról valaki egy lánccal szorítja meg a torkomat, és néhány centivel felemel a földről. Ez csakis a kopasz lehet, aki elejtette a botját, és most a farmerja oldaláról leszedett lánccal kínoz.

Az adrenalin ebben a szekundumban árad szét a testemben. Amint egy pillanatra éri a lábam a talajt, teljes súlyommal és erőmmel előrehajolok, így a mögöttem álló a hátamon legördülve a porba hull. Háta nagy csattanással ér földet.

Azt hiszem, itt és most fogtam fel a helyzet valódi súlyát. Nem akarnak kicsinálni, de kegyetlenül meg akarnak izzasztani. Itt nemcsak egy kis ejnye-bejnye náspángolás lesz, hanem kőkemény brutalitás.

Az első ütéstől még mindig szédülök, most meg a nyakamba fúródott lánc miatt veszem nehezen a levegőt. De semmi időm összeszedni magam, mert a következő támadást a sebhelyes méri rám; acélbetétes bakancsával a hátamba rúg. Elesnék, de a fekete baseballsapkás elkap, először a bal, majd a jobb öklével mos be egyet.

Közben feltápászkodik a kopasz, és lesújt rám a láncával. A csapás a vállamat és a hátamat éri, majd egy újabb csapás, ami olyan, mint egy lasszó. A lánc körbetekeredik a nyakamon, a kopasz meg ránt rajta egyet, amitől jobban megszorul a hurok. Alig kapok levegőt, az ádámcsutkám lassan összeroppan, s a következő rántásnál összerogyok a fájdalomtól.

Ez olyasfajta leszámolás, amit a legrosszabb ellenségemnek sem kívánok. Na jó, Butler tiszteletes kaphatna egy nagy gyepálást.

A térdemen támaszkodom, próbálok mélyeket lélegezni. Nem mintha lenne esélyem pihenni, mert az egyik nyomorult monstrum telibe rúgja az arcomat, és elered az orrom vére. Érzem, ahogy a meleg ragacsos folyadék patakzik lefelé és meggyűlve alvadásnak indul a szájam sarkában.

Felállok.

Remeg a lábam, sajog a testem, a pofám egyre duzzadtabb lesz, de ez vajmi kevés, hogy feladjam.

Farkasszemet nézek a támadóimmal. Különösen Rayt akarom szuggerálni.

– Miért nem te magad állsz ki velem szembe, Ray? – kérdezem, miközben kiköpöm a számból a vért.

– Nem mocskolom be a kezemet. Erre itt vannak az embereim. És ez még csak a bemelegítés volt, meglátásom szerint még korántsem végeztek veled. Tudod, Julio – mutat a sebhelyesre – korábban pankrátor volt. Nem lennék a helyedben, mert most kezd igazán belendülni.

– Ám legyen!

Hiába az előbbi ütések okozta kettős látás, úgy teszek, mint aki teljesen magánál van. A kézfejemmel letörlöm a homlokomon keletkezett izzadságcseppeket, megropogtatom kicsit az összeroncsolt nyakamat, és jelzek a tenyeremmel, hogy felőlem folytathatjuk.

Julio nem teketóriázik sokat, a zakója belső zsebéből előránt egy bicskát, majd egy fejbiccentéssel int a társainak, hogy intézkedjenek.

Nem marad időm reagálni. A baseballsapkás és a kopasz közrefognak a két karomnál, olyan erősen szorítanak a félméteres izmos karjukkal, hogy nem bírok alóluk szabadulni. Ezután előbb az egyik térdel bele a bordámba jobb oldalról, majd a másik követi bal oldalról. Olyan fájdalmat érzek, ami biztos jele annak, hogy kétoldali bordatörést szenvedtem.

Összegörnyedve, hason terülök ki, de ami következik, az halálom napjáig kísérteni fog. Az egyik csatlós a hátamra ül, hátrafeszíti a kezeimet, a másik a cipőjével a földhöz nyomja a fejemet. Próbálok kikecmeregni alóluk, de túlerőben vannak, az agyamat meg elönti a csonttöréseimből áradó kegyetlen fájdalom. Eszembe jut Moses, hogy ilyen áldatlan állapotban hogyan kerülhetnék a szeme elé, vagy mivel magyarázhatnám meg a súlyos sérüléseimet. Belém nyilall a lelkiismeret-furdalás, hogy nem láthatom őt, ameddig fel nem épülök, az pedig még hetekbe telik, ahogy a megmaradt józan eszemmel meg tudom ítélni. Az Iannel megbeszélt hétvégi bulinak is lőttek.

– Jake, ha megesküszöl, hogy nem keresed többet azt a nőt, szólhatok az érdekedben, hogy hagyják abba – mondja Ray rafináltan.

– Dögölj meg! Nem esküszöm meg neked semmire! Ha szajhákat futtatnék vagy eltérítenék egy repülőgépet, ahhoz sem lenne semmi közöd! – sziszegem a fogaim között, miközben összeszűkült szemekkel igyekszem nem a fájdalomra koncentrálni.

Megalázó, hogy ilyen könnyen kiterítettek, de nem kenyerem a könyörgés vagy a meghunyászkodás.

Ennek már itt nem Grace-hez van köze. Ez az elveimről szól. Világéletemben szabad voltam, nem ismerem azt a mintát, amiben bárki is beleszólhat az életembe. Az egyetlen, akire bármily módon hallgatok, az Ian, meg a kisfiam, de ők sosem kényszerítenek válaszút elé. Az élet is csak egy harc, épp olyan, mint amibe most kerültem. Az arcomon már megszáradt a vérem, és arccal lefelé fetrengve hozzám tapad a por. És? Megfürdök, tiszta leszek. A bordáim, ha nem is törtek el, de megrepedtek. És? Az idő minden sebet begyógyít. Hiszem, hogy attól, mert valaki a padlóra kerül, még fel tud állni. Talán nem azonnal, talán nem derűsen, de ha valamit erősen akarunk, és erősen küzdünk érte, akkor sikerülhet.

Nekem sikerült.

Család nélkül nőttem fel. Nem volt, aki szeressen, nem volt, aki támogasson. Nem kaptam kedves szavakat, meleg ételt vagy biztatást. Semmim nem volt hosszú évekig. Feladhattam volna, mondhattam volna, hogy nem, ennyi elég volt, kiszállok, mert semmi értelme az életemnek.

De nem tettem.

Hogy mi mentett meg?

Amikor utcára kerültünk Iannel az árvaház után, gyakran lődörögtünk a vasútállomáson, ahol lopott festékkel graffiti-mintákat festettünk a város elhagyatott részeinek házfalaira. Nem mi voltunk az egyetlenek, több tucat tinédzser járta azt a környéket, hogy ily módon kiéljék kreativitásukat. Nekem nem ment túl jól, Ian ellenben annál ügyesebb volt.

Egyszer, amíg arra vártam, hogy befejezze legújabb művét, egy hajléktalannal kezdtem el dumálni. Szimpatikus alak volt, nem szidott le minket, hogy ez az ő területe, hagyta, hogy kibontakozzunk. Hosszú ősz szakálla volt, rohadt fogai, koromfekete szemei, a nyaka körül már megereszkedett a bőr, mint a pulykáknak, és bűzlött a testszagtól meg az alkoholtól. Emlékszem, azt kérdezte tőlem, hol van az otthonunk, mire elmeséltem neki a sanyarú történetünket. Minden apró részletről beszámoltam, hogy kidobtak minket a szüleink, az otthonban meg gyűlöltek bennünket, ezért megléptünk, de minden egyes nap a poklok poklát járjuk, mert nincs mit ennünk, ráadásul én nemsokára apa leszek. Az öreg egyszer sem szakított félbe, nem kérdezett, türelmesen hallgatta a monológomat. Kissé zavarban is voltam, hiszen ő éppúgy éhezett, mint mi, mégsem kezdett panaszkodni nekem, mint ahogy én tettem neki.

Hanem amikor Ian szólt, hogy induljunk, a hajléktalan fickó azt kérte, maradjunk, mert mutatni szeretne nekünk valamit.

Néhány perc sétára, a vagonok mögött volt egy apró hófehér falrész, amire csupán egyetlen idézetet véstek fel fekete festékkel: „Aki látni szeretné a szivárványt, annak meg kell tanulnia szeretni az esőt.”

Paulo Coelho-idézet volt. Iannel bambán néztük egymást, hogy ez most mit is jelent, de mire odafordultam volna az öreghez, az szőrén-szálán eltűnt.

Naphosszat álltam ott, kamasz lévén sokáig tartott, mire leesett, hogy szándékosan mutatta meg nekünk ezt a falat, és hogy mit is jelent ez számunkra. Derült égből villámcsapásként ért, amikor megértettem, mit akar közölni velünk.

Onnantól fogva, ha szarul is álltak a dolgok, ezt az idézetet mantráztam magamban. És nem sokkal ezután megszületett a fiam, akit nem hittem volna, hogy ennyire fogok tudni szeretni, akiért tűzbe mennék, és akiért minden egyes nap megéri felkelni.

Igen. Engem Paulo Coelho és egy hajléktalan mentett meg, és azóta is biztosan tudom és érzem, hogy az életem csakis az enyém, én rendelkezem vele, beleszólása és hatalma felette senki másnak NINCS!

Nem teszek ígéretet Raynek. Nem hódolok be. Nem érdekelnek a következmények, nem számít, ha eltiporja a testemet, mert a hitem még a legmagasztosabb égi szövetségnél is erősebb.

Ez vagyok én. Jake O’Hara, aki nem hajt fejet soha!

– Hát, ha ezt az utat választod, akkor legyen így! Julio!

Ray dühödt felhatalmazására az expankrátor megforgatja, kezében a bicskáját.

A szemem sarkából úgy veszem ki, hogy a hátamon a kopasz ül, aki minden izmát bevetve szétfeszíti a tenyereimet, hogy jól elérhetők legyenek az ujjaim. Tudom, mi fog következni, de a legkevésbé sem szeretném kimutatni a félelmemet.

És végül elkezdődik. Az a seggfej sebhelyes eleinte csak a körömágyaimba mélyeszti a kést, majd lassan és fokozatosan, nagyon vigyázva, hogy minden egyes pengeszúrást megérezzek, elkezdi lefejteni a körmeimet az ujjaimról.

Éles, szúrós, semmihez sem fogható fájdalmat érzek. Az emberi csonkítás az egyik legősibb módszer, ha valakit szóra akarsz bírni, nálam azonban hatástalan. Nem adom el a lelkemet, nem adhatom fel önmagamat, nem törhetek meg.

Ahogy pattognak egyesével a körmeim a húsomról, az olyan érzés, mintha leöntöttek volna egy gallon benzinnel, meggyújtanának, majd élve eltemetnének, a föld alatt pedig a levegő hiánya összeroppantaná a tüdőmet.

Hanem amikor már kezdem elveszíteni az eszméletemet, valaki egy vizes palackkal lelocsol, és megránt a hajamnál fogva.

Ray az.

– Nehogy beadd nekem itt a kulcsot! Hallod?

– Nem adnám meg neked ezt az örömöt! – nyögöm alig hallhatóan, minden bennem maradt erőforrásomat felhasználva.

– Holtan nem venném hasznodat. Élve kellesz. A munka nem vár, úgyhogy gyorsan szedd össze magad!

A többmázsás állatok végre leszállnak rólam, elengedik a kezeimet, amik ha sajogva is, de újra szabadok. A levegőt is könnyebben veszem, amint felenged a cipő talpa a nyakamról.

A kínzásomnak ezzel vége.

Megkönnyebbülök, hogy csak ennyi volt, mert az elején azt hittem, az ujjaimat fogják levágni és darabokban az orrom elé bökni, hogy ledugják a torkomon. De hogy gondolja, hogy ezek után neki fogok dolgozni? Ja persze, mert máshoz nem értek.

– Grace… – ennyit bírok kinyögni.

– Felejtsd már el azt a ribancot!

– És ha nem teszem?

– Akkor Isten hozott a pokolban!

6. FEJEZET

Mit csinál az, akit percekkel ezelőtt felaprítottak? Semmit. Az égvilágon semmit.

Arccal lefelé fekszem a földön. Nem tudom, mennyi az idő, de későre járhat, mert a park kietlen és csöndes. Egy teremtett lélek neszét sem hallom. Egyedül vagyok. Tök egyedül, magamra hagyva szenvedek. Szemem csukva, de szapora pulzusom lassan visszaáll a jól megszokott ütemébe.

Nem maradhatok itt örökre, ezért az összes megmaradt erőmet, ami egy bolhafinggal egyenlő, összeszedem, és a hátamra fordulok. A halántékom minden egyes mozdulatnál lüktetve jelzi, hogy alaposan leamortizáltak.

Kikukucskálok a szemhéjam alól. Csak halványan látom a felettem elterülő csillagos éjszakát. Olyan, akár egy kalandregénybe illő tájkép. A fényes pontok mintha mozognának körülöttem. Talán meghaltam? Lehet, az volna a legjobb, mert olyan dermesztő fájdalmat érzek, amiről eddig azt sem tudtam, hogy létezik. Nem hittem, hogy valaha megtapasztalom az emberi nyúzás fogalmát, de ahogy reszketve a fejem fölé emelem megcsonkított kezemet, azonnal képembe vág a valóság. Végigszáguld rajtam a borzongás. Ez bizony megtörtént. Engem komolyan megvertek és megkínoztak. A bal kezem négy ujjáról a húsommal együtt kivágták a körmeimet.

Az az átkozott Ray alaposan lépre csalt. Mi a faszért volt erre szükség? Fogalmam sincs, mibe keveredtem, de őszintén remélem, hogy nagyon nyomós oka volt ezt tenni velem.

Visszahelyezem a karomat a testem mellé. Összeszűkült szemeim jobban kinyílnak, és látókörömbe immár a hold is bekerül. Így együtt a csillagokkal még szebb az égbolt. Egy magamfajta srác, akinek nincs semmije, becsüli a természet adta szépségeket, mert ilyenkor rájövök, hogy a valóban értékes dolgokat nem lehet pénzért megvenni. Mégis ki tudná ezt a látványt megfizetni? Nálam mindig félig tele a pohár, de még sosem néztem így az égre. Ha másért nem, végül is ezért csak megérte, hogy félig kipurcantam.

Csak ne fájna mindenem ilyen veszettül! Te jó ég! Ilyen elcseszett állapotban hogyan találkozhatnék Mosesszel? A rohadt életbe! Jelenleg csak arra vágyom, hogy hazamenjek, lemossam magamról a vért és a piszkot, és két hétig aludjak. A testem azonban gátat szab az akaratomnak. Egyszerűen nem bírok megmozdulni. Még segítségért sem tudok kiabálni, mert a torkom teljesen kiszáradt, és egy hang sem jön ki rajta. Várhatnék itt reggelig, amíg valaki rám talál, de akkor kórházba vinnének, és még a rendőrséget is belevonnák, elvégre ha valakit félholtan találnak egy parkban, az másnap tuti benne lesz az összes híradóban.

Az életmódomból kifolyólag ezt nem engedhetem meg. Arról nem is beszélve, hogy nincs állandó bejelentett munkaviszonyom, így biztosításom sincsen. A kórházi ellátást pedig nem tudom kifizetni. Vagyis ki tudnám, de nem óhajtom, mert minden félretett pénzemet Moses egyetemi tandíjára szánom.

Veszek egy mély lélegzetet, amennyire a repedt vagy esetleg törött bordáim engedik, és összeszorított fogakkal nagy nehezen sikerül felülnöm. Már ettől a jelentéktelennek tűnő, mindennapos mozzanattól is újra szédülni kezdek.

Nehezen, támolyogva vészem rá magamat, hogy felálljak. Bár az autóm nincs messze, mégis olyan, mintha több ezer mérföldre lenne. Mondjuk, azt nem tudom, hogy ilyen ramaty állapotban menni fog-e a vezetés, de egyelőre annyi a cél, hogy eljussak odáig. Csak tyúklépésekben tudok haladni, mert mindegyik lépésnél, ahogy a cipőm talpa a talajhoz ér, áramütéshez hasonlító érzés lesz úrrá rajtam. Mire elérek a kocsimhoz, már alig állok a lábamon, és tetőtől talpig verejtékezem.

Csak a jobb kezemet tudom használni, így kecmeregve tudok beszállni. A bal kezemet szorosan a mellkasomhoz húzom.

Égetően nagy szükségem van egy kis folyadékra, de szerencsére az autóban mindig tartok magamnál egy palack ásványvizet. Ez azóta van így, mióta Moses utazás közben folyton megszomjazik és meg akar állni. Óvatosan nyelve jó néhány kortyot megiszok. Amennyire kiszáradtam, az ízetlen cseppek felérnek a legdrágább nektárral.

Indulás előtt még belenézek a visszapillantó tükörbe. Hát, mit is mondjak? Ha lenne, még a saját anyám sem ismerne fel. A nyakamon már kezdenek bekékülni a foltok, a szám és szemem egyre duzzadtabb, de legalább a fogaimat nem verték ki. Úgy festek, mint aki épp most szállt ki a ringből. Szégyenemre vesztesen.

Mindenesetre ezen túl kell tennem magam. Vigasztalhatna a túlerő, csak hát amilyen gőgös vagyok, győztesen, emelt fővel akartam távozni. De már az is megteszi, hogy az elmúlt tíz év kemény edzőtermi edzésének meglett a gyümölcse. Talán ennyit sem bírtam volna ki, és most nem ülnék itt, ha a fizikumom nem lenne a topon. Hetente háromszor-négyszer is járok konditerembe, de lehet, hogy ezek után még többet fogok. Mondjuk, mikor, az már más tészta. Szerintem hetek vagy hónapok, mire ezek a sérülések teljesen begyógyulnak. Legjobban azt sajnálom, hogy egy ideig tuti nem láthatom a fiamat. Még az ujjsérülést ki tudom neki magyarázni valahogy, azonban az arcomon keletkezett deformitást már kevésbé. Ahhoz sajnos idő kell, mire a puffadások visszahúzódnak és már nem leszek számára ijesztő. Mert, bassza meg, még én is félek magamtól. Hozzám képest egy troll kutyafasza.

Ránézek az órára. Már elmúlt éjfél. Tényleg ideje indulnom, nem maradhatok tovább, mert a végén még elalszom, reggel meg az első korai futó vesz észre, és riasztja a zsarukat.

Amikor a motor felbőg, kissé feszélyezve érzem magam a kocsi rázkódásától. Ez nem is múlik el, egészen addig kísér ez a rossz és kényelmetlenül bizsergető érzés, amíg be nem érek a városba. Jobb kézzel kormányozok, a bal a combomon pihen, tenyérrel felfelé. Az ötvenes sebességhatárt nem lépem túl, nehogy félreállítsanak. Egyébként sajnos sűrűn előfordul, hogy többel megyek, mint a megengedett, kivéve persze ha Moses velem van. Az ő élete és biztonsága nekem az első.

Hanem amikor már ráfordulnék a lakásomhoz vezető útra, hirtelen kiguvad a szemem. Ki más ülne ilyen későn Brooklyn városában egy buszmegálló padján olvasva, ha nem Grace? Azonnal megállok. Mit keres itt? Nem is erre lakik. Ostoba lány! Nem volna szabad ilyenkor egyedül kóricálnia az utcán. Ez korántsem biztonságos környék. Tovább kellene hajtanom, de a lábam nem lép rá a gázra. Hiába vagyok mocsok fáradt, és hiába sajog minden porcikám, nem hagyhatom itt egymagában. Az eszem azt súgja, tűnjek el innen minél hamarabb, mert már csak az hiányzik, hogy Ray kiszimatolja, hogy újra ilyen közel kerültem hozzá. A megaláztatást, amit adott, köszönöm, de egy életre elég volt. És ha ezt valaha Mosesszel akarja megtenni? Grace csak bajt hoz a fejemre. De akkor miért van földbe gyökerezve a lábam? Emiatt a nő miatt majdnem meghaltam, kibaszott nagy idióta vagyok, ha nem hajtok el nyomban.

Belül valami mégis azt motyogja, helytelen volna elmennem.

Na jó, adok még neki tíz percet, hogy felszálljon egy buszra vagy beüljön egy taxiba. Azok után, amit vele műveltem, kötelességemnek érzem ennyit megtenni érte. De ennél nem többet! Ma egyszer s mindenkorra befejezem a Grace Mayer-féle őrületet. Amint elmegy, olyan messzire kerülök tőle, amennyire csak lehet.

De hiába telnek a percek, nem történik semmi. Sem busz, sem taxi nem jön, de Grace türelmesen vár. Mégis mi a fenére? Már rég otthon kellene lennie és aludnia. Na most egy pasi szól belőlem vagy egy apa?

Mindenesetre nem tetszik ez nekem. Azzal a nyavalyás könyvvel foglalkozik, s közben nem is figyel arra, milyen veszélyes itt lennie. Fel sem néz abból a vacak könyvből. Még azt sem veszi észre, hogy őt nézem. Sosem értettem, mi olyan lehet a lapokban, ami ennyire eltereli egy ember figyelmét.

Amikor már éppen azon vagyok, hogy szóljak neki, egy fura alak leül mellé, és beszélni kezd hozzá. Még ebből a távolságból is leesik, hogy Grace-nek nincs kedve ehhez a beszélgetéshez, és amikor a férfi hozzá akar érni, ő azonnal felugrik. Itt ezen a ponton szakad el nálam a cérna. Kipattanok a kocsiból, és fittyet hányva a fájdalmaimra egyenesen feléjük veszem az irányt.

– Kopj le! – dörmögő hangom hallatán, no meg talán a kinézetem miatt azonnal eliszkol. Persze Grace arcán is megjelenik az a félelem, amit sosem akartam egy nőből sem kiváltani, neki meg már másodjára okozom ezt a sokkot. Talán megérdemeltem, amit ma kaptam.

– Jól vagy, Grace?

– Honnan tudod a nevemet? – kérdi.

Hát persze, hogy nem ismer fel, hiszen akkor délelőtt az étteremben, amikor találkoztunk, egészen máshogy nézett ki az arcom. Most meg olyan vagyok, mint egy szörnyeteg.

– Ne haragudj, nem akartalak megijeszteni. Jake vagyok. Voltam már a River Deliben a kisfiammal, Mosesszel, te szolgáltál ki minket. – Grace szemöldöke felszalad, mint akinek fogalma sincs, miről beszélek. – A kolléganőddel ketchupbanditát játszottatok.

– Á tényleg, már emlékszem. A kissrác két pizzát is rendelt.

– Igen, a fiam szeret enni. Jó a memóriád.

– Atyaisten! De hát mi történt?

Kedves tőle, hogy emlékszik ránk, de nem tudom, hogyan felelhetnék a kérdésére. Nem is volna szabad itt lennem, hisz épp ő az oka annak, hogy mindjárt elájulok. Pihenésre van szükségem, és temérdek sok fájdalomcsillapítóra.

– Ebbe most nem mennék bele. Inkább te mondd meg, mi a frászkarikát csinálsz itt ilyen kurva későn?

Felszalad a szemöldöke.

– Azt hiszed, válaszolok a kérdésedre, ha te nem felelsz az enyémre?

– De felvágták a nyelved ahhoz képest, hogy épp az imént mentettelek meg!

Felhúzza az orrát, amitől olyan aranyos lesz, mint egy újszülött kiskutya.

– Igazad van. Köszönöm, hogy segítettél. És tényleg semmi közöm hozzá, hogy mi történik veled.

Ez fájt. Nem tudom, miért, de fájt.

– Maradjunk annyiban, hogy félresikerült az estém. Megtámadtak, de mint látod, legalább még élek.

– Én pedig a buszt várom. Éjfélkor még van egy járat, amivel haza tudok menni.

– De mindjárt egy óra.

– Micsoda?

Grace ránéz az órájára, és újra felhúzza az orrát; ez egy nagyon cuki szokása.

– Mi az? – érdeklődöm kissé udvariatlanul. Tartanom kell tőle a távolságot. Remélem, gyorsan le tudom rázni. Kellett nekem kiszállni a hülye kocsiból!

– Megállt az órám. Huszonhárom óra harminchét perckor. Én huszonhárom harmincig dolgoztam, azt hittem, van még időm beugrani az éjjel-nappaliba vacsoráért. Úgy látszik, ott túl sokat nézelődtem, és nem vettem észre, hogy az idő mindig ugyanazt mutatja. Gondoltam, amíg várok, olvasok egy kicsit. Basszus, vajon mikor vettem volna észre, hogy nem jön a busz? És tényleg nem tudom, mihez kezdtem volna azzal a fickóval, ha nem jössz. Te jó ég, hiszen te vérzel!

A buszmegálló lámpája alatt a félhomályban – és amennyit beszél –, nem csodálom, hogy csak most vette észre. És bár ne is látott volna így! Rémesen nézek ki, és még annál is rosszabbul érzem magam. Eddig csak az ő jelenléte tartott egyben, de érzem, hogy hamarosan minden erő kiszáll belőlem. Mielőtt ez bekövetkezne, gyorsan ágyba kell kerülnöm. Grace-től pedig végső búcsút kell vennem, mert ebből semmi jó nem sülhet ki.

De mégis hogy hagyjam itt? Bármikor jöhet egy másik zaklató. Grace egy csinos, védtelen nő a sötétségben.

Most mit tegyek? Nem akarok vele jópofiskodni, viszont túlságosan goromba se akarok lenni vele. Valahogy meg kell találnom az arany középutat, hogy érezze, nem kívánatos számomra a jelenléte.

Pedig összességében tetszik, amit látok. Nincs más rajta, csak egy farmersort meg egy halványkék top, a lábán pedig az a béna lábujjbeledugós papucs, amit a lányok úgy szeretnek, én meg kifejezetten utálok, de neki még ez is jól áll. A hátán egy apró hátizsákot cipel, amibe biztosan beletette a vacsorát, amit vett. Nem jegyzem meg neki, hogy hajnalban enni mennyire egészségtelen.

Még mielőtt hozzám akarna érni, hogy jobban megnézze a sérüléseimet, hátrálok egyet, és határozottan azt mondom:

– Hazaviszlek.

– Ne fáradj! Hívok egy taxit.

– Figyelj, nincs most kedvem alkudozni. Néhány méterre áll az autóm, és húsz percbe is telhet mire küldenek valakit. Fáradt vagy te is, meg én is. Induljunk el, és spóroljuk meg az időt, hogy könyörögjek neked!

Mosolyra húzódik a szája. Ez tetszik. Francba!

– Rendben, de legalább azt engedd meg, hogy én vezessek!

– Azt lesheted!

– Talán kockázatosabb hozzád beszállni, mint kint maradni az utcán.

– Neveletlen vagy, tudod? Hát így kell megköszönni a segítséget? – szemtelen kis fruska.

– Én vezetek, amíg az én lakásomhoz nem érünk. Látom rajtad, hogy mindjárt összeesel itt nekem. Ha épségben kitettél, utána felőlem megölheted magad, mert így, barátom, neki fogsz hajtani egy oszlopnak.

– Hogy lehettek ti nők ennyire idegesítők?

Grace ezt egy óriási mosollyal nyugtázza. Nem vagyok normális, hogy ebbe belemegyek, tekintettel arra, hogy ha valakitől, akkor tőle kellene a lehető legmesszebb lennem. Ha ezt egyszer Ray megtudja, csak Isten a megmondhatója, mit fog velem tenni. De nagyon a szívemre venném, ha történne vele valami, ezért engedek neki, bármi is legyen a következménye. Beszáll a kocsimba a vezetőoldalra, míg én mellette, az anyósülésen próbálok úgy elhelyezkedni, hogy minél kevesebb fájdalom érjen. Nem is megy nagy sikerrel, rögtön kiül az arcomra az iszonyat, amikor elindulunk.

– Be kellene menned a kórházba – javasolja Grace. – Elég szarul nézel ki.

– Köszi, a kedvességed határtalan.

– Nem messze van innen a…

– NEM! Csak tedd ki magad, aztán már itt sem vagyok! – nem akartam ilyen hangosan rászólni, de nem kell anyáskodnia felettem. Az, hogy orvoshoz fordulok-e vagy sem, az én dolgom.

– Jól van. Ne haragudj. De otthon van legalább fertőtlenítőd? Gézed? Fájdalomcsillapítód?

A fején találta a szöget. Egyik sincs. Még egy nonstop patikánál meg kell állnom, amint kiszállt végre ez a bosszantó lány az autómból. Az egész balhé miatta volt, és bár nem tudom az okát, nincs kedvem még egyszer átmenni ezen őmiatta. Csak ne tetszene ennyire a közelsége meg az illata! Valami fenomenálisan jó illata van, ami eltelíti az egész orromat, még annak ellenére is, hogy alig kapok rajta levegőt. Ez az illat, remélem, megmarad a kocsimban még egy darabig.

– Nem a te dolgod gondoskodni rólam.

– Persze, tudom. Csak szeretném valahogy megköszönni a segítségedet. Azt is, hogy leráztad rólam azt az idegent, meg azt is, hogy most hazaviszel. És ha már itt tartunk, azt az óriási jattot is, amit hagytál nekem az étteremben.

– Nem kell semmit megköszönöd – nem akarok túl nyers lenni vele, de muszáj.

– Nem turkálok az életedben, nem faggatlak arról, mi történt, és azt sem mondhatom meg, mit csinálj. De mit szólnál hozzá, ha feljönnél hozzám, és ott rendbe tennéd magad kicsit? Nálam van minden, ami kell. Adok gyógyszert, és kitisztítjuk a sebeidet.

Ez egy kibaszott rossz ötlet, ugyanakkor nagyon kecsegtető az ajánlat. Már csillagokat látok magam körül, annyira szúr és éget minden porcikám, egy bogyó már nagyon kéne. És az ujjaimat is jó lenne már megmosni, mielőtt elfertőződnek, és az egész kézfejemet le kell vágni. Mondjuk, ha ezt Ray meghallja, ő maga fogja lecsapni baltával.

Teremtőm, milyen elcseszett egy nap! De ennél rosszabb már csak nem lehet. Vagy igen?

– Rendben!

Nem mondok mást, csak becsukom a szemem, és próbálok arra fókuszálni, hogy nemsokára elmúlik az a kínzó fájdalom, ami egyre erősebben lüktet az egész testemben.

Amikor Grace megáll, már félig elszenderültem a kimerültségtől. Úgy ébreszt fel, hogy gyengéden a vállamra teszi a kezét, ami jó érzéssel tölt el. Próbál segíteni kiszállni a kocsiból, de elutasítom. Inkább a bérházat nézem, amit nem olyan régen már láttam. Nem árulom el neki, hogy tudom, a harmadik emelet második lakása az övé.

Egyikünk sem szól egy szót sem, némán ballagunk egymás mellett. A szemem sarkából azonban pontosan látom, hogy Grace egyfolytában engem sasol. Mondanám, hogy zavar, de ha őszinte akarok lenni, egyáltalán nem. Kifejezetten tetszik, hogy rajtam legelteti a szemét, noha tudom, csak azt latolgatja magában, mi történt velem.

Amíg az emeleteken lassan feljebb haladunk, talán szóba hozhatnám Rayt, hátha Grace-ből ki tudok húzni valamit, ami segít közelebb kerülni a megoldáshoz. Mégiscsak ő az oka annak, hogy így megreccsentem. De közben felérünk, az időm meg elfogyott gondolkodni. Innen már nincs visszaút, egyenesen Grace lakásával nézek farkasszemet.

Miután kinyitja az ajtót és felkapcsolja a lámpát, a pontos ellentéte fogad annak, ahol én lakom. Itt minden rendezett és tiszta, sehol egy koszos tányér, sehol egy büdös pulóver a földön. A nem túl nagy lakás nőiesen – értsd ezt úgy, hogy minden rózsaszín – van berendezve. Van egy kis kanapé a nappaliban, azzal párhuzamosan egy konyha, illetve két ajtó egymás mellett. Az egyik, gondolom, a háló, a másik talán a fürdő.

Grace hellyel kínál, és én leülök a kanapéra. Amíg a helyet próbálom feltérképezni, addig a vendéglátóm eltűnik a konyhapult alatt, majd nem sokkal később egyik kezében egy elsősegélydobozzal, a másikban egy tál meleg vízzel és törölközővel tér vissza. Lehuppan velem szembe a kis dohányzóasztalra.

Most kerültem csak igazán közel hozzá. Szőke haja a vállára esik, néhány kósza tincs pedig az arcába hullik, ahogy a gézlapokra locsolja a fertőtlenítőt. Ajkai meggypirossá változnak, briliáns kék szemei meg csak úgy ragyognak.

Idomai kereszteznek bennem valamit, és a vércseppjeim egy helyre korlátozódnak. Érzem a testem alatt sürgető vágyat, hogy hozzáérjek, és elmondjam, nemhogy bántani nem akarom, de annál inkább vágyom csókolni.

Hanem amikor hozzáér az ujjaimhoz, feljajdulok. Piszkosul fáj és csíp, de hagyom, hogy ő csinálja helyettem.

– Sajnálom. Nagyon csúnyán elbántak veled. Nincsenek meg a körmeid. Örülök, hogy megengeded nekem, hogy segítsek. Minél előbb ellátjuk a sebet, annál kisebb a fertőzés kockázata.

Azt hittem, ha majd ilyen közelről lát, megijed, de nem. Grace állja a strapát.

– Másodállásban ápolónő vagy? – talán nem baj, ha egy kicsit jobban megismerem.

– Nem, de ez nem nagy művészet. Kiskorában az öcsém is folyton megsérült, és nekem kellett bekötözni őt. Jé! Van egy M tetoválás a középső ujjbegyeden.

– Igen. M, mint Moses.

– Ezt könnyen kitaláltam – úgy hahotázik, hogy belesüketülök, mégis imádni valónak tartom. – Nagyon szeretheted őt.

– Mindennél jobban.

Amíg elővigyázatosan tisztogat, és néha belemártja a törölközőt a vízbe, hogy lemossa rólam a vért, beszélgetünk. Még sosem volt ilyen jó nővel beszélni.

Annak idején a nők mély vágásokat ejtettek rajtam a hazugságaikkal. Azt mondták, szeretnek, aztán kiderült, hogy kamu volt az egész. Akkor arra jöttem rá, hogy a nők semmi másra nem valók, csak arra, hogy jól leszopjanak, majd sebtében távozzanak az életemből. Most mégis az egyikük kegyeibe szeretnék férkőzni, mindenféle hátsó szándék nélkül. Mert bármennyire is megtört a sors, nekem is van lelkiismeretem. Mondjuk, nem vagyok normális, amiért újra belépek az oroszlán barlangjába. Épelméjű ember ilyet nem csinál. De nyugtázom azzal, hogy talán valamelyik szülőm vonalán vagyok defektes. Mégiscsak kilöktek az utcára, ahogy megszülettem. Ez nem emberhez méltó, mivel én soha nem tudnék a gyerekem nélkül élni. Persze az is lehet, hogy így akartak jobb életét biztosítani, hallottam már ilyenről. A szülők azt hiszik, egy otthonban több lehetősége lesz a babájuknak, mert ők képtelenek felnevelni. Az én esetemben rohadt nagyot tévedtek. Inkább éheztem volna velük. Az árvaház sok mindent adott, többek között Iant, szeretetet vagy megbecsülést azonban nem. Ha én választhattam volna, tuti biztos, hogy a szüleimet választom, akármilyen nehézségek között is éltek.

Bárcsak elmondhatnám ezt nekik, de sohasem fogom megtudni, honnan és kiktől származom. Nem hagytak maguk után egy levelet sem, amikor otthagytak a kapualjban.

Most viszont nem azért vagyok itt, hogy azon töprengjek, mi lett volna, ha. A szüleim így döntöttek, ezen nem tudok változtatni, ezt csak elfogadni tudom.

– Neked van gyereked? – puhatolózom.

– Á nem, nincsen. Még barátom se.

– Nekem az étteremben úgy tűnt, hogy van.

– Ibrahimra gondolsz? Annak már vége.

– És ezt ő is tudja? Amikor az étteremben jártunk, még úgy tűnt, hogy van.

– Lehet, hogy most még nem fogta fel, de nem számít. Én már nem szeretem.

De valaha szerette…

– Mi történt köztetek? Már ha nem túl személyes a kérdés.

– Hát elég személyes, de annál nem személyesebb, mint hogy egy ismeretlent ápolok az otthonomban – válaszolja nevetve. – Nemrég történt valami, ami nagyon megrázott. És amikor arra gondoltam, kire lenne szükségem, hogy megvigasztaljon, Ibrahim volt az utolsó, aki eszembe jutott. Abban a pillanatban átértékeltem a kapcsolatunkat. Másfél évig voltunk együtt, de rossz jel, ha nem őt kívánom magam mellé. És akkor megfogalmazódott bennem, hogy ennek nincs jövője.

Bassza meg! Egész biztosan a rablás éjszakájáról beszél. Szóval igazam volt, kárt okoztam benne. Ki kell derítenem, mekkorát.

– Elmeséled azt a megrázkódtatást? Nem kényszer, de néha jobb, ha kiadod magadból. Talán kívülállóként tudok tanácsot adni.

– Ez nem is rossz ötlet. A barátaim csak annyit mondanak, hogy tegyem túl magam rajta. Csakhogy ez elég nehéz, ha ilyen törés keletkezik benned. Egyedül az öcsém tanácsolt terápiát. De várj, kezdem az elején. Túlóráztam, mert az öcsémnek szeretnék egy kicsit anyagilag segíteni. Már épp zártam volna, amikor két maszkos férfi jelent meg, és kirabolták az üzletet. Engem nem bántottak, sőt az egyikük még fel is hívta rá a figyelmemet, hogy nyugodjak meg, egy hajam szála sem fog görbülni. Nem úgy tűntek, mint akik meg akarnak erőszakolni, ettől függetlenül persze nagyon féltem, mert azelőtt még soha nem történt velem ilyen. Azután, hogy elmentek, olyan gyorsan tipliztem haza, hogy egy maratoni futó is megirigyelt volna.

Azt észrevettem!

– Rémes lehetett – mondom. Kibaszott nagy szemétnek érzem magam, amiért most itt ülök vele szemben, és hagyom, hogy ő pátyolgasson.

– Túl vagyok rajta. Azt hiszem. Azóta kissé paranoiás lettem, de gondolom, ez idővel elmúlik.

– Miért volt nyitva az étterem, ha most rámolták ki? Nem lett belőle rendőrségi ügy? Ha jól tudom, azok nem zajlanak le túl gyorsan.

– A főnököm munkamániás. Szinte minden idejét ott tölti, és nem akart egyetlen napra sem bezárni. Azon a napon nem volt sok a bevétel, és azt mondta, többe kerülne ügyvédet fogadni meg eljárást indítani a tettesek ellen, mint amit elvittek.

– És arra nem gondolt, hogy ez téged hogyan érint?

– De, gondolt. Én ragaszkodtam hozzá, hogy mehessek dolgozni. Ez az én műszakom volt amúgy is, nem akartam egyik kolléganőmet sem behívni a szabadnapján, meg legalább lefoglaltam magam.

– Azért el fogsz járni terápiára? Szerintem is az lenne a legjobb megoldás.

– Sajnos nem tudok, mert túl drága, és nincs rá pénzem. De ez már egy másik történet, és a kezed készen van. Tiszta, fertőtlenített és bekötözött. Fél év is lehet, mire visszanőnek a körmeid, addig néhány naponta cseréld rajtuk a kötést! És most lássuk az arcod! Vagyis jaj, a tablettát nem adtam oda! Várj, egy perc és jövök!

Ahogy elriszálja magát a konyháig, az maga a csoda. Kivesz az egyik fiókból egy dobozt, s azzal meg egy pohár vízzel tér vissza hozzám.

– Tessék! Nagyon erős. Vidd el az egész levéllel, nekem maradt még belőle. Ilyet úgysem kapsz a gyógyszertárban, mert vényköteles.

Gyorsan lenyelem a fájdalomcsillapítót.

– Köszönöm!

– Na-na! Gyógyszert sosem szabad megköszönni, különben nem fog hatni. Ez egy európai babona.

– Akkor visszaszívom.

– Helyes!

– Szóval babonás vagy.

– Egy kicsit igen.

– Miket tartasz még be? – te kis különc.

– Ha valamit előre mondok, akkor bal kézzel az állam alatt a mutatóujjammal háromszor lekopogom. Ha aprót találok az utcán, csak akkor veszem fel, ha fejjel felfelé van, mert csak akkor hoz szerencsét. Ha kiborítom a sót az asztalon, akkor egy csipetet a bal vállam felett hátrahajítok. Most így hirtelenjében ennyi jutott eszembe.

Annyira aranyos, nem?

Kezei finoman és puhán érintik meg az arcomat. Egyáltalán nem finnyáskodik, hogy vért kell pucolnia. Gyöngyvirághoz hasonlító illatától meg a balzsamosan simogató hangjától újból életre kelek.

Ezt nem hagyhatom!

– Mennem kell! – felszökkenek.

– De még nem végeztem.

– Jó lesz így.

Nagy iramban a kijárat felé loholok. Elegem van ebből.

– Jake, várj! – áll elém Grace. – Mi a baj?

– Semmi. Csak haza akarok menni.

– De segíteni szeretnék.

– Nem kértelek meg rá!

A lakás némaságba burkolózik. Szegény tényleg csak segíteni szeretne, én meg tahó módjára viselkedem vele. Azonban ez az egyetlen járható út. Nekünk kettőnknek nincs és nem is lehet közös történetünk. Így most minden létező szálat el kell vágnom. Csupán egy lány a tömegből, eddig nem tett hozzá az életemhez, csak elvett. Nem akarom tovább keresni a bajt. Van egy fiam, akiért felelős vagyok. Grace nem állhat útjába a kettőnk biztonságának. Akármekkora fatuskónak is tűnök, mielőtt végleg kilépek az ajtón, csak ennyit mondok:

– Végeztünk.

7. FEJEZET

Kótyagosan és ormótlan nagy fejfájással ébredtem másnap.

A „büntetésem” egy jó hónappal ezelőtt volt. Mostanra már jobban nézek ki, a fejem visszazsugorodott az eredeti formájára, a bordáim kevésbé sajognak, és a kékeszöld foltjaim is már csak halványan látszanak. Az ujjaim persze még sehol nem tartanak a gyógyulásban, de legalább nem fájnak.

Ian arcátlanul megszidott, amiért nem telefonáltam neki, hogy jöjjön értem, mert éppen kiszorították belőlem a szuszt, de figyelt rám, sokat segített az elmúlt időszakban. Hozott nekem kaját, mosott helyettem, és tiszteletben tartotta, hogy pihenésre van szükségem, ezért nem dorbézolt itt a nőcskéivel. Moseshez is elment hébe-hóba a kedvemért megnézni, hogy jól van-e, és beadta a Butler családnak, hogy súlyosan megfáztam.

Sok időt nem bírtam ki a fiam nélkül, így vele a napokban már találkoztam. Naná, hogy az első kérdése az volt, miért van bekötözve a kezem. Ezt elintéztem annyival, hogy milyen ügyetlen vagyok, és késsel megvágtam magam.

Hétvége van. A nyár vége felé járunk már.

Meleg, fülledt a levegő, a páratartalom az egekben.

Iannel ma este bepótoljuk az elmaradt bulinkat, ami Ray Grace elleni hadjárata miatt meghiúsult.

Akkor még úgy volt, hogy sztriptízbárba megyünk, de most inkább a Fekete Flamingó diszkóra esett a választásunk. Mindjárt vége az augusztusnak, ezért ez egy szuper nyárbúcsúztató parti lesz.

Az ujjaimról leveszem a vastag kötést, s immár csak sebtapaszokat helyezek rájuk. Szépen gyógyulásnak indultak a sebek, már látszanak a körömágyam végénél a növekedésnek indult körmeim.

A szokásos farmer-póló-bakancs kombinációt vesszük fel Iannel. Egyikünk sem az az öltönyös vagy inges fajta, meg aztán egy brooklyni diszkóba minek kiöltözni?

Ian akar vezetni, és mivel elfogyott a cigije, útközben meg kellett állnunk, így nem értünk oda a megbeszélt tizenegy órára. Szerettem volna még éjfél előtt bejutni, mert akkor még viszonylag kevés részeg tolong a bejáratnál. Utálom kerülgetni az éppen okádni készülő, slampos hülyegyerekeket.

Hosszú, kígyózó sor várakozik. Mi is állunk egy helyben, több mint tíz perc is eltelik, mire sorra kerülünk, és a kidobófiú alapos mérlegelés meg a személyi igazolványunk csekkolása után beenged. De olyan egóval, hogy esküszöm, ha egy perccel is tovább gondolkozott volna, hogy bemehetünk-e, akkor megfejelem. Nem azért jöttem ma este ide, hogy egy nálam is fiatalabb senkiházi döntse el, helyem van-e itt, vagy sem.

– Hé, haver, nyugi! Bent vagyunk – ugrik a nyakamba Ian.

– Faszszopó kis geci.

– Tudom. Legközelebb ezt a helyet kéne kipakolni. Majd javaslom Raynek.

A főnök nevének hallatán borsózni kezd a hátam. Több mint egy hónapja nem dolgoztam. Jó nagy kiesésem lesz, ami a pénzt illeti, meg is kell majd húznom a nadrágszíjat, amíg jövő héttől újra munkába nem állok. De ez nem az az este, amikor spórolni fogok. Ez az este jár nekem!

A Fekete Flamingó belül pompázik az arany dekorációban. A falakba aranysárga fénycsövek vannak beépítve. A mennyezeten hatszögmintás tapéták díszelegnek, felváltva egy barna, egy arany párosításban.

Helyet foglalunk egy kör alakú asztalnál, aminek a közepére rézlevelek vannak helyezve. Innen jól látni a DJ-pultot, ami felett egy aranyflitteres diszkógömb lóg. A hely szinte már tele van.

– Hozok sört! – mondom Iannek, és elindulok a bárpult felé. Ő az asztalnál marad, nehogy elfoglalják a helyünket.

Szépen várok a soromra, mert már komoly tömeg gyűlt össze piára várva. Hanem amikor lépnék egyet, hogy közelebb kerüljek a rendeléshez, egy lány belém ütközik, a kezében lévő martini pedig a pólómon landol.

– Nagyon saj… – félbeszakítja magát, amikor meglát.

Grace az.

Ez csak egy rossz vicc lehet. Hogy a faszba tudunk pont itt összefutni? Annyi, de annyi hely van a városban, ahol lehet szórakozni. Miért pont ide kellett jönnie? Vagy talán már találkoztunk korábban is ugyanazon a helyen, csak akkor nem vettem észre? Az nem lehet, hiszen olyan gyönyörű.

Köves tűsarkúban van, amitől hosszabbnak tűnnek takaros lábai, de még így is jóval alacsonyabb nálam. Testhezálló, pánt nélküli, ezüstben izzó ruhát visel, vállaira ráomlanak göndörré varázsolt szőke fürtjei. Ékszer nincs rajta, sminkje visszafogott, csak az ajkait rúzsozta erős vörösre. Milyen szépen mutatna ez a szín a farkamon!

Gyere vissza a valóságba, Jake! Nagyon nagy gyökér voltál vele a múltkor!

– Semmi baj.

Biccent egyet, és már távozna, de nem engedem.

– Mi történt? – a homlokán van egy vágás. Közelebb hajolok hozzá, s leheletfinoman hozzáérek a frissen szerzett horzsoláshoz. Első gondolatom az, hogy az a faszfej Ibrahim bántotta, Grace azonban gyorsan eloszlatja ezt a félelmemet.

– Munkahelyi baleset. Az öltözőben voltam, készültem átöltözni a műszakom végén, hogy mehessek haza, és amikor kinyitottam a szekrényem ajtaját, az kiesett a helyéről, és ráesett a fejemre. Az ajtó éle pont a homlokomat találta el.

– Jól vagy? Biztos jó ötlet most szórakozni?

– Már én is megpróbáltam lebeszélni – szól közbe Olivia –, de hajthatatlan.

– Mert jól vagyok. Nem olyan vészes, mint ahogy kinéz. Kutya bajom, nem is fáj. Úgyhogy szerezzünk egy másik martinit, mert Szomjan halok!

– Szia, Olivia! – köszönök oda neki.

– Szia!

– Mi tart már ennyi ideig? – lép oda Ian méltatlankodva.

– Csak egy apró incidens, mindjárt megyek. Ülj vissza!

– Nem tudok hová. Egyedül ültem egy nagy asztalnál, egy csapat meg befoglalta. Szartak rá, hogy ott vagyok. A kis gecik!

– Jól van, nem baj, keresünk másik asztalt.

– Már nincs egy szabad se, körbenéztem. Jobb lesz, ha elmegyünk máshova, de előtte mutass be engem ezeknek a szép hölgyeknek!

Már csak ez hiányzott!

– Lányok, ő a legjobb barátom, Ian Rogers.

– Hölgyeim! – emeli fel képzeletbeli kalapját.

– Grace Mayer!

– Olivia Cox!

Ian szeme kikerekedik, amikor rájön, kicsoda Grace. Vetek neki egy „igen, bizony, ő volt ott, amikor betörtünk a River Delibe, és igen, ő az, aki miatt majdnem meggyilkoltak” pillantást.

– A mi asztalunknál még van hely, ha gondoljátok – javasolja Olivia.

– Szerintem a fiúk már menni készültek – mondja Grace. Úgy látszik, nem akar velem egy társaságban lenni, amit a múltkori tulok modorom miatt megértek. És amúgy is jobb lesz, ha elkerüljük egymást.

– Nekem jó – feleli Ian.

– Bocsássatok meg egy pillanatra – félrehúzom a barátomat. – Te megőrültél? Tudod te, mit kapok, ha együtt látnak Grace-szel?

– Az akkor volt, most meg most van. Ray már nem említi neked.

– Mert nem adtam rá okot.

Hihetetlen! Iannek mindent elmeséltem Grace-ről, erre most itt akar maradni és együtt bulizni vele? Mondhatnám, hogy nem normális, de ránézve Oliviára, aki színes haját befonva, fekete koktélruhában feszít, amiben telt idomai kidomborodnak, mindent megértek. Bár eltörpül Grace ragyogása mellett, Iannek megtetszett Olivia.

Nagyon fasza! Most majd miattuk vernek halálra.

Mák, hogy a zene túl hangos, így a lányok nem hallják, amit beszélünk.

– Mostantól félelemben fogsz élni? Bármikor bárhol összefuthatsz vele. Mint ahogy most is. Megvan rá az esély, hogy máskor is így alakul. Akkor majd minden alkalommal összefosod magad? Ez egy nagy diszkó. Kurva sokan vannak, félhomály van. Szerintem senkinek sem tűntél még fel.

Akármennyire is próbálok ellenérveket találni, nem tudok. Iannek teljesen igaza van. Így nem lehet élni. Raynek fel kell fognia, hogy egy városban élünk. És az az igazság, hogy szeretek Grace közelében lenni. Nem tudom, miért, de ez azóta így van, hogy először megláttam.

Szabad vagyok. Mindig is az voltam. Görbüljek meg, ha ez mostantól máshogy lesz!

Ahogy ezt kimondom a fejemben, mintha egy mázsás súly gördülne le rólam. És emiatt Mosesnek sem eshet semmi baja, hiszen Ray célpontja egyedül én voltam. A fiam szóba se került.

Visszafordulunk a lányokhoz.

– Rendben – adom be a derekam.

Grace a szemét forgatja, mint aki nem felhőtlenül boldog ettől.

Odavezetnek minket az asztalukhoz, amin van egy foglalt tábla. Látszik, a nők mennyire előrébb gondolkoznak.

– Mit kértek inni? – kérdezi tőlük Ian.

– Martinit – felelik egyszerre.

Mi elmegyünk Iannel rendelni, magunknak sört, a lányoknak meg a beígért koktélt.

Ebből a néhány méter távolságból is úgy érzem, túl messze vagyok Grace-től. Valamin nevetnek, s ahogy megvilágítja a mennyezeti fény, olyan, akár egy angyal. Pechemre ez számos másik pasasnak is feltűnik. Úgy meresztgetik a szemüket Grace-re, hogy majd kiguvadnak. A kurva anyjukat!

Sebtében fölszedem az italokat, és visszaülök az asztalunkhoz. Jó közel Grace-hez, hogy minden nyálcsorgató geci lássa, a csaj nincs egyedül.

Csak a miheztartás végett, nem vagyok féltékeny típus.

Leteszem a leányzók martiniját, Ian meg a söröket.

– Biztos, hogy jól vagy? – valahogy szeretnék tőle bocsánatot kérni, amiért farok voltam.

– Persze. Ez csak egy horzsolás – legyinti meg a kezét.

– Nézd, Grace… Nem is tudom, hogy mondjam. Nem kellett volna olyan balfék módján fellépnem. Én csak rossz passzban voltam. Bocs.

– Bunkó voltál.

– Tudom. És sajnálom.

– Oké, nekem se kellett volna erőszakoskodnom, akármin mentél is keresztül, szörnyű lehetett. Meg kellett volna értenem.

– Nem, nem, te csodás voltál – kissé elpirul. – Akarom mondani, sokat segített, amit tettél értem. Látod – mutatom neki az ujjaimat – megfogadtam a tanácsodat, és rendszeresen cseréltem rajtuk a kötést. Már sokkal jobban néznek ki.

– Ennek igazán örülök.

– Lehetne, hogy elfelejtsük ezt az egészet?

Grace elgondolkodik a válaszon, majd végül azt mondja:

– Kezdjük elölről! Grace Mayer vagyok.

– Jacob O’Hara, de hívj csak Jake-nek.

Amikor megfogom a kezét, pillantásunk hosszan, érzelmekkel telve kapcsolódik össze. Mint az örvény, úgy vonz a tekintete. Nem sok híja van, hogy megcsókoljam, már épp nyújtanám oda a számat, amikor Ian oldalba bök. Nagyon jó az időzítés, mert majdnem olyat tettem, amit később tuti megbántam volna. Nem szórakozhatok Grace érzéseivel.

– Nézd már, ki van ott! – biccent kissé jobbra a fejével.

Nem akarom elhinni, amit látok. Az egyik volt barátnőm, Jennifer áll tőlem néhány lépésre. Az egyik perszóna, aki elhitette velem, hogy szeret, aztán savas kézzel kitépte a szívemet a helyéről, majd rátaposott százat. Mai napig nem értem, hogy hihettem el egyetlen szavát is.

Sok kárt okozott bennem, de az igazság az, hogy már most jobban érzem magam Grace-szel, mint vele a több hónap alatt összesen. Azt gondoltam, hogy amikor a tekintetünk találkozik, majd olyasvalamit látok a szemében, hogy mennyire utál, és jó döntés volt elhagynia engem. Ehelyett azonban egészen más villan át rajta, amit nem tudok hová tenni. Mintha bűntudata lenne, mintha titkot rejtegetne. Megnézi magának Grace-t, aztán úgy tűnik, mintha mondani akarna nekem valamit, de nem teszi. Megfordul, és vörös ruhája feketébe vált, mert olyan hosszú fekete haja van, hogy leér a feneke aljáig.

Nem akarok utánamenni, mert többé már nem érdekel ez a nő, de amit a szemében láttam, az nem hagy nyugodni.

Persze az is lehet, hogy csak egy fantazmagóriát kergetek, látni akarok benne valami magyarázatot, ami nem is létezik. A férfiúi hiúságom szól belőlem, ami nehezen fogadta el, hogy nem én kellek minden nőnek. Figyelmemet visszatérítem Grace-hez.

– Nincs kedved táncolni?

– De van! Menjünk!

Karon ragad, s húz magával a táncparkett felé. Ian is felkéri Oliviát.

Szuper estének nézünk elébe.

Órák hosszat táncolunk, iszunk, egyik kört kérjük a másik után, s a végére már teljesen kiürül a fejemből Jennifer képe. Nem is botlunk egymásba többet, gondolom, eliszkolt haza, amikor észrevett.

A sok tempó után lassúra váltunk, felszólal Enrique Iglesiastól a Hero című dal.

Grace felnéz rám, hosszú szempillái alól sütnek kék szemei. Megfogom a könyökét, magam felé húzom, irányítom, hogy karolja át a nyakamat, és össze is kulcsolja kezeit a tarkómnál. Én átfogom a derekát, homlokomat az övéhez illesztem, így folytatjuk a táncunkat.

A romantika távol áll tőlem, de Grace mellett valahogy ez is könnyebbnek tűnik. Suttogva éneklem neki a dalt, hajszálnyira az ajkaitól:

Táncolnál
Ha felkérnélek?

Elfutnál?

És sose néznél vissza?

Sírnál

Ha sírni látnál engem?

És megmentenéd a lelkem ma éjjel?

Beleremegnél
Ha megérinteném ajkaid?
Vagy nevetnél?

Oh, kérlek, mondd el ezt nekem!
Most meghalnál
azért az egyért, akit szeretsz?

Tarts a karjaidban ma éjjel!

Lehetnék a hősöd, baby.
Csókjaimmal elmulaszthatom a fájdalmat.
Örökké melletted leszek.
Elveheted tőlem a lélegzetem.

Megesküdnél

Hogy mindig az enyém leszel?

Vagy hazudnál?

Elfutnál és elrejtőznél?

A mély felé tartok?
Elveszítettem az eszem?

Nem érdekel.

Itt vagy ma éjjel.

Lehetnék a hősöd, baby.
Csókjaimmal elmulaszthatom a fájdalmat.
Örökké melletted leszek.
Elveheted tőlem a lélegzetem.

Oh, csak magamnál akarlak tartani.
Magamnál akarlak tartani.

A mély felé tartok?
Elveszítettem az eszem?

Nem érdekel.

Itt vagy ma éjjel.

Lehetnék a hősöd, baby.

Csókjaimmal elmulaszthatom a fájdalmat.

Örökké melletted leszek.

Elveheted tőlem a lélegzetem.

Lehetek a hősöd, baby.

Amikor a zene véget ér, már nem bírom türtőztetni magamat. Két kezemmel rámarkolok Grace fenekére, s úgy rátapasztom a számat a szájára, mintha sose lenne holnap. Ebbe a csókba mindent beleadok magamból, amit csak lehet. Nem finomkodom, elveszem, ami kell nekem. Magam alá gyűröm, ajkait beszippantom, nyelvemmel körözök benne. Ez a csók minden, csak nem ártatlan. Mocskos és durva, erős és karizmatikus.

Ahogy hozzám simul, ahogy rám néz, ahogy megfogja a kezem, mind-mind pozitívan hatnak rám. Tudja, honnan jöttem, hogy van egy gyermekem, és nem zavarja.

Simulékonysága felébreszti bennem a reményt, hogy még egy ilyen csavargó szarkupacnak is, mint én, lehet jövője.

De nem akarok a jövőre gondolni. Csak a jelenben szeretnék élni, ami varázslatos. A karomban a világ legszebb nője, a legjobb barátom mellettem, és van egy fiam, aki makkegészséges. Nem is kívánhatnék többet.

– Jake! – ebből az idilli állapotból Ian rángat ki.

Grace-szel szétválunk, s máris fázik az ajkam az övé nélkül. Halvány pír jelenik meg az orcája szélén. Zavarba jött, talán attól, hogy oly sok szempár figyel minket. A lámpák égve, a zene leállt. A nagy smárolás hevében elvesztettük az időérzékünket, s amíg mi egy másik világba kalauzoltuk egymást, addig a diszkóban elérkezett a záróra.

– Menjünk! – hajnali négy óra, túl részegek vagyunk ahhoz, hogy vezessünk, ezért hívok egy taxit, amibe mind a négyen beszállunk. Ian előre, a sofőr mellé, én hátul a lányokkal, ügyelve arra, hogy Grace mellé kerüljek. Ez sikerül is, és hogy enyhítsem benne a nyomást, összekulcsolom a kezünket. Érzem, hogy remeg, és csak bízni tudok benne, hogy ez az izgalmi remegés, nem az a fajta, amikor megbánsz valamit.

A taxis sorrendben rak ki minket. Először Olivia otthonához megyünk, utána következünk mi Iannel, de én ragaszkodom hozzá, hogy Grace-szel menjek.

Nem néz rám, az ablakból kifelé figyeli a messzi sötétséget, de a kezemet azért nem engedi el. Olykor-olykor még a hüvelykujjával simít is egyet a kézfejemen. Bárcsak beleláthatnék a fejébe, és tudnám, mire gondol! Remélem, tudja, hogy nem akarom kihasználni az ittas állapotát, és nem azért kísérem haza.

Hanem amikor a taxi megérkezik hozzá, rohamtempóban szakítja ki a tenyerét az enyémből. Kiugrik a kocsiból, én gyorsan kifizetem a taxist, majd utánaeredek. Már értem, Grace miért lett hirtelen ilyen, de aztán meglátom: a baj forrása a kapualjban vár.

Ibrahim áll ott, egy nagy csokor vörös rózsával a hóna alatt. Ez számomra nem jelent semmi jót.

Grace arcán mérhetetlen keserűség fut végig, mint aki nem örül a váratlan ajándéknak.

– Ibrahim!

– Grace, azért jött… Atyaég, mi történt veled?

– Semmi komoly. De mit keresel te itt? – kérdezi Grace ettől a bájgúnártól.

– Hozzád jöttem. Nem veszed fel nekem a telefont, nem válaszolsz az üzeneteimre sem.

– Mert szakítottunk.

– Mi az, hogy szakítottunk? És ki ez itt? – bök felém az állával.

– Nyugalom! – csillapítom. – Semmi szükség erre a hangnemre.

– Te csak ne mondd meg nekem, hogyan beszéljek a barátnőmmel! Mégis ki vagy te?

– Ibrahim! – avatkozik közbe Grace. – Vegyél vissza! Jakenek ehhez semmi köze!

– Nekem nem úgy tűnik! Ezzel az alakkal keféltél félre? Miatta dobtál engem?

– Ide figyelj, te öntelt ficsúr! Ne merészelj így beszélni vele! – kezd kihozni a sodromból ez az agyalágyult. Mindjárt úgy bemosok neki, hogy megemlegeti, de Grace, látva az indulatomat, elém áll, hogy megfékezzen. Ez a legjobb, amit tehet, és nekem is le kell higgadnom, mert nem szeretném emiatt a pancser miatt a fogdában tölteni az éjszakámat.

– Úgy beszélek a barátnőmmel, ahogy akarok! Grace, miért kell a magánéletünkbe beleszólnia egy vadidegennek?

– Kérlek, ne rendezz jelenetet! Én már nem vagyok a barátnőd, hányszor mondjam még el neked?

– Ezért nézel úgy ki, mint egy rossz ribanc? Ilyen rövid szoknyában, ilyen erős rúzzsal?

– Ezt mégis hogy képzeled? – Grace olyan erővel csapja arcon a srácot, hogy azt öröm nézni. Nem is titkolom, mennyire elégedett vagyok, végigfut a számon egy sunyi félmosoly. Ez az, Grace, csak így tovább!

Mind a hárman feszülten figyeljük a másikat. Grace hol rám néz, hol meg Ibrahim lángoló tekintetét vizslatja, akinek a méregtől már majdnem összeroppantak a kezében a tövis nélküli rózsák.

Rágyújtok egy cigarettára, ami most nagyon rám fér, félreállok, és a falnak dőlve figyelem az eseményeket. Az utcán ilyenkor már nincsenek, így nem kell annyira félrevonulniuk a kíváncsiskodó szemek elől. Kivéve persze engem.

– Szóval ő lenne az oka? Ez a zöldfülű? Hányszor csaltál meg vele?

Nem veszem magamra, amit mond. Rábízom Grace-re, hadd intézze ő. Elvégre ez tényleg az ő kettőjük ügye. De azért készenlétben állok, ha kell.

– Ne nevettesd már ki magad! Jake-et még nem is ismertem, amikor szakítottam veled. És pontosan tudod, miért akartam. Hányszor kell még elismételnem?

Most komolyan, Ibrahim, hányszor?

– Mi a francnak vagy te itt? – szegezi nekem a kérdést. – Semmi közöd hozzánk! Lépj le, ez csak rám és Grace-re tartozik! Tedd meg azt a szívességet, hogy magunkra hagysz minket! Ez magánügy. Ne üsd bele az orrod!

– Halkabban, Ibrahim! Az emberek már alszanak! – parancsol rá Grace.

Abban igaza van, hogy ez nem az én ügyem. De egy tapodtat sem fogok mozdulni, mert élvezet nézni, ahogy egy ilyen pipogya alakot kikosaraznak. És féltem is egy kicsit tőle Grace-t, az az igazság.

Kifújom az orromon a füstöt, mielőtt végleg begőzölök az arroganciájától.

– Ahhoz mit szólsz, hogy én sem mondom meg, mit csinálj, és te sem mondod meg nekem? – vetem fel a lehetőségeket, mielőtt komolyabban bepipulok.

– És te ahhoz, ha beverem a képed?

Ökölbe szorul a kezem.

Ennyi.

Bepipultam.

Szarok a fogdára! Összeverem itt helyben!

– Ide figyelj, te csicska! – mondom neki immár alig két centi távolságra az orrától, az ujjaim között szorítva a cigarettát. – Ne feszítsd túl a húrt! Grace ejtett, nem akar tőled semmit. Felesleges a jelenléted, úgyhogy akár le is léphetnél. Most még megteheted emelt fővel, mielőtt porrá tiporlak.

Ibrahim lassan Grace felé fordul.

– És még azt állítod, nem dugsz vele!

Annyira irritál a jelenléte, hogy elpöckölöm a csikket, megragadom a gallérjánál fogva úgy, hogy az összes szál rózsa egyenként a földre hull. A csuklómat elkapva próbál védekezni, s bár nem sokkal alacsonyabb nálam, feleakkora testfelépítése sincs, mint nekem. Esélye sincs, ha bevetem magam. Mondjuk, méltóságomon alulinak érzem egy ilyen ügyefogyott fasz miatt bepiszkolni a kezem, de már túl messzire ment.

– Csigavér, Jake! – Grace utasít rendre. – Engedd el, kérlek!

Legszívesebben addig ütném, míg kétrét görnyed, azért, amit mondott, de Grace átható pillantása azt jelzi, hogy jó lesz, ha eleget teszek a kérésének. Nagy fogcsikorgatás kíséretében elengedem ezt a tenyérbemászó törököt.

Olyan jól alakult ez az este, erre jön ez a tökkelütött, és mindent elcsesz nekem. Nem tudom, hogyan magyarázom meg Grace-nek az előbbi incidenst. Lelki szemeim előtt látom, ahogy kérdőre von majd, amiért beleavatkoztam a kettőjük dolgába. Totál igaza lesz. Magam sem értem, miért csináltam.

Feltett kezekkel hátrálok, és várom, hogy Grace végre lerázza.

– Sajnálom, Ibrahim. Tényleg. De már nem szeretlek. Ezt meg kell értened.

– Hát én nem sajnálom. Örülök, hogy kiderült, mekkora kurva vagy! – köp egyet Grace lába elé, én meg összeszorított fogakkal küzdök magamban, hogy ne csináljak semmi őrültséget. Legszívesebben kiverném az összes fogát, de tartom magam Grace kedvéért, és türelmesen várok, míg ez a köcsög magunkra nem hagy minket.

Amint eltűnik a látóhatáron, Grace nekikezd.

– Szép kis mumus vagy, mondhatom. Nem kellett volna neki beszólnod. Most majd azt fogja gondolni, hogy miattad vetettem véget a kapcsolatunknak, meg hogy a szeretőd voltam. Ez így nagyon nem oké. Nem szeretem, ha rosszat feltételeznek rólam az emberek. Különösen ilyen helyzetben. Hiszen ez nem is állja meg a helyét a valóságban. Ő viszont majd a fél várost telekürtöli azzal, hogy ribanc vagyok.

– Nagyon sajnálom!

Hosszú, kínos csend következik, amit utálok, és a bennem dúló adrenalintól alig bírok megmaradni egy helyben. Öröm az ürömben, hogy Grace nem mozdul mellőlem, bár csak maga elé bambul, mint egy kőszobor.

– És a csók. Nem lett volna szabad. Mi van Moses anyjával?

Két vállára helyezem a kezemet.

– Az égvilágon semmi. Soha nem is volt. A fiam az életem értelme, de, szégyellem ezt bevallani, egyéjszakás kalandból született. Az anyjával soha nem is voltunk együtt. Mielőtt viszont elkönyvelnél egy lyukra játszó seggfejnek, remélem, adsz esélyt, hogy bebizonyítsam, komolyak a szándékaim.

Lesüti a szemét. Kicsit habozik, mielőtt válaszol.

– De én csak nemrég lettem szingli. Ha máris közel kerülök valakihez, akkor Ibrahimnak igaza lesz, és tényleg egy ribanc vagyok.

– Ez baromság! Sosem gondolnám rólad ezt.

– Nem tudok így gondolkodni! Részeg vagyok – dörzsöli meg ujjaival az orrnyergét. – Szükségem van egy kávéra. Menjünk fel!

Már keresi is a kulcsát. Kissé tétovázom, hogy ismét felmenjek-e hozzá, legutóbb nem sült el valami jól a dolog, de szeretnék vele minden félreértést tisztázni, ezért követem.

A lakásba érve most is rend uralkodik.

Grace hellyel kínál a kanapén, és öt perccel később már a kezemben tartom a hajnali, forró és frissítő kávémat. A város még javában alszik, de igaza volt, erre most nekem is szükségem van, hogy tiszta fejjel tudjak gondolkodni. Már csak azért is, mert ahogy megrángattam a grabancánál fogva azt a jómadarat, megsajdultak az ujjaim.

– Kedvellek – nyögi egyszer csak mellém telepedve. – Csak a törököknél az a szokás, ha véget ér valami, akkor egyéves gyászidőt kell tartani.

– Az csak akkor van, ha meghal a hitvesed, nem?

– Elméletileg igen. Viszont Ibrahim mélyen vallásos, és amíg vele voltam, belém nevelte, hogy úgy kell viselkednem, mint egy török nőnek. Bár nem voltam a felesége, most mégis úgy érzem, tiszteletlenség vele szemben, ha máris mással ismerkedem.

– De te amerikai vagy, miért foglalkozol török szokásokkal?

– Nem tudom. Talán átmosta az agyam – kacagja.

A kávét szürcsölgetve jövök rá, milyen jó vele együtt lenni, anélkül, hogy bármit is csinálnánk.

– Én is kedvellek – vallom meg őszintén. Grace szeme kitágul, arca kipirosodik, mintha azt mondtam volna, hogy öljünk meg ma valakit, csak úgy poénból. Annyira aranyos, ahogy nem bízik magában.

Leteszi a kávéscsészéjét, és a vállamra hajtja a fejét. Samponjának finom illata belekúszik az orromba. Néhány pillanattal később lassan felemeli a fejét, és rám néz. A pillantásából tudom, mi fog következni, ki tudom olvasni a szeméből, mert az én szememben ugyanazok a sorok olvashatók.

Ez a csók felemel. Körberepít a világ minden táján, mintha az összes ország finomabbnál finomabb ételeit kóstolnám.

Grace kiveszi a kezemből a csészét, amit valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva nem ejtettem el az előbbi nyelvcsatánk közben, és az ölembe mászik. Ezen a ponton már letagadni se tudom, mennyire be vagyok gerjedve, hiszen a farkam úgy csúcsosodik ki a gatyámból, mint a Mount Everest.

Mielőtt bármi történne, tudnom kell, hogy tényleg ezt akarja-e, és nem csak a pia cselekszik helyette. Indítványozok magamnak egy láthatatlan pacsit, amiért ez eszembe jutott.

– Nem kell ezt tennünk. Most még nem.

– Tudom, de akarom.

Perzselő és mindent elsöprő csók következik, amit csak addig szakítunk meg, amíg levesszük egymásról a ruhákat. Esküszöm, ilyen gyorsan még nem téptem le magamról a pólómat meg a nadrágomat, ebből is érzem, hogy ez most más, mint ami eddig volt. Amikor pedig Grace feltárulkozik előttem, majd egy szál bugyiban meg melltartóban csücsül felettem, az agysejtjeim felmondják a szolgálatot. Tátott szájjal bámulom, a kezeimet a csípőjén pihentetve.

Az ezüst ruha alá fehér színű szettet választott, amin keresztül látom rózsaszín mellbimbóját. Abban a pillanatban, amikor a kezét hátravetve kioldja a melltartója pántját, és elővillannak a mellei, nekem végem van. Ebbe bele fogok dögleni!

Még nem láttam semmit, ami ennyire tökéletes lett volna, mint Grace teste. Akár egy jól megmunkált hegedű, amiről beugrik egy idézet, amit egyszer Yehudi Menuhintól olvastam még az árvaház könyvtárában:

„Ha Isten, mint mondják, a maga képére teremtette az embert, akkor bízvást állíthatjuk, hogy az ember saját képére alkotta a hegedűt, helyesebben a nő képére, mert a hegedű gyönyörű istennő.”

Elnézve Grace-t, ez egymillió százalékban igaz. Minden porcikája arányos; a nyaka tónusos, testének íve tökéletes, bőrének felülete fényes, akár a hegedűn a lakk.

Kíváncsi vagyok, úgy fog-e megszólalni, mint a hegedű húrjai, ezért nyaktól lefelé elkezdem csókolgatni a bőrét, míg le nem érek elsőrangú bimbóihoz, amik számba véve egyre hetykébben ágaskodnak. Grace a hátamba markol gyönyörében, és életem legédesebb nyögéseit hallom. Ez a hang annál is jobb, mint amikor lefognak egy dallamot a hegedűn.

Érzem, a bugyija teljesen átnedvesedett, s a két hüvelykujjammal elkezdek lefelé simítani a teste vonalán.

Nem sok kell hozzá, ő is lefejti rólam az alsónadrágomat, s immár anyaszült meztelenül, felajzva, tettre készen mocorgunk a kanapén.

– Biztos ne menjünk be a hálóba? – szeretném, ha nem lenne neki kényelmetlen, és tudom, a nők inkább a biztonságot adó ágyukban szeretik csinálni.

– Nem, jó lesz itt. Van nálad óvszer?

Az esetek többségében van, így most is. Sose lehet tudni, mikor kell, ez a férfiak egyik alapszabálya. Erről mindig nekünk kell gondoskodni, hiszen csak mi tudjuk a pontos méretünket. Előhúzom a félredobott farmerem zsebéből a tárcámat, s kiveszem belőle a gumit, de Grace kikapja a kezemből. A szájával feltépi a csomagolást, megnézi melyik irányba kell tekerni, és gyengéden felhelyezi méretesre duzzadt erekciómra.

– Ülj rám! Kérlek, Grace, nem bírom tovább!

– Hmmm, egész biztos? – incselkedik a mellszőrömmel.

– Kikészítesz!

– Az a célom.

Gyöngéden a farkam tövét odailleszti a puncija bejáratához. Irtóra ügyesen csinálja az ingerlést. Átvette tőlem az irányítást, pedig legszívesebben lenyomnám magamra, hogy tövig benne legyek.

– Lovagolj még, az isten szerelmére! Azt akarom, hogy hangosan élvezkedj rajtam. Ne fogd vissza magad! Aztán én duglak meg kíméletlenül.

Kimondva kicsit félek, hogy ez így sok neki, de Grace szűk kis puncijával körbefogja a férfiasságomat, s energiát nem kímélve elveszi, ami kell neki. Amikor csípőjét odaszorítja az enyémhez, még többet követelve magának, már tudom, hogy ez a lány innentől az enyém, és többet nem adom senkinek!

Testének pattogása mozgásba lendíti kebleit, fel-le ringatóznak a szemeim előtt, ami még jobban feltüzel. Bele kell, hogy kapaszkodjak ezekbe a gyönyörű mellekbe, mert érezni akarom, hogy Grace testestül-lelkestül az enyém. Kívül-belül benne vagyok.

Néha rácsapok a himbálózó melleire, megcsípem a bimbóit, amik kemények, és úgy tündökölnek előttem, mint az üstökös.

Szaltót jár a testem, mintha életet fecskendeztek volna bele.

– Gyorsabban, baby, gyorsabban! Ahh, annyira jól csinálod! – provokálom, s közben izgatni kezdem a csiklóját. Ez tetszik neki, rámarkol a vállamra örömében, s hátrafeszíti a fejét. A haja csiklandozza a térdemet.

– Jake, mindjárt elélvezek!

– Csak velem együtt, baby!

Egy utolsót harapok a bimbójába, morzsolok párat a rügyén, mire szétesik a karjaimban. Az orgazmustól rángatózik, s nyögései hangjától azonnal követem én is. A fejemet a mellkasába fúrom, az ő feje még mindig hátravetve, de kezével beletúr a hajamba, majd előrehajol, s megcsókolja a fejem tetejét.

Együttlétünk után újabb és újabb kérdések sorakoztak fel bennem. A zöme Grace-szel kapcsolatos. Mit szeret, mit nem szeret? Lenne esélyem nála? Meg akarna ismerni engem? Mi lesz, ha kiderül, mit tettem vele?

Mondjuk, erre tök felesleges gondolnom, mert ha én nem, és valószínűsíthetem, hogy Ian sem árul be, akkor ez ebben az életben nem kerül napvilágra. Minden más meg majd alakul a maga útján.

Azt hiszem, eljött az ideje annak, hogy feltegyek mindent egy lapra, és hagyjam, hogy a páncélomon repedés keletkezzen. Őrült vagyok? Nos, ez nyilvánvaló, máskülönben nem lennék itt.

Milyen kár, hogy nem mesélhetem el neki, hogy az első pillanattól kezdve, amint megláttam, tudtam, ő kell nekem. Nem érdekel Ray fenyegetőzése, a következmények vagy Ibrahim közbeavatkozása, mert bárki legyen is ez a lány, akitől úgy tiltanak, minden porcikámmal tudom és érzem, hogy az enyém lesz.

Azt akarom, hogy a részemmé váljon, és megszerzem magamnak, bármi áron.

Miután a csóknak vége, kék szemeink összeforrnak, mint a tenger és az ég közötti elválaszthatatlan határ. Mézédes ajkai feltörni késztetik a bőrömben felgyülemlett vonzalmat, amit egészen a mai napig soha nem tapasztaltam még. Szinte kézzelfogható a belőle áradó forróság, amit eddig egy lány sem tudott belőlem kicsikarni pusztán a tekintetével. Ő azonban annyira elragadó, hogy nem tudok szabadulni a varázslata alól. Nem bírom megállni, hogy ne őt vizslassam, hiszen megannyi nő közül a földkerekségen messze ő az első, akire máshogy nézek. Nincs hozzá hasonló, ha elutasít, az elmémbe kell vésnem a kinézetét, testének minden szegletét.

Egy egész élet is kevés lenne rá, hogy elfelejtsem. Olyan hatással van rám, amit szavakkal kifejezni sem lehet. Olyan, mintha a kis lábujjamtól a fejem tetejéig váratlanul átfutott volna rajtam egy érzelmi töltés, ami ellátott energiával. Talán csak egy fantomképet kergetek, de valami azt súgja, helyesen cselekszem.

Valami kozmikus erő állhat a háttérben, ami felelős a bolygók együttállásáért, ami huncut módon engem és Grace-t egymás mellé sodort.

Na ekkora pszichoblablát is rég hallott már a világ. Hihetetlen, micsoda spekulációkat tudok kitalálni, ha nőkről van szó. Ezt vajon az apámtól örököltem?

– Eljönnél velem egy randevúra?

Amikor a szája igent formál, madarat lehetne fogatni velem.

Egy ilyen nő, mint Grace, tutkó nem ad második esélyt. Azt a randit, ha bekövetkezik, nem szúrhatom el. Minden olyan tempóban fog történni, ahogy ő akarja.

A rámenősségem és akaratos természetem miatt azt hiszem, én vagyok ebben a percben a legboldogabb férfi a földön, amiért egy ilyen gyönyörű, tiszta lelkű teremtés szóba áll velem. Pont egy ilyen elzüllött, anyátlan idiótával, mint én.

Nem tudom, hogy fog alakulni. Fogalmam sincs, meg fogja-e érni az erőfeszítés. A szívemben az évek alatt sok dudvát felhalmoztam, talán belül már rothadásnak is indult a lelkem. Nem vagyok jó ember. Ettem már kukából, dugtam kiskorúval, a drogot sem vetettem meg, és megkárosítok másokat. Farkastörvények uralkodnak a világban. Az erősebb győz, a gyenge elpusztul. És én csak ezt az életet ismerem. A könyörtelent, a kegyetlent, a durvát. Ami, ha nem vagy elég gyors, eltapos, mint egy bogarat, és nem marad belőled semmi.

Brooklyn az én városom. Teszem, amit tennem kell. Láthatatlan vagyok, a nevem valószínűleg a feledés homályába fog merülni, és ha egyszer a vétkeim utolérnek, s a múltam miatt bűnhődnöm kell, tárt karokkal fogom várni az ítéletet. Addig azonban senki nem parancsolhat nekem. A boldogan éltek, míg meg nem haltak nem az én műfajom. És ha mások szerint Grace lesz a vesztem, ha ő a kikövezett út a pokolba, állok elébe!

8. FEJEZET

Grace-szel végül mégis a hálóban kötöttünk ki. Kérlelt, hogy maradjak vele reggelig, így bementünk aludni a szobába.

Később hallottam, hogy valaki bejött a lakásba, de mielőtt felébresztettem volna Grace-t, rájöttem, hogy az öccsével lakik, aki a kanapén szokott aludni, és aki szintén egy buli miatt jött haza ilyen későn. Röstelltem, de nem mentem ki bemutatkozni, mivel még túl korainak tartottam.

Nem bírtam aludni, csak néztem magam mellett ezt a gyönyörű nőt, és szidtam mindenkit is, amikor Grace-nek kilenckor megcsörrent az ébresztője. Kétszer szundira nyomta ugyan, mert szabadnapos, viszont mivel tízre mennie kellett a bankba, a harmadik csengésnél muszáj volt felkelnie.

Semmi kedvem nem volt elmenni, mert jó lett volna, ha az egész napot vele tölthetem.

Nem sokat aludtunk, ezért mielőtt távoztam, még kutyafuttában megkínált kávéval.

Csókkal búcsúztunk, s abban maradtunk, még ma megejtjük az első hivatalos randinkat. Oké, szex után. Felcseréltük a sorrendet, de számít ez?

Tizenegykor visszajövök érte.

Elalvás előtt azért még ezerszer átrágtuk, hogy nem szabad foglalkoznia Ibrahim szavaival, mert ő egy független amerikai nő, aki azzal és akkor találkozik, akivel és amikor akar. Grace nagy nehezen megértette, hogy nekem van igazam.

Így üdén és kielégülten térek haza. Ian már ébren van, és épp a délelőtti szeánszát tartja, ami abból áll, hogy próbál észhez térni az esti ramazúriból.

– Jó reggelt, cimbora! – üdvözlöm kedélyesen.

– Szexeltél!

– Miből gondolod?

– Jaj, Jake, úgy ismerlek, mint a tenyeremet. Engem nem tudsz átverni. Meghúztad azt a kis szőkét, nem igaz?

– Vigyázz a szádra!

– Bocs!

Ian megvakarja a homlokát. Elég nyúzottan néz ki.

– És veled mi van? Úgy nézel ki, mint a mosott szar.

– Gyökér! Egyébként meg, ha tudni akarod, Oliviával voltam.

– Mi van?

Míg válaszra várok, elkezdek készülődni a randira. Levetkőzöm, és beállok a zuhany alá. Olyan kicsi a lakásunk, hogy egy légtérben vagyunk, de a barátom előtt nem vagyok szégyenlős.

– Te Grace-szel táncoltál, én meg vele. Jól eldumáltunk. Számot cseréltünk, és nagyjából fél órával később, hogy mindenki hazament, hívott, hogy ő még nem fáradt, és tud egy bulit, ami még tart. Megkérdezte, nem mennék-e el vele. Elmentem.

– Ugye mondanom sem kell, ha kihasználod a lányt, Grace megharagszik rám. Ha miattad ejt engem, puszta kézzel öllek meg. Világos?

– Még te beszélsz, akinek több mérföldes távolságban kéne lenned tőle?

– Ebben igazad van. De nekem fontos Grace, neked meg csak max. egy éjszaka lenne Olivia. Ugye nem akarod a barátságunkat kockáztatni egy lány miatt, kapafogúkám?

– Soha! Testvéri becsületszavamra!

– Kösz!

– De már lefeküdtem vele.

Pucéran, vizesen és mérgesen állok elé.

– Ian!

– Ne lóbáld itt előttem a lomposodat, öreg!

Magamra tekerek egy törölközőt, és elveszem tőle a kávéját. Ez a legkevesebb, amit értem tehet, majd főz magának egy másikat. Tudom, hogy szeret, nem is zavarja, amit csinálok.

– Ne aggódj! Laza a csaj, megdumáltuk, hogy csak alkalmi szexkapcsolat lehet közöttünk.

– Megdumáltátok, mi? Inkább azután közölted vele, hogy kiszálltál a lábai közül… Csak ahogy szoktad.

– Tirpák! Megnyugtatásul közlöm, hogy még egy ujjal sem értem hozzá, míg ő nem ajánlotta fel, hogy keféljünk néha.

– Ezt nehezen hiszem el – kortyolok egyet a már hideg kávéból.

– Pedig így volt. Tök jó fej a csaj.

– És te készségesen feláldozod magad neki.

– Aha. Olivia állandó partnert keres. Annyira szuper! Bírom őt.

– Nem is az eseted. Még csak az ágyban sem – mondom. Hiszen Olivia Ian zsánereihez képest kövér, színes hajával meg a piercingjével lázadó. Nem láttam még ilyen nőt a közelében.

– Próbálom a felszínességemet a minimálisra csökkenteni, és tényleg jól éreztem magam vele.

– Hát jó. De ha rajtam és Grace-en üt ki, akkor véged.

– Becsszó, hogy nem.

Ezek után mindent elmesélek neki Grace-ről meg az estémről, s bár az áldását adja ránk, nem tetszik neki a helyzet, hogy olyasvalaki után érdeklődöm, aki egyértelműen problémát jelent számomra. Ekkor emlékeztettem, hogy az ő ötlete volt a Fekete Flamingóban maradni a csajokkal.

Persze próbáltam mérlegelni a Raytől hallottakat, miszerint hibát követnék el, ha közeledni próbálnék Grace-hez. Temérdek érvet felsorakoztattam, de nem találtam olyat, ami a kapcsolat ellen igazán meggyőzött volna. Elvégre nem elvenni akarom, vagy megkérni, hogy szórjon ki nekem pár gyereket, hanem csak eltölteni vele egy kis időt. Abban még nincs semmi rossz, ha az ő társaságában vagyok.

A hatodik érzékem azt súgja, hasonlóak vagyunk, és mindenképpen ki kell derítenem, tényleg így van-e. Max. pofára esek, de kockázat nélkül nincs nyeremény. Vagy dumálok egy jót egy kedves és gyönyörű nővel, vagy csalódottan hazaballagok. Ebből az egészből csak nyerhetek, hiszen nincs veszítenivalóm. Leszámítva egy ismételt verést, de azt vállalom.

Egy csöppet azért aggaszt, hogy Ray ezt miért kezelte ennyire vészesen, és még mindig nem megy ki a fejemből, hogy miért éppen Grace-től akar eltiltani. Mondjuk, ezzel pont az ellenkezőjét éri el, mert annál édesebb a gyümölcs, minél elérhetetlenebb.

Na álljunk meg egy szóra! Most akkor csak dacból vagyok rá kíváncsi? Hogy direkt felingereljem Rayt? Feszegetem a határaimat, ez nyilvánvaló.

De ma van az a nap, amikor randizunk, úgyhogy mindent bele kell adnom, hogy a maximumot hozzam ki magamból.

Ray figyelmeztetésének biztosan jó oka volt, mégsem érzem azt, hogy amit teszek, helytelen lenne.

Erre a jeles napra ki is öltözöm. Már amennyire ez tőlem lehetséges. Egy alapos zuhanyzás, dezodor és a parfümfelhő megteszi a hatását, és úgy illatozom, mint egy rózsadomb. Farmert és sötétkék trikót húzok a kedvenc bakancsommal. Hiába van nyár, a hosszú nadrágoktól nem tudok elszakadni.

Mindezt csak és kizárólag Grace miatt teszem. Teljesen kitűnik a többi közül. Már csak a megjelenése beindította a vakmerő faktorjaimat, ezért szánom rá magam ilyen hülyeségre, hogy Pierce Brosnant játszom.

Ennyi készülődés után simán lehetnék én a 007-es.

Igaz, nem éppen szívtipró a kinézetem. Hiába van szőke hajam, kék szemem és majdnem kétméteres magasságom, az orrom szabálytalan, az állam lapos és a testfelépítésem, mint egy ősemberé. A két karom csak úgy lóg mellettem a semmibe, a cipőméretem meg akkora, mint egy csónak, ami miatt néha csámpázom.

Ez aztán a főnyeremény!

Otthagyom Iant, és kisvártatva elindulok a roncs autómmal, hogy felvegyem Grace-t.

Amikor meglátom, a szívem majd kiugrik a helyéről. A kapualjban vár engem. Hosszú szőke haja kiengedve ragyog, akár egy napraforgóktól világító sárga mező. Lábára kis barna szandált, napbarnított bőrére feszesen simuló, elegáns szabású citromsárga ruhát húzott, ami megmutatja alakját, s kiemeli minden apró tökéletes részletét. Sosem láttam még ilyen szépet, és össze kell szednem magam, nehogy elpatkoljak a látványtól, mivel tudom, mi van a textil alatt.

Izgalommal a gyomromban szállok ki és nyitok neki ajtót, amikor odaszalad a tragacsomhoz.

– Csodás augusztusi nap van, igaz? – mondja köszönésképpen.

– A lehető legszebb. Hogy van a fejed?

– Jól. Csak egy karcolás volt. De neked nem lesz meleged? – utalva a hosszú nadrágomra.

– Nem. Ha mégis, majd csobbanok egyet az óceánban.

Kicsikarok belőle egy jó nagy mosolyt, s miután mindketten kényelembe helyeztük magunkat, elindulunk.

Coney Islandre megyünk, a Luna Parkba, ami alig húsz percnyire van. Azt hittem, majd kínos csendben fogunk ülni addig, mivel már olyan régen voltam randevún, hogy azt sem tudom, mit kell ilyenkor tenni vagy mondani, Grace meg majd zavarban lesz mellettem. De nem. Megállás nélkül, szinte levegőt se véve csacsog. Óriási megkönnyebbülés ez nekem. Figyelem őt, ahogy a szeme kék írisze ide-oda mozog, amikor rácsodálkozik valamire. A hangja hol felemelkedik, hol elhalkul, mintha észrevenné, hogy néha hangosabban beszél. Mindent, amit lát vagy észlel, heves gesztikulálással jelzi, kezei állandó mozgásban vannak.

És ez nekem baromira tetszik.

Tetszik, hogy mindenről megvan a maga kis véleménye, és nem fél véka alá rejteni. Tetszik, hogy látta, mi történt velem, mégsem fél tőlem. Tetszik, ahogy megosztja velem a gondolatait, és nem zavarja, hogy én csöndes vagyok. Órákig tudnám hallgatni a csivitelését.

Abból, amiket duruzsol, megtudom, hogy huszonnégy éves, az öccse tizenkilenc, és Adriannek hívják. Havi húsz napot dolgozik az étteremben, azon kívül heti négy napot részmunkaidőben takarít. Nem sok szabadideje marad, de azt szereti sétával, olvasással vagy főzéssel eltölteni.

A feromonok a testemben hömpölygő vízzuhatagként öntik el a gerincemet. Alig bírok megálljt parancsolni magamnak, hogy ne érjek hozzá. Nagyon élvezem a társaságát.

Amikor megérkezünk, eláll a szava. Említette, hogy még sosem volt a város ezen részén, így boldog vagyok, hogy az első randevúnk számára egy különleges alkalom is arra, hogy kiszabaduljon a megszokott mókuskerékből. Minden erőmmel azon leszek, hogy emlékezetes maradjon neki ez a nap.

Leparkolok.

A jegypénztárnál gyorsan megkapjuk a belépőnket, s amint átléptük a vidámpark küszöbét, Grace-nek ötéves kislányként kezd el csillogni a szeme. Nekem ez már nem újdonság, mert Mosesszel nyaranta többször is jövünk, így csak őt figyelem, meg azt, ahogy kapkodja a fejét, hogy mire üljünk fel először. Az aranyosság a tetőfokára hágott nála.

– Ezt nem hiszem el, Jake! Mesevilágba érkeztünk!

– Mit szeretnél először csinálni? Üljünk fel valamelyik hintára? Vagy igyunk valamit?

– Nem tudom, annyira izgatott vagyok.

– Nyugi, nem sietünk sehová. Éjfélig nyitva vannak, mindenre lesz időnk, és visszajöhetünk bármikor.

– Az szuper lenne!

Cigánykerekezik a szívem, amiért máskor is velem akar lenni.

– Javaslom, igyunk egy kávét, mielőtt belevetjük magunkat a szórakozásba. Csak hogy ne legyen nyoma a pár órányi alvásnak.

– Ez egy remek ötlet. Még csak egyet ittam veled.

Velem. Velem. Velem. Boldog vagyok.

– És reggeliztél?

– Ööö… nem.

– Akkor gyerünk! Irány kávézni meg reggelizni!

Grace belém karol, így indulunk el a legelső büfé felé.

– Jó reggelt! Két presszót kérek langyos tejjel, két cukorral. Neked is jó így, Jake?

– Abszolút! – olyan hévvel kérte a büfés hölgytől, hogy nem merek ellenkezni. Nála is így kaptam, pedig én feketén iszom a kávét, de mostantól jó lesz így is.

Miután megkapjuk frissen és forrón, félrevonulunk, hogy elfogyasszuk.

– Köszönöm, hogy elhoztál ide! – hálálkodik Grace.

– Még ne köszönd! Lehet, hogy nem fog tetszeni.

– Ugye csak viccelsz? Ez a hely maga a paradicsom. Háborítatlanul kikapcsolódhatsz, függetlenül attól, hány éves vagy. Már évek óta el akartunk jönni ide Adriannel, de sosem volt rá alkalmunk. Alig várom, hogy elmeséljem neki.

– A szüleitek sosem hoztak ide benneteket?

Kissé megrándul az arcra.

– Nekünk nincsenek szüleink.

Most az én arcom rándul meg. Remélem, hogy ezzel nem rontottam el a kedvét.

– Ne haragudj, nem akartam érzéketlen lenni.

– Semmi baj, hiszen nem tudhattad. Amikor az öcsém megszületett, állami gondozásba adtak minket. Nem tudunk róluk semmit, Adriannek semmi emléke nincs abból az időből, nekem meg alig-alig. De nem is érdekelnek.

Pár perc néma szünet után mindketten lehúzzuk a kávét – én végül nem öntöttem bele tejet. Nem akarok kérdezősködni, de kíváncsi vagyok a múltjára. Örülök, hogy megbízott bennem, és elmondta.

– Sajnálom. Hidd el, tudom, mit érzel. Egy cipőben járunk – mondom.

– Ezt hogy érted?

– Engem abban a pillanatban, hogy világra jöttem, az árvaház kapuja elé tettek. Tizenhat éves koromig ott is éltem. Nem ismerem a szüleimet, és azt sem tudom, van-e testvérem vagy bármilyen rokonom.

– Akkor mindketten elég elcseszettek lehetünk – csipkelődik a csaj.

– Hékás! Maximum te vagy az elcseszett, hiszen tejjel iszod a kávét! – ugratom.

– Mert az úgy finom. Lágyít rajta.

– Fúj! A kávé szűzen jó! Tisztán, feketén!

– Nem tudod, mi a jó, Jake!

De nagyon is tudom. Például az, aki itt ül velem szemben, aki elragadó és tüneményes. Szép, akár egy hercegnő. Szőke hajával, kék szemével és vékony alkatával simán lehetne egy Barbie baba reklámarca is. Egyszerűen tökéletes. A nedve meg zamatos.

– Mit szeretnél reggelizni? – kérdem jókedvűen.

– Nagyon hülyének néznél, ha azt mondanám, hogy vattacukrot?

Elnevetem magam. Azt hittem, ennél aranyosabb már nem lehet, erre benyögi, hogy édességet akar reggelizni. Ezzel teljesen levesz a lábamról. Nagyon bírom ezt a lányt.

– Te tényleg elcseszett vagy.

A szó legjobb értelmében mondom ezt, és Grace veszi a poént. Szélesen nevet, ami elég is arra, hogy felkeressünk egy vattacukorárust, ahol a legnagyobb adag epres vattacukrot veszem neki – nyilván azért, mert az rózsaszín.

Megkínál engem is belőle, és bár nem szeretem az agyoncukrozott nasikat, most kivételt teszek. Egy padon ülve majszoljuk a méretes rózsaszín pamacsot.

– Hogy van a kezed? – érdeklődik két maszatos falat között a sérülésem felől. Kedves tőle, hogy az incidensre nem kérdez rá.

– Alakulóban van.

Biztatásként még kacsintok rá egyet. Nem szeretnék most semmilyen szar témáról dumálni. Jó vele itt lenni. Még ezt az undorítóan édes cukrot is jó enni vele. Az is jó, hogy az arcunk és az ujjaink ragacsosak lesznek, meg az is, hogy egyre melegebb van, és a tömeg meg a ricsaj is növekszik. Grace falja a „reggelijét”, és akkor tűnik fel, hogy megint nincs rajta ékszer. Egy darab sem. Sehol. Nincs fülbevalója, nyaklánca, karkötője, gyűrűje, de még óra sincs a csuklóján. A sminkje naturális. Vajon miért? Ennyire egyszerű lány lenne?

Miután befejezzük az evést, mindketten félrevonulunk a mosdóba megtisztítani magunkat, utána pedig kezdődhet a móka. Bevesszük a vidámparkot, és a létező összes hintára felülünk.

Ameddig csak a szem ellát, sorakoznak előttünk a jobbnál jobb lehetőségek. A Luna Parkban mindenki megtalálja a számára megfelelőt. Van körhinta, óriáskerék, hullámvasút, dodzsem, ugrálóvár, bungee jumping, szellemkastély, delfinshow, mesebarlang. Földön, vízen, levegőben egyaránt szórakoztatják az idelátogatókat. A bazársorok között pantomimesek, zsonglőrök, hobbizenészek, bohócok, bűvészek, kardnyelők, kígyóbűvölők, lufifújók és jelmezbe öltözött figurák mutatványoznak a vendégeknek.

Én csak cammogok Grace után, aki a bőség zavarában azt se tudja, mivel kezdjünk. Kicsit úgy érzem magam, mint amikor legelőször voltam itt Mosesszel. Igaz, vele csak a kisebb hintákra szoktunk felülni.

Grace-nek végül a Brooklyn Flyerre esik a választása. Ez az acél körhinta több mint harminc méter magasra emelkedik. Kétüléses szabadtéri székekbe lehet beleülni, egyedülálló hely, ha valaki madártávlatból szeretné látni Coney Islandet. Tizenkét ágú, csillaghoz hasonlító szerkezet, melyre összesen huszonnégyen tudnak ülni a dupla, piros ülések miatt.

Grace választ először helyet, és meglepő módon a külsőt foglalja el. Tehát nem lehet tériszonyos.

– Nem baj, ha én ülök kívül?

– Dehogy, nekem bárhol megfelel – válaszolom gyorsan. Nem merem bevallani, hogy én viszont fosok egy kicsit. Ezt még nem próbáltam.

Amikor minden ülés megtelik, és becsatolják a biztonsági öveinket, a gépezet lassan és fokozatosan elkezd emelkedni. Grace hol engem figyel, hol az alattunk lévő embereket, akik apránként hangyaméretűvé válnak. Aztán a ringlispíl elkezd forogni a tengelye körül. Egyre távolabb kerülünk az előttünk és mögöttünk lévő pároktól, ahogy a hinta lánca kirepít minket oldalra. Grace kissé lecsúszik felém, a térdeink összeérnek. Egyik kezével kapaszkodik, a másikat megfogom. Haja összevissza száll, szoknyája széle felemelkedik a szélben, amitől jobban kivillan vékony barna lába, sűrű szempillái néha felfogják egy-egy hajszálát. Mögötte a tér csak halvány, elmosódott festménynek tűnik.

Egymás kezét fogva forgunk körbe-körbe. Grace arcáról le tudom olvasni, hogy jól érzi magát. Fejét hátraveti, szemét becsukja, nevetésétől hófehér fogai világítanak a napsütésben. A lábunkat csak lógatjuk. Ilyen magasan a tőlünk nem messze lévő óceánt is látjuk, fénylik és tündököl, mint a makulátlan ékkövek játéka.

Az idők végezetéig itt tudnék maradni, de a negyedóra, amire befizettünk, lejár. A forgás komótosan abbamarad, egyre lomhábban jár, míg végül leereszkedünk a földre. Amikor a lábunk a talajt éri, kissé megszédülünk, de Grace reakciója minden várakozásomat felülmúlja. A nyakamba ugrik, és átölel, finom illata belekúszik az orromba.

– Ez annyira szuper volt, Jake! Istenem, olyan boldog vagyok! Már ezért megérte eljönni! Köszönöm!

Elenged. Bár ne tenné!

– Nagyon szívesen. Akkor jöhet a folytatás?

– Igen, igen! – toporzékol. Nemcsak ő boldog, hanem én is. Frenetikus érzés másnak örömet szerezni.

A következő állomásunk a Leti’s Treasure névre hallgató vízi hullámvasút. Háromszázhatvanöt méteren keresztül, több pályán halad, akár a harminc mérföldes sebességet is elérheti, és egy felejthetetlen csobbanással végződik.

Grace összeköti a haját, majd itt is ő ül le kívülre.

Megyünk különböző irányokba, magasságokba, kanyarodunk jobbra, kanyarodunk balra, hol fejjel lefelé találjuk magunkat, hol teljesen átfordulva ingázunk. A gyomrunk fel-le liftezik, akár az érzéseink. Gondok és problémák nélkül, csak én vagyok és Grace, mi ketten, akik a kis vasútban sikoltozunk, de nem a félelemtől, hanem izgalmunkban.

Az adrenalin elárasztja a testünket. Oly mértékben hat rám ez az inger, hogy még a cigi utáni vágyam is elmúlik. Nincs szükségem rá, mert ez az élmény pörget, és teljesen kitölt. Grace mellett nincs szükségem a rossz szokásokra.

Szorosabban markoljuk a biztonsági övet, ahogy a száguldás csökkenni kezd, majd egy alagútba kerülünk, ahol a kocsi szinte teljesen lelassít. Sötét van, csak a víz csobogását meg az emberek pusmogását lehet hallani.

– Szerinted mi következik? – bújik oda hozzám Grace.

– Nem tudom. Azt hiszem, most jön a finálé.

És valóban. A vontató emelkedni kezd felfelé, a fény felé. Csigatempóban megyünk, ezzel fokozva az izgalmakat. Egyre világosabb lesz, s azok, akik a vagon legelején ülnek, már tudják, mi vár ránk, hangos „úristen”-nel jelzik a mögöttük lévőknek, hogy bizony jön az utazás vége, de nem akárhogyan.

Amikor a kocsi felér a csúcsra, megáll, hogy minden utas szét tudjon nézni a magasból, mielőtt a meredek lejtőn végigrepesztünk, egyenesen bele a medencébe.

– Félsz? – kérdezem.

– Nem. Ez valami elképesztően jó!

– Mindjárt csuromvizesek leszünk.

Grace villant felém egy ezerdolláros mosolyt, elengedi a kapaszkodót, s mindkét kezét ökölbe szorítja, mint aki végig arra várt, hogy elázzon.

Tetszik a hozzáállása. Nincs megijedve semmitől. Nem hisztizik, mint a legtöbb nő, nem azzal törődik, hogyan fog kinézni, ha vizes lesz a ruhája vagy lefolyik a sminkje.

És akkor megtörténik.

Szívemben felszólal egy hang, hogy ez a kedves, vicces és vonzó lány az egyetlen, aki ki tud húzni abból az álló poshadt vízből, amiben élek. Apránként minden egyes részem addig szunnyadó gépezete újra mozgásba lendül. Kicsit berozsdásodtam az elmúlt években, de Grace a bizonyíték rá, hogy még működöm.

Akarok még ebből az érzésből, és akarok még Grace-ből is.

Ismét megfogom a kezét, s így, egymáshoz préselődve vágunk neki a Leti’s Treasure-kalandunk utolsó fejezetének.

Semmihez sem fogható az érzés, amikor a magasból nyílegyenesen, szélsebességgel elindulsz lefelé. A levegő felgrimaszolja az arcunkat, a gyomrunk egy darabja a torkunkba kerül, s mintha még az ülésről is feljebb emelkednénk a tempó miatt. Figyelem Grace reakcióját, nehogy pánikrohamot kapjon vagy valami hasonlót, de az ijedség legcsekélyebb jelét sem látom rajta. Ő legalább annyira élvezi, mint én, ha nem jobban. S amikor a rohanó masina fürgén becsapódik a vízbe, nemcsak mi, de még a hullámvasút közelében állók is kapnak egy jó nagy adag vízsugarat.

Dőlünk a nevetéstől.

Az egyik legszuperebb élményben volt részem. Grace nem kevésbé elégedett. Copfba fogott hajából kicsavarja a vizet, olyan éles nevetés kíséretében, ami pont elég visszajelzés nekem arra, hogy nekünk most itt kell lennünk.

Önfeledten és vidáman szállunk ki. A kijáratnál kapunk törölközőket. A tömeg oszolni kezd, mi is arrébb vonulunk, hogy össze tudjuk szedni magunkat. Kicsit rossz vagyok, mert végigfuttatom a szemem Grace-en. Teljesen elázott, a kis sárga ruhája úgy rátapad, hogy látom alatta a bőrét. Egy villámgyors ellenőrzést intézek a melle felé is, de az nem látszik át a nedvességtől. Gondolom, azért, mert szivacsos melltartó van rajta. Nagyszerű, így legalább nem kell orrba vágnom a kíváncsi tekintetű fickókat. Ez a csekkolás részemről csakis az ő érdekeit szolgálja.

– Szerintem a törölköző nem sokat segít rajtunk – állapítja meg Grace.

– Mit szólnál, ha kiülnénk az óceánpartra? Elég meleg van, ott könnyen megszáradunk. És tudunk kicsit pihenni is, meg nézelődni a strandon.

– Király! De nem vagy éhes? Szerezhetnénk valami kaját, mert erre a sok izgalomra, úgy érzem, egy lovat is fel tudnék falni.

– Okés. Mit szeretnél enni?

– Lehet itt kapni churrost?

– Nem mondhatod komolyan, hogy a vattacukor reggeli után édességet kívánsz ebédre is?

– Általában nem eszem ilyen egészségtelenül. De ez a mai nap olyan klassz! Meg akarom adni a módját. Semmilyen tápláló ételt nem akarok bevinni a szervezetembe, mert nem sokszor adódik ilyen az életemben. Szeretném kiélvezni minden percét.

Hallottátok? Klassz napja van! Méghozzá velem! Ez a lány szenzációs!

Fitt élet ide vagy oda, ennek hatására én is felfüggesztem – de csak a mai napra – a helyes étkezést.

Leadjuk a legközelebbi recepciós pultnál a törölközőket, és az egyik spanyol bódénál veszünk churrost. Hagyományosat kérünk, ami fahéjas cukorban van meghempergetve, de Grace még tetézi azzal, hogy kér hozzá Nutellát. Veszek még hozzá két nagy jeges limonádét. Magamnak sima citromosat, Grace-nek epreset. Innen megtudom, hogy kedvenc gyümölcse az eper, hiszen vattacukorból is olyat kért.

Ő fogja a churrosokat, én meg a limonádékat, s így sétálunk le a partra.

Csődületes tumultus fogad bennünket, tekintve hogy kánikula van, de azért akad még egy-két szabad hely a vízpart közelében.

Grace ledobja magáról a szandálját, én is leveszem a cipőmet, amibe beletömöm a zoknimat, térdig felhúzom a farmerom szárát, majd kényelmesen befészkeljük magunkat a puha homokba egy szikla tövében. Van egy kis árnyék, de a kinyújtott lábunkat éri a nap, amit időnként meglocsol a hűvös óceán vize. Körülöttünk csak a lődörgő turisták zsivaja hallatszik.

A homokba vájok két lyukat a limonádéknak, Grace meg átadja nekem a kevésbé édes churrosomat. Ha még Nutella is volna rajta, mint az övén, az kikövezett út lenne a diabétesz felé. Majd később szólok neki erről.

– Mondd, Jake, te mivel foglalkozol?

Tudtam, hogy előbb-utóbb szóba kerül majd, bár jobban bíztam benne, hogy inkább csak utóbb fog. Annyira, de annyira nem akartam hazudni neki. A lehető legtisztább lapokkal szeretnék játszani, már amennyire ez az én életemben lehetséges. Azt kell mondanom, amit mindenki hisz.

– Éjszakai műszakokban dolgozom egy konzervgyárban.

– Az fárasztó lehet.

Hazudni sokkal fárasztóbb.

– Csak ideiglenes. Meg kellene szereznem az érettségit ahhoz, hogy jobb lehetőségeim legyenek.

– Nem akarom elvenni a kedved, de tapasztalatból mondom, hogy az érettségi csak egy papír. Ha nincs megfelelő befolyásod, nem tudsz előrébb jutni.

– Protekcióra gondolsz?

– Igen.

– Soha nem akartál továbbtanulni?

– Dehogynem. Kiskoromban az volt az álmom, hogy balerina leszek. Az otthonban és az iskolában a tanáraim meg voltak győződve róla, hogy nagy tehetség vagyok. Megvolt hozzá mindenem, ami kellett; kitartás, szorgalom, vékony alkat, hajlékonyság. Imádtam táncolni. Azt hittem, az lesz a jövőm.

Így már értem a kecses alkatát.

– És utána mi történt?

– A valóság. Ha szülők nélkül nősz fel, semmi esélyed. De az elmondottak alapján azt hiszem, ezt te nagyon is jól tudod. Amikor tizennyolc évesen el kellett hagynom az otthont, nem volt semmim. Bár ösztöndíjjal felvételt nyertem a Saint James Balettiskolába Marylandbe, az a pénz nem lett volna elég, hogy fenn tudjam tartani magam. Dolgozni kezdtem, kivettem egy albérletet, aztán a huszonegyet betöltve hivatalosan is én lettem az öcsém gyámja, ezért magamhoz vettem. Azóta így élünk kettesben. Az elmúlt években azért spóroltam, hogy talán egyszer tudjak nyitni egy saját tánciskolát, ahol majd oktathatok, átadhatom a fiataloknak a tudásomat.

Imádom, ahogy csicsereg, de majd meghasad a szívem, miközben a meg nem valósult álmait hallgatom. Én aztán tényleg tudom, mit érezhet.

– De?

– De a tesómnak gondjai támadtak, és nekiadtam a pénzt.

– Szomorúan hallom. Tiszteletre méltó, amit a fivéredért tettél.

– Én vagyok a nővére. Ez a kötelességem. Mi csak egymásra számíthatunk.

– Ő mit csinál?

– Most ingatlanértékesítéssel foglalkozik, több-kevesebb sikerrel. Elég elvont személyiség, jobban szeret egyedül lenni.

– És hogy jött a pincérkedés? – érdeklődöm tovább, s amíg ő beszél, én befalom a churrost.

– Érettségi után millió helyre jelentkeztem. Az összes titkárnői állást megpályáztam, ahová úgy gondoltam, nem kell felsőbb fokú végzettség, de sehonnan nem hívtak be, még csak egy rövid interjúra sem. Utána próbálkoztam mindenfélével. Takarítónő, postás, babysitter, eladó, konyhai kisegítő. Volt, hogy ezek között személyes megbeszélésen is voltam, végül azonban soha nem engem vettek fel. Aztán egyszer véletlenül elsétáltam a River Deli előtt, ahol az ablakra volt ragasztva a hirdetés, hogy pincérnőt keresnek. A többit meg már tudod, történelem.

– És mióta dolgozol ott?

– Öt éve.

Öt év alatt jó sok pénzt összegyűjthetett, és ő tényleg odaadta az öccsének? Ez a lány egy szent.

– Szereted?

– Első munkahelynek tökéletesen ideális. Hogy meddig fog tartani, azt nem tudom, mindenesetre jól érzem magam ott. Leszámítva azt a rablást. Az durva volt.

Mindjárt elsüllyedek szégyenemben. Most kurvára rágyújtanék.

– Annyira sajnálom! – tényleg nagyon sajnálom! Bocsáss meg, kérlek! – Sikerült eljárni terápiára?

– A betegbiztosításom fedezi az állami kezelést, de olyan sokan járnak, hogy nagyon ritkán kapok időpontot. Még csak háromszor sikerült beszélnem a doktornővel, de igazából már mindegy is. Lassan halványodik bennem. Hiszen engem nem akartak bántani, csak rosszkor voltam rossz helyen. Tanultam belőle. Már nem túlórázom annyit, és akkor távozom, amikor a többiek.

– Jó hallani, hogy jobban vagy! Nagyon örülök neki! – nagyon-nagyon örülök neki!

Félreteszem az ebédemet, mert nem bírok több falatot lenyelni. Egy ideig nem szólunk egymáshoz. Grace jóízűen eszik, nekem meg a tenyeremet piszkálva feltűnik, hogy a ragtapaszokat az ujjaim végén ideje lenne lecserélni. Kétségtelenül nem most fogok ezzel foglalkozni, amikor az előző pár perces beszélgetést leszámítva olyan jól érzem magam.

Jó vele. Bátor, erős és kitartó.

Nyugalom van.

Senki nem zavar minket. Mosesszel is szeretek itt lenni, de ez most másfajta békesség, amit érzek. Jó itt. Jó Grace-szel. Nem cserélném el ezt a napot semmiért. Nézem, és látom őt, jóhiszemű és önzetlen. Becsületesen dolgozik, segíti az öccsét, kedves a vendégekkel az étteremben. Nem öltözik kihívóan, értelmesen beszél, és jó a humora is. Miért vette a fejébe Ray, hogy ez a lány lesz a vesztem?

– Ez nagyon jólesett! – törli meg a száját Grace, miután szőrén-szálán eltüntette a churrost.

– Vacsorára esetleg gumicukorral töltött fánk? – piszkálom.

– Én tejcsokoládéba mártott pillecukorra gondoltam.

– Vagy karamellszósszal leöntött macaronok, tejszínhabbal és fehércsoki-morzsával megszórva.

– Látom, egy nyelvet beszélünk.

Grace kuncogásánál nincs szebb.

Lehúzzuk a limonádékat, majd összeszedem a magunk után hagyott szemetet, és visszafelé sétálva a kukába dobom. Még korántsem végeztünk a vidámparkban. Teli hassal ingoványos lenne egy csavarosdi hintára vállalkozni, ezért amíg emésztünk, kipróbálunk néhány dolgot a vurstliban. Grace először egy jósnőhöz megy oda, aki állítólag megmondja a jövőjét. Én ebben nem hiszek, de türelmesen hallgatom, amit a cigány öregasszony Grace-nek mond.

– Izgalmas jövőt látok a kisasszony életében. Néhány év múlva külföldön fog élni, férjhez megy, és lesz egy kislánya. Biztos talajon fog állni a magánélete, viszont a munkahelyén lesznek nézeteltérései. Új barátokra lel, de lesz, aki fájdalmat fog okozni önnek. De hosszú és boldog élet vár magára.

Bugyutaságnak tartom a hallottakat, és szerintem Grace is, mert csak mosolyog és bólogat, azzal a „persze, hogyne, biztos így lesz” kifejezéssel.

Én következnék, de kihagyom, még ha igaz is lenne, amit mond a cigány asszony, akkor sem szeretném ismerni a jövőmet. Inkább a tűzzsonglőrök mutatványához vezetem Grace-t. Tüzes karikájukkal sok szempárt magukra vonzanak. Nekünk is tetszik, ahogy a lángokkal játszanak, tök hétköznapian, mintha nem perzselődhetnének meg bármelyik pillanatban. Hosszú, lángoló botokat nyelnek le, úgy oltják el a tüzet. Fényjátékokat kreálnak, a tűz hol vörösen izzik, hol kékre vált. Lenyűgöző, ahogy a forrósággal bánni tudnak, de mi továbbállunk, mert kezd nagyon melegünk lenni.

Grace megpróbálkozik a szkanderrel, persze alulmarad az ellenfelével szemben, aki meglett karbirkózó. Én a céllövöldét választom, de nem a fegyveres változatot, hanem ahol labdával kell egy üvegtornyot ledönteni. Maximum öt próbálkozásból harmadjára sikerül is az egészet összedöntenem, így választhatok egy ajándékot. Erre a feladatra megkérem Grace-t, hiszen úgyis neki szeretném adni a nyereményt. Azt hittem, a bazi nagy rózsaszín plüssnyulat fogja választani, de nem. Egy apró kulcstartót választ, aminek a végén egy – természetesen azért az rózsaszín – muffin díszeleg.

– Ezt mindig magamnál tudom tartani, így örökké emlékezni fogok erre a napra.

Ezután, amíg a nap nyugovóra nem tér, kipróbálunk mindent. A lovacskás meg a csészealjú körhintát, a boszorkányjáratot, a dupla spirál forgót, a nyolckarú polipot és az óriáskereket. Annyit voltunk fent és lent, hogy a gyomrunk igencsak felfordul a végére, de még így is megérte minden perc. Mire beesteledik, már csak a tűzijátékot várjuk.

A partra sétálunk, hogy onnan nézzük.

Amikor elkezdődik, Grace tátott szájjal bámulja a felrobbanó szikrákat. Én csak őt nézem, ahogy a szemében tükröződnek a különböző színű fények. Gyönyörű.

Néha azért felnézek az égboltra, többnyire azonban őt figyelem. Nem is leplezem, hogy ő jobban érdekel, mint az, hogy mi folyik odafent az égen. Ezt ő is észreveszi, és lop egy alkalmat, amikor összeér a tekintetünk.

– Köszönöm, Jake! – megpuszilja az arcom.

Ez életem egyik legjobb napja.

Amikor gyámoltalanul és hasztalanul bolyongtam az utcán, minden kukát átnézve ennivalóért, csak könyörögni tudtam a sorsnak, hogy adjon valamit, ami segít életben maradnom. Ami segít küzdeni, kibírni a fagyos teleket, az éhesen töltött napokat, a dzsuvás és büdös, híd alatt töltött éjszakákat. Moses nagyon jókor került az életembe, egy igazi mentsvár volt. Azt gondoltam, nála többet és jobbat már nem kaphatok ezen a világon, hogy rajta kívül nem lesz más, aki örömet tudna nekem szerezni. De most itt van Grace, akitől azok a pillangók, amikről mindenki beszél, most az én gyomromban is megmozdulnak.

9. FEJEZET

Brooklyn ősszel maga a mese.

Amikor a taknyos, esős idő még elkerüli a várost, de a levelek már sárga, barna, bíborvörös, bordó és megfakult borostyán színekben pompáznak az utcákon.

Ahhoz még nem elég erős a szél, hogy elfújja őket, de lépteink után ropogó hangot hallva már tudjuk, mennyire ki vannak száradva. A fák lombkoronái között akad még néhány elkésett levél, de az idő elteltével azok is mind elindulnak kacskaringósan az útjukra, hogy átadják helyüket a később erősebb és szebb leveleknek.

Ilyenkor az üzletek közkedvelt dekorációs kellékei a tökök, a lámpások, a denevérek, a pókhálók, a zombik, a csontvázak és minden, ami vérfagyasztó. Ezekre szükség is lesz, hiszen ma van Halloween éjszakája. Ezért tekergek a városban, mert Mosesszel már hagyomány, hogy ekkor tököt faragunk, amit ha este kirak a szobája ablakába, segít távol tartani a boszorkányokat. Még anno a suliban hallotta ezt a dajkamesét, és amíg a kis feje elhiszi, hogy léteznek banyák, addig én száz tököt is megfaragok vele, ha attól jól fog tudni aludni október harmincegyedikén.

Persze későn jutott már eszembe a tökök beszerzése, így egyik boltból szaladok a másikba, míg végül körülbelül a kilencediknél sikerül találnom két majdnem egyforma és arányában is megfelelő tököt. Az egyik egy picit nagyobb, mint a másik, de majd hagyom, hogy Moses válassza ki, melyiket szeretné kibelezni.

Bedobom a tököket a csomagtartóba, veszek még melléjük mécseseket, és felveszem Mosest, aki otthon van, hiszen az egyhetes őszi szünetet tölti. Most nem megyek oda a bejárathoz, csak dudálok kettőt hangosan, mert nyugodt lelkiállapotomban vagyok, nem akarom, hogy Butler tiszteletes ezt elbassza. Reagan és Millicent tudtommal elutaztak egy anya-lánya wellnessüdülésre, így csak az öreg van itthon Mosesszel.

Amikor nyílik az ajtó, csak intek a gyereknek, hogy jöjjön, közben Eugene arckifejezésén látszik, mennyire nem tetszik neki újfent a dolog, hogy a fiam velem legyen. Na, ezért nem szálltam ki, mert egyre kevesebb türelmem van a modorához. Félek, egyszer elszakad a cérna, és megmondom neki a magamét. De nem most, és nem itt, Moses füle hallatára, ezért vígan ülök a seggemen, amíg beszáll mellém a kocsiba. Kivételesen most engedem, hogy előre üljön.

– Szia, apuci!

– Szia, édesem! Hogy van az én okos kisfiam? – puszilom meg.

– Nem vagyok már kisfiú, apa. Nagyfiú vagyok régen.

Aha, persze, azért kell ma turkálnom egy tök gyomrában, és bosziüldöző totemet csinálnom.

– Nekem mindig a kisfiam maradsz. Még akkor is, amikor már nagy szamár leszel, és mindkét oldaladon csajokkal fogsz lógni – kócolom össze a haját.

– Apa, ne már!

– Ugye tudod, hogy minden ciki sztoridat elmesélem majd nekik? Az egyik kedvencem, amikor kétéves korodban a nyakamban ültél, és telibe fostál. Akkor vettük le rólad először a pelenkát, mert az azt megelőző napokban olyan ügyesen kakiltál a bilibe. Aztán egyszer csak bumm, tiszta fos voltam.

– Jézusom, apa! Az már olyan régen volt. Én nem is emlékszem rá.

– Ó, hidd el, én soha nem fogom elfelejteni.

– Nem mondhatod el senkinek, leégetsz!

– Oké, pajti, nem fogom – a lábam mellett azért keresztbe teszem az ujjaimat. Naná, hogy el fogok pofázni egy ilyen jó sztorit! Arra gondoltam, hogy majd az esküvőjén, a pohárköszöntőnél. Számomra fontosak ezek a pillanatok, kincsként őrzöm őket, mivel nekem nincsenek ilyenek az apámmal. Remélem, később Moses is értékelni fogja.

Egy észak-brooklyni farmra hajtunk.

Itt környezetbarát eseményéket szerveznek. A gyógy- és fűszernövény rajongók ültethetnek, a virágok kedvelői kertészkedhetnek, a szalmát szeretők fonhatnak, vagy ilyenkor októberben a halloweeni szokásokat tartók faraghatnak.

Zsebre vágom a mécseseket, és a hónunk alá csapjuk a sütőtököket.

Mi minden évben ide jövünk.

A kis városi farm a Brooklyn híd lábánál, az East River-tengerszoros közvetlen szomszédságában helyezkedik el. Többen is vannak már itt, hiszen ilyenkor, a nap végén győztest is szoktak avatni. A legkreatívabb tök tulajdonosát egy egészséges kosárral ajándékozzák meg. A mostani kosárban szerepelnek, ha jól látom, szezonális gyümölcsök; birsalma, füge, körte, dió, szilva, szőlő, valamint zöldségek közül sütőtök, édesburgonya és padlizsán. Ezeket a résztvevők szokták összeállítani, mindenki hoz magával valamit. Én egy zacskó mandulát hoztam. Moses múlt héten, még a szünidő előtt, a menzán elrakta az ebéd után járó napi egy almáját, így öt almát tesz még a kosárba. Annyira jó szíve van ennek a gyereknek, és ilyenkor csordultig vagyok büszkeséggel. Ebből is látszik, hogy hál’ istennek, nem az én elfajzott véremet örökölte.

Pénzbeli jutalmat mellesleg nem szoktak adni, mivel úgy gondolják, a részvétel és móka fontosabb ennél. Természetesen a nyertes kivétel nélkül mindig megosztotta a díját a többiekkel. Ezért is szeretünk itt lenni. Nagyon családias a légkör, és nem kell az én lakásomban nyomorognunk.

A kis asztalokat piros-fehér kockás terítők fedik, rajtuk őszi díszítés, evőeszközök, törlőkendők, és egy-egy nagy kancsó forró tea.

Így kezdünk neki a délutáni programunknak.

Én a jól bevált két szem és egy száj mintát választom, ő egy kicsit komolyabbat, cikcakkos fogú, vuduszeműt akar faragni, mert még sosem nyert, és most nagyon szeretne.

Én vágok a sablonnal, ő a dzsuvát kaparja ki.

– Mi a helyzet Penelope-pal? – kérdem, míg megvágom a mintákat a tökökön. Moses zavartan áll mellettem.

– Elég fura, mióta negyedikesek lettünk.

– Ezt hogy érted?

– Már nem hordja a pillangós csatjait, és a virágos hátizsákja helyett egy tök béna oldaltáskát cipel. Az illata is olyan… más. Nem tetszik.

Hát igen, immár Moses és az osztálytársai is betöltötték a tizenegyet. Innen, azt hiszem, már csak egy ugrás a kamaszkor. Lassan teljesen máshogy fognak nézni egymásra.

– Akkor már nem érdeklődsz iránta?

– Azt hiszem, nem.

Kópé kisfiam.

Piros sapkájában és barna irhakabátjában olyan ártatlanul néz ki. Hiszen még mindig csak egy kisfiú, de már látom, hamarosan eljön a nap, amikor egy Penelope-hoz hasonló nőszemély összetöri majd a szívét. Ez az egyetlen olyan dolog, amitől nem védhetem meg, és ami, bármennyire is nem szeretném, egyszer bekövetkezik.

Miközben én nagy nehezen kivájom a tököket, Moses egy kanállal elkezdi kiszedni belőlük a trutymót, amit egy mellettünk álló tiszta szemetesbe szór, mivel majd később az önkéntesek kiszedik a tökmagokat, hogy felhasználják őket.

A kihelyezett lavórban megmosom a kezemet, leülök egy szénabálára, ami székként szolgál, s a továbbiakban csak nézem, ahogy a fiam munkálkodik.

Grace-szel az elmúlt két hónapban minden tökéletesen alakult. Hol itt, hol ott randiztunk. Voltunk moziban, kiállításokon, öntöttünk gyertyát – Grace unszolására próbáltam ki –, sétáltunk, a rendmániájának hála kipofoztuk a lakásomat, és szexeltünk. Hú de milyen sokat és milyen jókat szexeltünk!

Töltök magunknak egy kis teát.

– Majd igyál néha egy kortyot, rendben? – mondom. – Ide rakom melléd, teszek bele szívószálat, és akkor nem kell a piszkos kezeddel megfognod a poharat.

– Köszi, apa. Nagyon várom az estét.

– De ugye emlékszel, hogy ma este jön velünk egy hölgy is? – örülnék, ha nem gondolná meg magát, és Grace velünk tarthatna. – Tudod, akivel az étteremben ismerkedtünk meg.

– Jaja. Mókás lesz egy lánnyal csokit gyűjteni. És jó fejnek tűnt. Bár felnőttek vagytok.

– És az rossz?

– Igen, mert nem tudtok segíteni. De majd a háttérben maradtok.

– A háttérben?

– Mert nem jöhettek velünk oda kopogni, az ciki lenne. És ha meglátják, hogy két öreggel vagyunk, akkor nem adnak annyi édességet.

– Öreeeg? – játszom a sértődöttet úgy, hogy hátradobom a fejem, mint aki éppen meghalt. Moses hangosan nevet ezen.

– De ne aggódj, apuci, egy-egy szelet csokit adok majd nektek.

– Az is több a semminél – én valószínűleg úgyis Grace-nek adom az enyémet, mert a vidámpark óta nem eszek ilyen vackokat. S bár felhívtam a figyelmét az egészséges életmódra, Grace továbbra is nassol, ha lehetősége van rá. Hiába, úgy látszik, ez hozzátartozik a csajhoz.

– Ez így szerinted jó lesz? – kérdezi Moses a kész tökökre mutatva.

– Mindjárt kiderül, ha beletesszük a mécseseket.

Előhalászom őket a zsebemből, belehelyezem a tökökbe, s a gyújtómmal meggyújtom a kanócot. Miközben Moses mosakszik, árgus szemmel figyeli, ahogy az esti szürkületben a munkáink életre kelnek.

Mások is nagyjából velünk egy időben végeznek, az összes elkészült tök pillanatokon belül fényárban úszik. Ahogy az asztalokon lévő szebbnél szebb tökök bevilágítják a helyiséget, átkarolom a fiamat. A program szervezője lampionokat függeszt a felhúzott damilokra, amik szintén világítanak. A részvevők kezében meleg tea gőzölög, arcukon vidám mosoly húzódik; az emberek örülnek annak, hogy együtt lehetnek.

Kihirdetik a győztest, aki idén sem Moses.

– Sajnálom, pajti – puszilom meg a fejét, és még szorosabban ölelem magamhoz.

– Jól van, apa, elég lesz, nem kapok levegőt!

– Ne legyél csalódott, kicsim, jövőre újra megpróbáljuk. Tuti én ügyetlenkedtem el.

– Nem baj, hogy nem nyertem, úgyis kapunk mi is a csomagból. Csak olyan jó lenne, ha már én tudnék adni másoknak valamit.

Segítség, túlcsordult a szívem! Ahhoz képest, hogy egyke, nem csak magával foglalkozik. Elmondani sem tudom, menynyire büszke vagyok! Az anyjával sok munkánk van benne, hogy így neveljük, igaz, pont nekem nem lenne szabad prédikálnom neki.

– Megosztottad velük az almáidat, amiket nem ettél meg az ebédhez. Az én szememben te vagy a bajnok!

– Apa, halkabban, még meghallják!

– Bocsesz!

Ezt már csak suttogva mondom neki. Eljött az ideje, amikor oda kell figyelnem, hogy ne hozzam kellemetlen helyzetbe, mert ha tényleg úgy érzi, egy kicsit is „leégetem”, akkor nem akar majd velem lenni.

Mialatt a kis csemetém körbejár szemügyre venni a többi művet, én azon morfondírozom, mi lehet Grace-szel. Miután tisztázódtak bennem az érzéseim, az első utam Rayhez vezetett. Kijelentettem neki, hogy akármit forgat is a fejében, sürgősen vesse el, és ne álljon az utunkba. Be voltam szarva, hogy elvesztem az állásomat, vagy ripityára töri minden csontomat, de csodával határos módon Ray nem akadt ki. Csak hanyatt dőlve és higgadtan ült a székében, ujjait az ölében összekulcsolva, s rém hidegen, de egyenesen a szemembe nézve azt mondta:

– Magadnak keresed a galibát, és mélységesen bánni fogod, hogy nem hallgatsz rám.

– Ez talán így is lesz, de magyarázat nélkül soha nem fogom elhinni, hogy Grace ártalmas – feleltem.

– Rendben.

Nem tetszett az a fintor az arcán, mindenesetre örültem, hogy nem veszítettem el sem a munkámat, sem az életemet, így nyugodt szívvel tudok találkozni Grace-szel.

Ray azt mondta, nem akar megölni, és én ezt elhiszem, hiszen ellenkező esetben már megtette volna. Talán csak féltékeny, amiért Grace őt sosem venné észre. Nos, akárhogy is, a meg nem nevezett konfliktusunkat lezártuk. És nemsokára a munkakapcsolatunknak is vége, mert elkezdtem normális munkát keresni magamnak. Ideje változtatnom Mosesért, Grace-ért és önmagamért is.

– Moses, kicsim, lassan ideje mennünk. Még át kell öltöznünk – szólítom fel a fiamat az indulásra. Jó gyerek, nem kell neki kétszer mondani. Elköszön az itt megismert új és a korábban szerzett barátaitól.

A kéglihez érve Moses már dobálja is le a ruháit, hogy felvegye régészjelmezét. Ez a gyerek még a végén tényleg az lesz. Helyet foglalok az egyik horgászszéken, s figyelem, ahogy helyszűkében kissé botladozik. Sosem teszi szóvá, milyen helyen is élek, pedig az anyjával egy kisebb rezidenciájuk van.

Magára veszi a sötétbarna halásznadrágot, a világosabb barna inget, nyakába akaszt egy pánttal ellátott nagyítót, lábára bőrbakancsot húz, fejére kalapot tesz, felrak egy lencse nélküli szemüveget, vállán átdob egy régésztáskát, zsebébe csúsztat egy ecsetet, s a kezébe vesz egy üres vödröt, amibe a csokikat fogja tenni. Tisztára, mint Indiana Jones.

– Hogy nézek ki? – kérdi kis ártatlanul.

– Szuperül!

– Ez igen, kisöreg! – caplat ki Ian a szobájából.

– Ian bácsi! – ugrik a nyakába a gyerekem. Nagyon szeretik egymást.

– Ma tutira bezsebelsz egy csomó csokit. Remélem, gondolsz majd rám is! – kacsint.

– Nem ér kunyerálni! Azért meg kell dolgozni! – sandítok rá tréfásan.

– Ennek a gyerkőcnek aranyból van a szíve, tudom, hogy megsajnálja szegény Ian bácsikáját, és hoz neki egy nagy tábla tejcsokoládét.

– Az arany szív az igaz, de egy egész tábla? Az már pofátlanság. Mi a véleményed erről, kis régész professzorom?

– Hát, apu, ha neked is meg a barátnődnek is csak egy szeletet adok, akkor Ian bácsinak sem adhatok többet. Elvégre én dolgozom meg érte.

A barátnő szó csak az én fülemet ütötte meg?

– És ha azt mondom, elviszlek a régészeti múzeumba? Akkor sem jár egy táblával? – licitál Ian.

– Nem ezt hívják zsarolásnak, apa?

– De igen, kicsim. Úgy látszik, Ian bácsi ezt most megszívta.

– Jól van, jól van – teszi fel a kezét a kapafogú. – Megadom magam. Beérem egy szelettel is.

– Miért nem jössz velünk te is? – kérdi Moses.

– Programom van, kiskomám.

– Moses, bemennél, kérlek, a szobámba egy perce? Meg kell beszélnem valamit Iannel – kérem szépen a fiamat. – Van az ágyamon néhány régészmagazin, neked vettem. Addig olvasgasd azokat!

– Utána megyünk végre?

– Igen. Amíg dumálunk, átöltözöm én is. Aztán indulás. Rendben?

– Oké, de siess!

Moses becsukja maga mögött az ajtót. Tudom, hogy a magazinok be fogják szippantani, és nem fog hallgatózni, így nyugodtan tudok beszélni a barátommal.

– Ma este is Oliviával leszel? – puhatolózok, miközben felveszem a Superman-jelmezemet. Más választásom nem volt, tekintettel arra, hogy a jelmezboltban ez az egy maskara volt a méretemben. Pontosabban ez meg egy papi csuha, de nem akartam úgy kinézni, mint Butler tiszteletes a templomban. Akkor már inkább aggatok magamra egy piros köpenyt.

– Igen. Jól elvagyunk – reagálja Ian.

– Az mit jelent?

– Nézd! Tudom, hogy ez fura, de kedvelem. Mármint úgy igazán. Nem akar rám akaszkodni, csak úgy élvezzük a másik társaságát.

– Ennek örülök, meg minden, de…

– Tudom! Félted a kapcsolatotokat Grace-szel. De biztosíthatlak afelől, hogy ami köztem és Olivia között van, az nem fogja befolyásolni azt, ami közted meg közötte.

– Erre nincs semmilyen biztosíték. A legjobb barátnők.

– Mi meg a legjobb barátok. Közöttünk megváltozna valami fordított esetben? Ha te az én egyik lány barátommal jönnél össze, és nem működne a dolog, akkor nem állnál többé szóba velem?

– Ez abszurdum! Nincsenek lány barátaid.

– Bunkó!

– Oké, oké. Értem, amit mondani akarsz.

– Helyes! Hidd el, ha én meg Olivia nem fogunk passzolni, azt tudjuk kezelni anélkül, hogy bárki sérülne. Nem lesz gond!

– Ezt őszintén remélem is. Nem szeretnék úgy összejövetelekre járni, hogy ti ketten bosszúból szívjátok egymás vérét.

– Ó! Már ilyeneket tervezel? Na és mi lesz, ha ti hamarabb szakítotok Grace-szel?

– Erre még csak gondolni sem akarok!

– Hát, ha jól hallottam, Moses már úgy ismeri, mint a barátnőd – szélesedik vigyorra a szája. – Valaki előtt leszállt a rózsaszín köd?

– Fogd be!

– Ugyan mivel vehetted le azt a nőt a lábáról, amikor ekkora tuskó vagy? – vakarja meg az állát olyan komolysággal, mintha most tették volna fel az utolsó kérdést a legyen ön is milliomosban.

– A sármommal? A kedvességemmel? A farkammal? – sorolom.

– Kizárt! Nézz magadra, úgy nézel ki, mint túlproteinezett ötödikes. Még sosem láttam ilyen gáz Supermant.

– Pöcs!

Voltaképpen nem áll messze a valóságtól. A magasságom és az izmaim miatt feszül rajtam még a 3XL-es jelmez is. Úgy érzem magam, mint akit belepasszíroztak ebbe az idétlen hacukába.

– Apropó! A csajod volt már itt? – kíváncsiskodik Ian.

– Igen. Szerinted mitől ilyen tiszta mostanában?

– Jó hatással van rád ez a lány.

– Igen, azt hiszem.

– És nem zavar, hogy… Tudod. Amit tettünk vele.

– Mindennap eszembe jut, soha nem bocsátok meg magamnak, de próbálok továbblépni. A múlt pedig a múlt. Nem tudunk rajta változtatni. A jövőt viszont szebbé tehetjük. Erre koncentrálok.

Ian elismerőn bólogat.

Nem hazudtam. Az, hogy azon az estén megsebeztem Grace lelkét, a mai napig kísért. Sokszor vannak álmatlan éjszakáim emiatt. Ha épp Grace-nél alszom, és riadtan felkelek, ő az egyetlen, aki meg tud vigasztalni. A karjaiba zár, s nem enged el. Azzal magyarázom neki, hogy ez csak a rossz gyerekkorom miatt van. Hogy bűntudatom van-e ilyenkor? Halálosan, mert tudom, mennyire megtörte. Ez azonban csekély ár azért cserébe, hogy velem van. Sajnos férfiból vagyok, így bennem is felfedezhető egyfajta önzőség. Elviselem ezeket a rémálmokat, hagyom, hogy néha szétmarcangoljon a megbánás, engedem, hogy a szívemet alkalomadtán felhasítsa a fájdalom, de nem tudok Grace-ről lemondani. Szükségem van rá.

Be fogom-e valaha vallani Grace-nek az igazat? Kötve hiszem. De helyrehozom, amit elrontottam. Jó úton haladok afelé, hogy mindez tényleg csak egy rossz álom legyen. Új munka, új lakás, új élet. Minden erőmmel arra törekszem, hogy sikerüljön.

– Mehetünk már, apa? – dugja ki a buksiját Moses. – Elolvastam egy részét az újságnak, de unatkozom.

– Igen, drágám, indulhatunk. Csak előbb vedd fel, kérlek, a mellényedet! Hűvös van.

A fiam nagyon ritkán szokott ellenkezni, ezért úgy tesz, ahogy kérem, és felkapja a szettjéhez passzoló barna mellényét, amit külön erre az alkalomra vettünk. Hiába, a szerkónak stimmelnie kell, és ki vagyok én, hogy gátoljam a kreativitását? Abban azért megegyeztünk, hogy csak olyat választhat, amit később is hordani fog.

Így aztán a kis régész meg a szuperhős elindul csokivadászatra. Menet közben felvesszük Liamet, aki a Tini nindzsa teknőcökből Michelangelónak öltözött.

A fiúk a hátsó ülésen jól elszórakoznak. A téma a Halloween meg a foci, semmi sulis dolog nem kerül szóba. Liam harsányan megjegyzi, mennyire örül, hogy most már végre elég idős ahhoz, hogy ne a szüleivel és a húgával kelljen csokit vagy csalunkat játszania. Eddig mi is csak kettesben ünnepeltünk Mosesszel, de azok az idők elmúltak. Én már unalmas vagyok neki, így nincs szüksége az apai védelemre. Legalábbis ilyenkor. Teljesen rendben van, ha most már szívesebben bandázik a haverjával. Nekem bőven elég, ha a színfalak mögül rajta tarthatom a szemem. Menjenek csak, gyűjtsenek ma annyi édességet, amennyi beléjük fér, és élvezzék ki ezeket a felhőtlen és boldog gyermekéveket.

Az sem lenne baj, ha egész este egyedül kellene felügyelnem őket, de Grace-szel ez sokkal izgalmasabb lesz. Amint meglátom a járdán állva, rögvest fékezek, és intek neki, hogy ugorjon be.

A hihetetlen családból Nyúlányka bőrébe bújt.

– Nagyon viccesen nézel ki – adok egy csókot a szájára, amitől zavarba jön.

– A srácok – suttogja.

Vettem az adást.

– Figyelem, fiúk! Ő itt Grace! Moses, ti már ismeritek egymást. A másik lókötő pedig Liam.

– Sziasztok! – köszön nekik Grace.

– Szia, Grace! – szólnak egyszerre, mint az ikrek, de alig várják, hogy végre odaérjünk a Park Slope-ra.

Az elmúlt évtizedekben a város ezen része adott otthont a legnagyobb halloweeni felvonulásnak. Este nyolckor kezdődik a mulatság, sok vidámsággal, szellemes jelmezekkel, rémisztő arcfestékekkel és ijesztő dekorációkkal.

Odaérve a két besózott kölyöknek el kell magyaráznom néhány szabályt.

– Tehát! Ha vannak előttetek, kivárjátok a sorotokat. Vagy kopogtok, vagy csengettek, de nem nyittok be senki házába csak úgy. Bármit adnak, el kell fogadni, és szépen megköszönni, még akkor is, ha nem szeretitek azt az édességet, vagy keveslitek. Ha bármi baj van, akkor rögtön szóltok nekem vagy Grace-nek. Idegenekkel még véletlenül sem álltok szóba! Nem veszekszetek sem egymással, sem másokkal! Akit meghallok káromkodni, annak véget ér az ünnepély, és a szajréját is elkobzom. Világos?

– Igen, apa!

– Igen, Mr. O’Hara!

– Akkor mehettek, de mindig legyetek látótávolságon belül!

A mondandóm végét már szinte nem is hallják, úgy eliszkolnak, mint a bezsongott darazsak.

Grace mellettem halkan kuncog.

– Mi az? – kérdem.

– Jó sok szabályt lefektettél. Nem csoda, hogy olyan gyorsan elhúzták a csíkot.

– Ma este másvalakit is le fogok fektetni – heccelem. Két tenyerem közé fogom az arcát, és szemtelenül megcsókolom.

– Alig várom, Mr. O’Hara. Mellesleg a jelmezed… Kissé merész.

– Mire gondolsz? – kiegyenesítem magam, kidüllesztem mellizmom, és csípőre tett kézzel a messzibe bámulok pont úgy, mint Superman.

– Dudorodik valami, amit más nők is észrevesznek.

– Csak nem féltékeny vagy? – takarom be magunkat a köpenyemmel.

– Nem azt mondom, csak azt, hogy vehettél volna nagyobb öltözéket is.

– Baby! Ha lett volna, tuti azt választom. Szerinted nekem jó, hogy össze van préselve a tököm?

Grace elneveti magát. Halloweenkor a tökös poénok mindig ütnek.

– Azért vigyázz, nehogy a tökeidre rászálljon egy büdös banya!

– Az én tökeim a te tökeid.

Kéz a kézben bandukolunk a kölykök után. Körülöttünk az egész utcában élőhalottak, vérfarkasok, boszorkányok, kísértetek és mindenféle szörnyek ijesztgetik a vendégeket. A gyerekek élvezik a felhajtást, no meg azt, hogy egy háztól sem távoznak üres kézzel. Minden korosztály talál a számára megfelelő elfoglaltságot; a kicsiket arcfestékkel, léggömbökkel és ugrálóvárral szórakoztatják, míg a nagyobbak, akik már nem állnak sorba csokiért, játékos versenyeken vehetnek részt. Lehet dartsozni, biliárdozni, bowlingozni és tekézni is. A szülőknek rendelkezésükre áll alkohol és cigaretta, így amíg a pohár tele, nem törődnek a gyerekeik csínytevéseivel. Én már nem dohányzom annyit, amióta megismertem Grace-t.

Séta közben egy szellemnek öltözött figura megkínál minket egy-egy keksszel, amik fel vannak díszítve cukormázzal. Grace azonnal befalja, és én is követem a példáját.

– Nyúlányka, mi? – kötekszem kicsit. Egy nővérkejelmeznek jobban örültem volna, mert ez a rövid paróka meg álarc eltakarja a gyönyörű arcát.

– Ne is mondd! Ez volt az egyedüli hacuka, ami alá tudtam venni topot meg harisnyát ebben a hidegben. Nem értem, te hogy nem fázol.

– Fázom, csak nem annyira. Na, add ide a kezed – elkezdem dörzsölni a kézfejét, hogy felmelegedjen.

– Ma beszéltem Iannel Oliviáról – jegyzem meg szárazon. Félek a reakciótól, mert nem tudom, Grace mennyit tud. Bár a legjobb barátnője csak elmondta neki, mi folyik köztük, és jobb, ha tisztázzuk, mi lesz, ha befuccsol a viszonyuk. Amit nem kívánok, de ismerem Iant, előbb-utóbb ráun Oliviára. Esetleg Olivia őrá. A szexkapcsolatok nem tartanak évekig, és én nem szeretném, ha miattuk rosszul sülne el valami Grace-szel.

– Tudok róla.

– És mit szólsz hozzá?

– Olivia féktelen és buja. Már számos pasas megfordult az ágyában, de még egyikkel sem rúgta össze a port.

– Ian is pont ilyen, csak férfiban – mondom, miközben megrúgok magam előtt egy kavicsot.

– Én nem aggódom. Nekik lesz kínos, ha úgy kell találkoznunk, hogy ők is ott vannak. Nem akarom, hogy bármi is hatást gyakoroljon ránk.

Ránk. Ez tetszik.

– Ma Moses mondott valami furát.

– És mi volt az? – érdeklődik Grace, míg letörli a szájáról a morzsa maradékát.

– Hogy a barátnőm vagy.

– Ezt tőled hallotta?

– Nem. Nem mondtam semmi ilyesmit. Egyrészt szeretném, ha időt töltenétek együtt, hogy megkedveljen, másrészt én sem tudom, mi az ábra.

– Az az ábra, hogy június óta mindig beléd botlom – feleli pimaszul.

– Te vagy folyton az én utamban, te fruska.

Olyan forró csókot kapok tőle, hogy legszívesebben berontanék vele az egyik sátorba, ahol süteményeket árulnak, hogy jól megdugjam. Miért is nem teszem?

– Lehetek a barátnőd – hoz vissza a jelenbe Grace.

– Tessék?

– Ha te is szeretnéd.

Amikor egy kapcsolat szintet lép, mindig bepánikolok egy kicsit, de most nem. Mondhatnám neki, hogy ez még korai, meg hogy túl gyorsan haladunk, de királyul érzem magam vele, a szex oltári, és tudom, Moses is bírja őt, így a válasz könnyű, mint az egyszeregy.

– Akkor mostantól a csajom vagy!

Látom, hogy nevetni szeretne, hirtelen azonban falfehér lesz, remegni kezd, kiveri a víz, majd futásnak ered. Alig bírom tartani vele a lépést, amikor távol az emberektől egy kuka mellett összegörnyedve letérdel, és hányni kezd. A pulzusom felszökik a látottaktól.

– Grace, mi van veled? – aggodalmasan a hátára teszem a kezem.

Nem válaszol, csak leveszi a szeméről a maszkot, eldobja majd újra kidobja a taccsot. A félelem eluralkodik rajtam. Azonnal orvoshoz kell vinnem, bármi lett is vele, rossz nézni, ahogy kétrét görnyedve kiokádja magából a lelket is.

– Egy perc múlva itt vagyok, rendben?

Gyengén és erőtlenül bólint. Rohanni kezdek, megkeresem Mosest meg Liamet, és felvázolom neki a helyzetet. Olyan tempóban hadarok, hogy nem igazán értik, miért kell most rögtön elmennünk, de vannak ott más osztálytársaik is, és az egyik apuka, aki hallotta, amit mondtam, felajánlja, hogy vigyáz a fiúkra, menjek, amilyen gyorsan csak tudok, majd ő hazaviszi őket. Hálásan megköszönöm, majd újra ott termek Grace mellett, aki már nem térdel, hanem magzatpózban fekszik, a fű körülötte összehányva.

Nem szarozok azzal, hogy mentőt hívjak. Óvatosan felkapom, és hangos „félre az útból” kiáltással próbálom eloszlatni az előttünk felgyülemlett tömeget. Az most cseppet sem érdekel, ha Grace lehányja a ruhámat vagy odapiszkít az autóba, csak jussak be vele mihamarabb a kórházba. Igyekszem minél lágyabban vinni őt, hogy ne rázkódjon nagyon.

– Jake – harmatgyöngén szól. – Nagyon görcsöl a hasam.

– Tarts ki, édesem, mindjárt ott vagyunk!

Beültetem az anyósülésre, becsatolom az övét, majd villámgyorsan beugrom a volánhoz. Áthágok néhány előírást a KRESZ-ből, de pont lefosom. Iszonyat nézni, ahogy szenved. Én meg egy pillanatra azt gondoltam, attól lett rosszul, amit mondtam neki. Hogy mostantól a csajom, de őt meg sem kérdeztem erről, hogy akarja-e vagy sem. Nem is értem, hogy juthatott ez eszembe. Egészen biztosan nem miattam van ez, hiszen csak rá kell nézni. Könnyek folynak végig az arcán, a teste reszketve görcsöl, élet alig van benne, és sápadt, mint egy hulla.

Néhány perc alatt sikerül beérnem a központi kórházba. Kikapom Grace-t, akinek végtagjai élettelenül lógnak le a teste mellett, s egyenesen berohanok vele az épületbe. A recepcióhoz fordulok segítségért.

– Kérem, valaki segítsen! A barátnőm rosszul van! Kérem!

Nyomban ketten is jönnek a jajveszékelésemre, mit sem törődve az öltözékünkkel, és amint meglátják Grace üres tekintetét, hamar intézkednek. Az egyik orvosért csenget, a másik odatol egy hordágyat, hogy fektessem rá a beteget.

Mire Grace vízszintes pozícióban lesz, az orvos is megérkezik.

– Mi történt? – kérdezi.

– Nem tudom. Halloweeni fesztiválon voltunk, és egyszer csak elkezdett hányni. Grace Mayer a neve.

– Szükségünk lesz az adataira.

– Az autómban van a táskája.

– Vigyük be a kettes vizsgálóba – adja ki az utasítást az orvos.

– Rendbe fog jönni?

– Magát hogy hívják?

– Jake O’Hara.

– Rendben, Mr. O’Hara. Hozza ide a hölgy papírjait, addig mi elkezdjük a vizsgálatot.

Még véletlenül sem szeretném akadályozni őket, ezért kirohanok Grace táskájáért. Tudom, hogy a műszerfalra tette, mert nem vette ki magával, amikor megérkeztünk a Park Slope-ra. Kiveszem a tárcájában lévő kis irattartót, és bent odaadom a recepciósoknak. Feljegyeznek néhány adatot, majd visszaadják nekem a tartót. Nem vesződöm azzal, hogy visszarakom a táskájába, csak zsebre teszem, mert nincs kedvem ismét kimenni inkább azt szeretném tudni, hogy hol van.

– Kisasszony, kérem! Hol van a kettes vizsgáló? – puhatolózok.

– A folyosó végén, de nem fogják beengedni, amíg tart a vizsgálat.

– Köszönöm!

Nem érdekel, ha nem mehetek be, csak a közelében szeretnék lenni. Olyan iszonyat ez az egész, hogy mindjárt belepusztulok. Mi a jóságos fene történt? Hogy létezik, hogy az egyik pillanatban még hevesen csókolózunk, a másikban meg azon imádkozom a klinikán, hogy ne legyen semmi baja?

Idegtépő a várakozás. Legutóbb akkor voltam ilyen helyen, amikor Moses belelépett abba az átkozott üvegszilánkba a parton. Soha nem fogom elfelejteni, milyen érzés volt órákat tudatlanul ülni. Azt hittem, legközelebb akkor kell ide jönnöm, amikor a második gyerekem vagy az unokám születik. Erre viszont nem számítottam. Sokként hatott rám a látvány. Na nem az, hogy Grace rókázott, az mindenkivel előfordulhat, hanem hogy ilyen rémes állapotba került. Senkit nem láttam még ennyire meggyötörtnek. Úgy nézett ki, mint aki száz évet öregedett.

Előveszem a zsebemből Grace iratait. Minden szükséges infó rajta van, ami kellhetett a kórháznak. Társadalombiztosítási szám, lakcím, adószám, születési helye, ideje. Ezek szerint 1999. február 7-én született. Az én születésnapom feltehetőleg az a nap, amikor otthagytak az árvaházban, vagyis 1997. május 12., de ez is csak feltételezés. Az is lehet, hogy néhány napos koromban mondtak le rólam a szüleim.

Elrakom az, okmányokat. Mit nem adnék most egy szál cigiért! Fel-alá járkálok a vizsgálószoba előtt, amikor végre-valahára kilép rajta az orvos.

– Mr. O’Hara?

– Itt vagyok. Hogy van Grace?

– Egészen ügyesen viselte.

– Egészen ügyesen? Látta maga, mi lett vele? – ahogy kimondom, veszek egy nagy levegőt, mert nem beszélhetek ilyen gorombán. – Bocsánat!

– Semmi gond. Szóval Grace jól van. Ételmérgezést kapott.

– Hogyan?

– A verejtékezés, gyomorgörcs, hányás, gyengeség, kiszáradás mind ennek a tünetei. Kimostuk a gyomrát. Sajnos nem volt idő az altatásra, de a barátnője nagyon bátran viselkedett. Kapott infúziót, de pihennie kell még jó sokat, mire megerősödik. Tudja esetleg, ma miket evett? Mert azt az ételt, javaslom, dobják ki azonnal.

– Nem voltam vele egész nap, de legutóbb egy kekszet evett a mulatságon.

– Nem biztos, hogy az volt, de majd beszéljék meg, és járjanak utána. Az ilyesmi nem játék.

– Bemehetek hozzá?

– Igen. Megírom a jelentést, és ha az infúzió lefolyik, akár haza is viheti. Az viszont eltarthat még pár óráig.

– Köszönöm, doktor úr!

Kezet rázunk, és szótlanul belépek a szobába. Grace szeme csukva, ajkai kicserepesedtek, karjából infúziócső lóg ki. Levették a fejéről a parókát, így szép szőke haja most elterül a párnákon, akárcsak egy búzamező. Már nem a jelmeze van rajta, hanem egy kórházi pizsama.

Szótlanul odahúzok mellé egy széket, leülök, és megfogom a kezét. Szerencsére nem hideg, inkább kellemesen meleg a bőre.

Simogatásomra kinyitja a szemét.

– Ez nagyon szar volt – most hallom először káromkodni. Hangja rekedt, akár egy rocksztáré. – Fáj a torkom.

– Ledugtak rajta egy csövet, hogy kimossák a gyomrodat, drágám.

– Miért?

– Mert valami olyasmit ettél, amit nem lett volna szabad. Emlékszel esetleg, volt, ami nem esett jól? Lehet, lejárt a szavatossága, csak nem vetted észre?

– Nem tudom. A szokásos müzlimet reggeliztem, az ebédet kihagytam, mert nem volt időm, nemrég meg csak azt az ajándék kekszet ettem.

– Abból én is ettem, és én jól vagyok. Akkor valami más lehetett. Mindegy is, az a lényeg, hogy elmúlt. Hogy érzed magad? – lehelek csókot a kézfejére.

– Keserű a szám a sok hányadéktól. Ó, Istenem, annyira sajnálom, hogy ezt látnod kellett.

– Ugyan már! Csak megijedtem. Nem tudtam hirtelenjében, mit tegyek. Csak álltam ott tehetetlenül, és néztem, ahogy minden kijön belőled.

Csönd telepszik a szobára. Grace-nek kell egy kis idő, hogy újra meg tudjon szólalni. Megértem, sok erő kiszállhatott belőle. Az sem baj, ha nem felel semmit, pihenje csak ki magát. Én itt leszek, és várok. Ez az egész ráébresztett arra, mennyire fontos nekem. Öt hónapja ismerem, és az elmúlt hetek voltak életem eddigi legszebb időszakai. Moses születésekor is boldog voltam, de még túl fiatal, hogy értsem, mit is jelent az a szó, hogy boldogság. Most már tudom. Ez valami egészen más. Ez felemel a magasba, kiemel a redvából, és ígéretet ad egy szebb jövőre. Ha ránézek, a pupillám kitágul, a szívem hevesebben ver, a lábaim elgyengülnek. És ez az érzés észbontóan jó. Érzem, ahogy egyre jobb emberré válok Grace mellett.

– Te voltál a hősöm, Superman – megszorítja a kezem. – Ha te nem vagy, vadidegen emberek nézték volna végig, ahogy kínlódom. Hálával tartozom, Jake! Csak kár, hogy láttad.

– Fejezd be! – pirítok rá. – Tudod, szeretnék még nagyon sok időt veled tölteni, és elő fog fordulni, hogy az egyikünk beteg lesz. És én akkor sem fogok neked hátat fordítani, akármi jön is ki belőled.

– Ez elég undi.

– Az. De te is ott voltál mellettem, amikor laposra vertek, és nem féltél tőlem. Pedig milyen brutálisan néztem ki.

– És milyen faragatlan voltál – mondja nevetve.

– Tudom, baby, sajnálom. Annyira szeretném, ha mindig velem lennél. Akárhogy nézel ki, akármit csinálsz, nekem mindig te leszel a legszebb, legédesebb, legvonzóbb nő az egész világon. Grace! Szeretlek!

Látom, ahogy a sós könnyei elerednek a szeme sarkából a vallomásomtól. Nem csak a pillanat heve mondatta ezt velem. Persze be voltam tojva, hogy elveszítem őt, de az érzéseimet már korábban is tudtam, csak nem volt rá megfelelő alkalmam, hogy elmondjam neki. Az a szeretet, amit iránta érzek, merőben más, mint amit eddig bárki iránt is éreztem. Grace becses, bűbájos, melegszívű, szívélyes, barátságos és szeretetre méltó. Napestig tudnám sorolni a jó tulajdonságait. De amit a legjobban szeretek benne, az az, ahogy engem lát. Engem. Nem egy lelencet, nem egy csórót, nem egy elbaltázott, fiatalon lett apukát. Látja a páncél mögé bújt sérült, elveszett kisfiút, ugyanakkor látja a sebezhető, erős férfit is. És ezért én tartozom hálával neki.

– Én is szeretlek, Jake. Nagyon. Olyan jó veled.

Megsemmisülök ezektől a szavaktól. Nagyon jó ezt hallani. Amikor tudod és érzed, hogy ez valódi. Nem mű, nem megjátszott, hanem tiszta és igaz, ami erősít, és ami a testet, a lelket és a szívet is táplálja. Nekem Grace maga a tápoldat, ami a kigyomlált szívem gyökerét képes újrateremteni. Ő minden, ami nem vagyok, és soha nem is leszek, de ha ő mellettem van, a rossz énem elhalkul, és a helyét átveszi a jó. A jó, aki mindent belead, hogy ez örökké tartson. Bevallom, először azt hittem, terhes, és nem ijedtem meg a gondolattól.

– És, Jake!

– Hmmm?

– Mostantól a csajod vagyok.

10. FEJEZET

– Grace, nem találom a telefonomat! – kiabálom a konyhából.

– A kabátzsebedben van! – jön a hangos válasz egy másik helyiségből.

Belenézek az előszobában felakasztott kabátom zsebébe, és tényleg ott van a telefonom. Nem értem, hogy a nők honnan tudják mindig, hol vannak az elveszett dolgaink, de tudják.

Majdnem két hónapja lakunk ebben a lakásban. Miután Grace sikeresen felépült, nem akartunk egymástól nagyon messze lenni, ezért úgy döntöttünk, hogy összeköltözünk. A kinézett lakásokat hamar elkapkodták, pedig a karácsonyt már szerettük volna együtt tölteni. Sajnos ez nem jött össze, csak januárban találtunk olyan albérletet, ami mind a kettőnknek megfelelt. Meg persze nekem Mosesre is gondolnom kellett.

Egy olyan nyolcadik emeleti kétszobás lakást vettünk ki, ahol faltól falig érnek az ablakok, így minden szobába beárad a napfény. A mi szobánk kellően tágas, tudtunk bele helyezni bútorokat, egy szépítkezőasztalt Grace-nek, meg egy kényelmes franciaágyat. Moses kis lakja velünk szemben van. Sikerült megállapodnom az anyjával, hogy kéthetente nálunk tölthesse a hétvégéket. Zokszó nélkül beleegyezett, hiszen ő is örül, ha érheti egy kis magánélet, mert nem könnyű egy tizenegy éves gyerek anyjának lenni. A gond az apjával volt. Butler tiszteletes, miután megtudta, hogy otthagytam Mosest egy nő miatt a halloweeni partin, szinte kitért a hitéből. Nem akarta felfogni, hogy jó kezekben hagytam a gyereket, és nekem azért kellett lelépnem, mert valaki rosszul volt. Ő ebből az egészből csak azt szűrte le, hogy magára hagytam a fiamat, és egy nőcskét választottam helyette. Szívta a fogát, amikor ide kellett adnia a saját gyerekemet, mert szerinte felelőtlen és meggondolatlan vagyok, nem lehet napokig rám bízni Mosest, ezért továbbra is csak a délutáni programokat engedi, amikor szigorúan hétre vissza kell vinnem. És ekkor jött el az a pont, amikor szépen – és sajnos elég kulturálatlanul – beolvastam neki. Megmondtam őkelmének a magamét, hogy én vagyok ennek a gyereknek az apja, nem számít, hogy Reagan törvényesen nem a feleségem, mert a fiam az én vezetéknevemet viseli, minden kötelezettségemnek eleget tettem az elmúlt évtizedben, és ami a legfontosabb, szeretem a gyerekemet. Nem ellenkeztem, amikor nem adták őt ide egyetlen éjszakára sem, mert nem éltem jó körülmények között, de annak az időszaknak vége! Még azt is az öreg képébe toltam, hogy van munkahelyem, és nem akadályozhatja meg, hogy a fiammal legyek, mert jogom és igényem is van a társaságára.

Reagan ugyan nehezen viselte, hogy lett egy nő az életemben, de megszánt, és az ő unszolására enyhült meg a majdnem apósom. A lánya elmagyarázta neki, hogy engem ugyanúgy megillet minden, ami a gyerekkel kapcsolatos, így nem maradt más választása, mint hogy nyel egy nagyot.

Azóta Moses kéthetente nálunk van, de persze még mindig gyakran együtt töltjük a délutánt is. Kicsit kevesebbszer, mert már nem Raynek dolgozom, hanem raktáros vagyok egy műszaki cikkeket árusító üzletben. Havi tizenöt napot dolgozom tizenkét órában, így cserébe ugyancsak tizenöt napom szabad. Sőt, ha harmincegy napos a hónap, akkor vállalhatok plusz egy napot, ami több fizetést jelent.

Tartottam Ray magatartásától, amikor bejelentem neki, hogy nem kívánok tovább a bűnbandája részese lenni. Féltem, megint hullajelöltre ver, kicsinál, vagy megfenyegeti a szeretteimet, és kiokít, hogy nem mehetek csak úgy el, mert ez nem így működik. Most is előttem van a kép, ahogy a márványasztala előtt hátradől a székében, és pókerarccal gondolkodik. Nem tudtam, mire gondol. Arca teljesen érzelemmentes volt, egy apró rándulást sem ejtett, ami sejtethette volna velem, hogy mit fog lépni. Még menekülő útvonalat is kutattam a tekintetemmel arra az esetre, ha agyon akarna lőni.

De Ray nem mozdult. Csak bámult rám megmagyarázhatatlanul. Kifürkészhetetlenek voltak a ráncai. Mutatóujjával az asztalon dobolt olyan tempóban, mint a karórájának a másodpercmutatója. Sokáig nem hallottam mást, csak annak az átkozott órának a kattogását, olyan nagy volt a csend körülöttünk. Nyugtalanítóan hosszasan nézett. Már-már frusztrált a némasága. Kedvem lett volna hátat fordítani neki, akármi is lesz, csak mehessek, és hadd legyek végre szabad.

– Minden döntésedért te magad vagy a felelős. Bármit teszel vagy nem teszel, neked kell vállalnod érte a kockázatot.

Nem értettem, minek mondja ezt.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdeztem.

– Ez csak egy tanács, egy útravaló. Tűnj el!

Nem érdekelt, milyen tartalmat rejtett magában, csak kipréseltem magamból egy „köszönök mindent”, utána sebtében kirohantam a friss levegőre. Sose volt még ilyen édes a szabadság íze. Egy ideig persze feszélyezett voltam, rögeszmésen azt kutattam, nem követ-e valaki, hogy megbüntessen az árulásom miatt. Mert ha elhagysz egy ilyen szervezetet, azt árulásnak tekintik, és a büntetésed: halál.

Néhány hét elteltével azonban fellélegeztem. Azt mondogattam magamban, ami korábban is segített életben maradni, hogy félelemben nem lehet élni.

Új munka, új élet, új otthon. Egy egészséges fiú és egy szerelmes nő. Nem vágyhatok semmi másra.

– Hogy érzed magad? – kérdem Grace-t a hálóban, az ágyon hozzábújva.

Az elmúlt hetekben a szobánk volt az otthona, mivel szilveszterkor a kis drágám úgy berúgott, hogy elvesztette az egyensúlyát, és elütötte egy motoros. A lába két helyen eltört. Hat hétig kell rajta legyen a gipsz, amit holnap fognak levenni. Sajnos így a születésnapját is itthon kellett töltenie, de semmi oka nem volt a panaszra, mert Mosesszel sütöttünk neki tortát, és vettünk neki egy nagy csokor virágot meg egy apró, szív alakú medállal ellátott nyakláncot. Azért találtam ki ezt az ajándékot, mert Grace-en, amióta ismerem, nem volt ékszer. Amikor beköltöztünk ide, megkérdeztem tőle, miért van ez így. Akkor elmesélte, hogy soha nem volt neki ilyesmije, mert nem engedhette meg magának, a bizsuktól pedig viszket a bőre, de egyébként is úgy gondolja, azok csak tárgyak, nem tesznek hozzá egy ember értékéhez.

Ezen nagyon meghatódtam. Így esett a választásom arra a kis nyakláncra, ami azóta is a nyakában lóg. Csak egy apró ajándéktárgy ugyan, nem egy drága darab, de szerettem volna, ha tudja, mennyire szeretem. És akár rajta van, akár nem, nekem ő lesz a legértékesebb ékszer az életemben.

– Jól vagyok, de nagyon unom már ezt az állandó fekvést.

– Nekem mondod? Minden meló az én nyakamba szakad – nyalom meg a számat, mert nem a házimunkáról beszélek.

– Disznó!

– Vállalom.

Mondjuk az erekciómat nem befolyásolta Grace állapota. Egy kiszolgáltatott nő széttárt lábakkal fekszik az ágyamban? Bármikor képes vagyok feláldozni magam, sem a misszionárius, sem a lovagló póz ismétlése nem okoz problémát. Grace puncija így is, úgy is finom, mindegy, hogy a hálóban fekve vagy a konyhapulton csináljuk. Persze hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem lesz jó a változatosság.

– Honnan tudtad, hol van a telóm? – utána kell járnom ennek a rejtélynek.

– Az előbb mentél le nekem üdítőért. Hallottam, amikor megjöttél és pakolásztál. Csak sejtettem.

– Mi lenne velem nélküled?

– Totál káosz lenne az életed. Akkor ki mondaná meg, hogy rossz helyre rakod a dekorvázát?

Ezen mindketten csak jót derülünk.

Mivel Grace a gipsz miatt nem csinálhatott semmit, egyedül rendeztem be a kis otthonunkat, nyilván az ő instrukciói alapján.

Kölcsönöztünk mankókat egy gyógyászatisegédeszköz-boltból, és egy lakberendezési áruházban beszereztünk mindenféle dolgot, amire szükségünk lehet. Takarókat, párnákat, törölközőket, fürdőszobai és konyhai holmikat. És dekorációkat! Sokat. Temérdek sokat!

Grace azt állította, hogy így lesz még meghittebb a szerelmi fészkünk. Nem akadékoskodtam, de amikor a huszadik képet kellett felakasztanom, meg kiválasztanom a kedvenc bögrémet, akkor azért már kezdett elszakadni a cérna. Az első veszekedésünk is abból adódott, hogy nem tudta eldönteni, hol lesz jobb helyen a váza. Ide-oda pakoltatta velem, nekem meg már a tököm tele volt, mert nem vagyok egy vázapakolgató típus, ezért mérgemben a falhoz csaptam. Ripityára tört. Grace sírt, én meg szidtam magam.

Miután a szipogás elhalkult, tudtam, hogy Grace igazából nem haragszik rám. Csak annyit mondott, hogy hülye vagyok, és takarítsak fel magam után. Ez így is lett, utána pedig töviről hegyire kinyaltam. Aztán én is kaptam egy kis cumit.

A váza szóba hozatala bennem csak így maradt meg. Abszolút nem kerekebb tőle a lakásunk, de ezt már nem mertem mondani.

Nem egy luxuslakás, de szeretünk itt élni.

A konyha L alakú, van benne sütő, gáztűzhely, mosogatógép, a falakon szürke-fehér mozaikcsempe, és elfér benne egy étkezőasztal is. A hálók tágasak, és fényesek az ablakoknak köszönhetően. A fürdő pedig nem zuhanyzós, kád van benne sarokülővel. Amikor csak tehetjük, habfürdőzünk. Egyik kedvenc elfoglaltságunk ezeken a hideg téli estéken.

Meghatározó élmény volt, amikor a kezünkbe adták a kulcsokat. Még nem laktam együtt nővel, s úgy éreztem, mérföldkőhöz ért az életem. Érettebb és határozottabb lettem. Amikor pedig Grace felcsatolta a kulcsát a saját kulcstartójára, és megpillantottam a karikán a rózsaszín muffin kulcstartót, amit én nyertem neki, elolvadt a szívem. Újra és újra szerelembe estem, s tudom, nem hoztam rossz döntést vele kapcsolatban. Bár az öccsével még nem találkoztam, mert állítása szerint nagyon elfoglalt, és most egyedül él a régi lakásukban. Bennem van egy kis kétely, hogy csak akkor jelentkezik a nővérénél, ha pénz kell neki.

– Olyan jó lenne már visszamenni dolgozni – duruzsolja Grace.

– Hova sietsz? Élvezd ki a szabadságot!

– Betegszabadság.

– Kellett neked annyit inni – megpöckölöm az orrát, amit felhúz.

– Akkor ünnepélyesen megfogadom, hogy többet nem iszom!

– Aha. Alig egy hete kortyoltad a pezsgőt, a születésnapodon.

– Mostantól! – teszi fel a mutatóujját.

Arra befizetek. Grace nem ismer lehetetlent, ha piálásról van szó, ezt már többször bebizonyította nekem. No itt nem arra kell gondolni, hogy mindennap vedel, de ha elmegyünk valahová, gyakran a pohár fenekére néz, amiben én is partner vagyok. Elvégre most vagyunk fiatalok, és amíg nem egy bokorban kötünk ki holtrészegen, ez belefér.

– Kérsz valamit? – csípek bele a combjába.

– Egy kávé életmentő lenne, köszönöm.

Megpuszilom a homlokát, a konyhába sietek, és felteszek két adag kávét. Mi a hagyományos, kotyogós kávéfőzőt használjuk, mert úgy gondoljuk, hogy sokkal erőteljesebb az íze, mint az előre legyártott kapszulásoké. Kicsit tovább tart ugyan, míg elkészülnek a kávék, de megéri kivárni. Addig rálesek a telefonomra. Ian küldött egy üzenetet, amiben tájékoztat, hogy jól van. Ő még Raynek dolgozik. Amikor csak lehet, találkozunk, de többnyire már csak mobilon keresztül kommunikálunk. Amikor elmondta, hogy még mindig tart a viszonya Oliviával, sőt egyre mélyebb, majdnem infarktust kaptam. Felőlem Ian azzal van, akivel akar, de tudtam, ha egymásba szeretnek, akkor Ian mindent el fog mondani a múltunkról. A múltamról. Hogy csalók vagyunk, banditák, besurranó tolvajok, akik kirabolták Grace munkáltatóját, őt meg halálra rémisztették. Ha ez kiderül, akkor aztán bottal üthettem volna Grace nyomát. Minden, ami most vagyok, neki köszönhető. Semmi pénzért nem akarom őt elveszíteni.

A barátom ezt tiszteletben tartotta. Megesküdött, hogy az élete árán sem fog engem soha bemószerolni, és egy nőt sem avat be a dologba. Oliviának is azt mondta, amit másoknak, hogy éjjeliőrként dolgozik különböző telepeken. Állítása szerint tartja magát ehhez a sztorihoz.

Igen ám, csakhogy a szerelem sok mindent megváltoztat. Én már csak tudom. Fél évvel ezelőtt, ha valaki azzal jön nekem, hogy életem szerelmével és a kisfiammal fogok élni, lesz egy különálló lakásom és egy civil foglalkozásom, egész biztosan a képébe röhögök. Nincs rá biztosíték, hogy Iannel ez nem fog megtörténni, de bíznom kell a barátomban, hogy képes lesz ezt diszkréten kezelni, hiszen Grace sem tudja, mi történt a múltamban. Nem is kell megtudnia. Most minden tökéletes. Még a rémálmaim is megszűntek.

A kotyogó sípolása jelzi, hogy lefőtt a friss és forró élénkítőnk. Előszedem a kedvenc bögréinket. Bizony, választanom kellett. Arra a bögrére esett a szavazatom, amit Grace-től kaptam karácsonyra. Egy fénykép van rányomtatva, ami még hármunkról készük a karácsonyi ünnepségen Moses sulijában.

Én még mindig feketén iszom a kávét, de Grace-nek felöntöm meleg tejjel, és teszek bele pár kanál cukrot. Sajnos a cukorról nem bírtam leszoktatni, viszont alkalomadtán lejön velem az edzőterembe.

– Már itt is va… Te meg mit eszel? – kapom rajta.

– Egy Snickerst.

– Csak egy percre fordítom el a fejemet, és te máris nassolsz? – leteszem az éjjeliszekrényre a kávékat, és leülök mellé.

– Kérsz belőle? – dugja az orrom alá.

– Biztos nem! Tele van. cukorral.

– Több marad – harap rá jóízűen.

– Honnan vettél egyáltalán Snickerst? Nem volt felírva a bevásárlólistára.

– Mosestől kaptam.

– Komolyan?

– Aha. Az év végi iskolai színdarabban való szerepléséért kapta. Nem ette meg azonnal. És amikor ágyba kényszerültem, egyszer idejött hozzám, hogy beszélgessünk. Szóba jött, menynyire szeretem a csokit, erre átszaladt a szobájába, és idehozta nekem ezt. Annyira aranyos volt.

– Ez kedves tőle.

– Igen. Ez a gyerek egy csoda. Fantasztikusan nevelitek.

– Köszönöm! – lehelek csókot az ajkára, majd megisszuk a kávéinkat. – És miről dumáltatok, ha szabad kérdeznem?

– Ó, mindenféléről.

– Pontosítva?

– Jake! Aki kíváncsi, hamar megöregszik.

– Na szépen vagyunk! A fiam és a kedvesem titkolóznak előttem – tettetett sértődöttséggel keresztbe fonom a karjaimat magam előtt.

– Semmi titok nincs, te nagyra nőtt óvodás.

– Nagyon rosszul bókolsz, ugye tudod?

– És ha megmutatom a cicijeimet?

EZ AZ! Cicik!

Bár nem vagyok hímsoviniszta, kicsit durva, hogy a nők mennyire kihasználják eme adottságaikat. Nekem is elmegy Grace kebleitől az eszem, akárhányszor csak látom őket. És ahogy itt fekszik egyetlen szál piros szatén hálóingben! Nagyon nehezen állom meg, hogy ne érjek hozzá, de ma estére más tervem van vele.

– Ne aggódj, később kegyetlenül megháglak, és megmutathatod őket, de most öltözz fel!

– Miért, hová megyünk?

– Február 14. van. Valentin-nap.

– Te jó ég! – csap a homlokára. – Tényleg! Az időérzékem teljesen összezavarodott a bezártságban. Ó, Jake! Ne haragudj, én nem készültem semmivel.

– Nem baj, én mindenre gondoltam.

– De nagyon is nagy baj! Ez az első Valentin-napunk együtt! És te olyan sokat tettél értem. Hogy is felejthettem el ezt a napot? – sírásban tör ki.

Két kezem közé fogom az arcát.

– Grace, figyelj ide! Nézz a szemembe! Nézz rám, kérlek! – csillogó szemeivel rám tekint. – Szeretsz engem? – bólint. – Szereted a fiamat? – bólint. – Boldog vagy? – harmadik bólintás. – Akkor minden rendben van. Nekem csak ez számít, nem egy napja az évnek. Szeretlek!

– Én is szeretlek!

– Akkor ne itasd itt az egereket, hanem vegyél fel valami szép ruhát!

– A mankóhoz nem illik semmi – szipogja.

– Te mindenben gyönyörű vagy!

Kapok még egy csókot, majd kitessékel a szobából arra hivatkozva, hogy szeretne meglepetést okozni, ezért egyedül készülődik.

Én is így teszek.

Hosszú idő óta most először lesz rajtam póló helyett ing, farmer helyett öltöny, bakancs helyett alkalmi cipő. Mert ez a mai este különleges. Valentin-nap van, és szívem hölgyével fogok vacsorázni. Tudom, nem egy kimagaslóan nagy dolog, kitalálhattam volna valami extrémebbet is, de hetek óta a szobában raboskodik, gondoltam, jót fog neki tenni egy kis külvilági élet. A bolton kívül nem járt el sehová, nem volt bulizni, nem dolgozott, és a társadalmi élete kifulladt az én, Moses, Olivia meg Olivia húgának, a tizenöt éves Dawnnak az időnkénti látogatásában.

Dawn Cox messze nem hasonlít a nővérére. Magasabb és vékonyabb, a bőrük színe sem egyezik. Az öltözéke is sokkal visszafogottabb, egyedül a mandulavágású szemük egyforma. Mindenesetre aranyos lány, a fiammal gyorsan közös nevezőre jutottak az Xboxban, hogy a zombi apokalipszis összes lényét ki kell irtani, és azóta is gyakran vendégeskedik nálunk, hogy Mosesszel üsse el az idejét.

Sajnálatra méltó, hogy Adrian csupán egyszer nézett rá Grace-re, amit nem is tudok hová tenni. Egy igazi barom. Nekem ne adja be senki, hogy nem jut több ideje egy telefonhíváson kívül a saját vérére. Egyszerűen nem is érdekli Grace, aki pedig olyan sokat tett érte. Szinte ő nevelte fel, nem hagyta magára az árvaházban, hanem amint lehetett, magához vette. Erre az a köszönet, hogy feléje sem néz. Hálátlan! Talán jobb is, hogy kerüli velem a megismerkedést, mert megvan róla a véleményem. Grace nem ezt érdemli. Ezért is szeretném, ha ma jól érezné magát. Ez neki is jár, ugyanúgy, mint minden nőnek. Mert igazából a Valentin-nap is egy azon napok közül, amikor nemcsak a szerelmet ünneplik világszerte, hanem a nőket is. Azokat a nőket, akik szerelmükkel az egekig magasztalnak minket, férfiakat. Akik otthont, meleg ételt, tiszta ruhát és nem utolsósorban tiszta szeretetet biztosítanak nekünk. Grace ezt mind megadja nekem, ezért csípem magam így ki. Bár eddig még nem tette szóvá a mindennapi viseletemet, de neki is jár, hogy ne mindig egy farmeres alakkal mutatkozzon.

Utolsó simításként Moses szobájában próbálom begombolni a csuklómnál a fehér ingem gombjait, és közben az ujjaimra téved a pillantásom. A körmeim már majdnem visszanőttek. Fényévekre messze tűnik a kínzás, amit a volt főnökömtől kaptam. Azóta minden megváltozott. Hogy miért vártam eddig, azt nem tudom. De nem sopánkodom a múlton, mert ha nem így történt volna, soha nem ismerem meg Grace-t. Lehetséges, hogy ez volt megírva a nagykönyvben.

– Kész vagyok – fordulok meg Grace hangjának hallatán, aki olyan, akár egy angyal. Nem felejtettem el, amit Ian mondott, hogy a neve kegyelmet jelent. Számomra ez a nő tényleg az irgalmat hordozza magában. Olyan szép, hogy zabolátlan szívem azonnal rázendít az ütemtelen dobogásra. Lefegyverez a kinézete.

A gipsz nélküli lábára egy bokacsizmát vett fel, testére egy feszes fekete kisestélyit, aminek bal lábánál a ruha hosszú, de jobb lábánál majdnem a csípőjéig felvágott, így engedi láttatni a tökéletes feszes combjait. Pánt nélküli ruhájában dekoltázsa megemelve, mellének körvonala két egyforma kerek párnára hasonlít. Nyakában a lánc, amit tőlem kapott. Haja oldalra fésülve begöndörítve, így egyik vállánál meztelen bőre csillog.

Bukfencet, sőt egyenesen körtáncot jár a szívem.

Varázslatos!

Szájtátva bámulom.

– Istenem! Csodaszép vagy! – állapítom meg a nyilvánvalót.

– Kár, hogy nem tudok magassarkút felvenni – szomorodik el.

Odamegyek hozzá, átölelem, és fedetlen vállát csókolgatom.

– Így is te leszel a legszebb!

– Elárulod végre, hová megyünk?

– Foglaltam asztalt a Westlightba.

– Mi? Az az egyik legmenőbb, és hozzáteszem, hogy a legdrágább hely Brooklynban. Mondhattad volna, akkor valami kifinomultabbat veszek fel.

– Így is jó leszel.

– Ha esküvőre mennék koszorúslánynak.

– Akkor miért ezt vetted fel?

– Mert még nem volt rajtam ez a ruha, és azt hittem, valami kevésbé puccos helyre megyünk, ahol én akartam lenni a legdögösebb. A Westlightba viszont ez így kevés lesz.

– Pont jó vagy így – harapok bele a nyakába. – Ha ennél feltűnőbbet akarnál, nem győzném legyilkolni az éhes tekinteteket – nyúlok a szoknyája alá.

– Jake, ne ajzz fel!

– Miért ne?

– Azt mondtad, majd később lesz szex.

– Tényleg ilyet mondtam? De hülye vagyok – szagolok bele a hajába. Olyan gyötrelem elengedni őt most, mintha egy trigonometrikus egyenletet kéne megoldanom, ez az este azonban róla szól, így türtőztetem magam. Felkapjuk a kabátjainkat, és meg sem állunk az étteremig.

A Westlight tényleg elég flancos hely, fancy kajákkal. Nem a mi világunk, de méltó módon szeretném ünnepelni az első Valentin-napunkat.

Frakkos úriember kísér minket a helyünkre.

Egy butikhotel huszonkettedik emeletén vagyunk, lélegzetelállító kilátással New York városára. A hely stílusa a részletekben rejlik, a padlótól a mennyezetig érő ablakokkal, csiszolt oszlopokkal, fekete-fehér csempézett padlóval és citromsárga kanapékkal. A mennyezetről gömb alakú, meleg fényű kristálylámpák lógnak, a díszítés az asztalokon piros-fekete, középen egy szál vörös rózsával, jelezve, milyen fontos nap a mai. A hely tele van, azoknál az asztaloknál pedig, ahol még nem ülnek, a foglalt tábla üzeni, hogy nemsokára ezeket is birtokba veszik.

Meleg napokon nyílt tetőterasszal várják a relaxálni vágyó vendégeket.

Az itallap kínál vodkát, gint, whiskey-t, konyakot, abszintot, söröket, borokat, pezsgőket. Konkrétan van minden, ami kicsit is alkoholtartalmú. Azok, akik nem isznak, vagy vezetnek, alkoholmentes koktélok, üdítők és kávék közül válogathatnak. Mivel mi autóval jöttünk, én most kizárólag egy pohár bort iszom, amit a vacsora úgyis felszív, és még megengedett, Grace pedig pillangóborsós, citromos likőrt kér, jelentsen ez bármit is.

– Tudod egyáltalán, mi az? – heccelem.

– Nem, de olyan jól hangzik. Pillangóborsó!

– És ha nem finom?

– Akkor is megiszom. Láttad, milyenek itt az árak?

– Ne foglalkozz vele! – pörkölök rá. – Nem akarom, hogy ma számítsanak az árak. Egy évben néhányszor megtehetjük.

– Annyira szeretlek, Jake! De ha holnap végre leveszik ezt a vacak gipszet, akkor vissza tudok menni dolgozni. Könnyebb lesz.

– Könnyebb lenne, ha az öcséd tudna egyedül boldogulni.

Grace az asztal felett megfogja a kezemet.

– Próbálkozik.

– Nem eléggé.

– Jake.

– Mikor kérdezte meg utoljára, hogy hogy vagy?

– Jake!

– És mikor jött hozzád utoljára? De persze a pénzt elfogadja, amikor utalod neki.

– Ő a testvérem.

Nem ma és nem most akartam ezt megvitatni, de borzasztóan elegem van, hogy Grace-nek azért van lelkifurdalása, mert a táppénze alatt nem tud küldeni annak az anyámasszony katonájának költőpénzt.

– Feléd sem néz – tromfolok rá.

– Össze kell szednie magát. Nehéz időszakon ment keresztül. Jó fiú a maga módján. De még gyerek. Csak rám számíthat.

– Megértem. Tényleg. De jobban megerőltethetné magát, hogy te egy kis levegőhöz juss.

– Beszélek majd vele, rendben? Most viszont ne foglalkozzunk Adriannel!

Igaza van. Ez most csak rólunk szól. Ma van a szerelmesek világnapja, és ki lenne nálunk hitelesebb, amikor majd’ felfalom a szememmel ezt a nőt?

Megérkeznek az italaink.

Grace pillangóborsós likőrjében nincs semmi különös. Ügy néz ki, akár a limonádé. Fintorog is rá egy sort, hogy egy kicsivel többet várt.

– Ennek utánajárok! – kiveszi a retiküljéből a telefont, és böngészni kezdi a pillangóborsót. – Nézzenek oda! Ilyen tényleg létezik. Egy kék virág, amit más néven ázsiai galambszárnynak hívnak. Tudományos elnevezése Clitoria ternatea – itt egy kicsit megakad a nyelve, de folytatja. – Az ájurvéda egyik legfontosabb virága, mely az indiai orvoslás szerint gondoskodik az agyunk állapotáról. De jótékony hatása még, hogy gyulladáscsökkentő, enyhíti az asztmát, táplálja a bőrt, és pozitívan hat az idegrendszerre. Hallod, Jake? Az idegrendszerre!

– Nagyon vicces!

– Azt írja még, hogy a növény Ázsiában őshonos, nagy színes virágai ehetők, és a leveleit, gyökereit, szárait a gyógyászatban egyaránt felhasználják.

– De a te italod átlátszó – teszem a nagy felfedezést.

– Gondolom, a virágból kinyert folyadéknak nincs színe. Na de hadd kóstoljam! – Grace maga elé veszi a poharat, először csak megszagolja, majd a nyelve hegyével épphogy belenyal. Amikor nem borzad el az íztől, kortyol egy nagyot. – Csak a citrom aromáját érzem. Kérsz belőle?

– Nem, köszönöm. Elég a bor.

Visszatér hozzánk a pincér, hogy felvegye az ételrendelésünket, de a pillangóborsó felderítésének nagy hevében elfelejtettük megnézni az étlapot, ezért kérünk még pár perc türelmet. Választani sem könnyű, olyan cifra kaják vannak felsorakoztatva; áfonyás-diós kenyér rozmaringos szőlővel, kókuszos-currys kesudió, pekándió füstölt kéksajttal, karfiol fondue grillezett kovásszal, polip nyárson, paszternák galagonyapürével. Ezek meg mi a faszomok?

– Azt hiszem, én csak egy mentás joghurtot kérek, desszertnek meg karamellizált almát – kacagja Grace.

– Bocsáss meg, azt hittem, ennél azért jobb a választék.

– Ne viccelj! Csodásan érzem magam! És ha nem zabálok be, este nem dőlök ki olyan hamar – kacsint rám.

– Már nem is bánom, hogy ide hoztalak.

Kis kacér.

Megrendelem Grace-nek az apró fogásokat, magamnak meg füstölt biocsirkét mangós szósszal, mert ez volt az egyetlen, amit nagyjából értettem. Nyalánkságnak ananászos fagyit kértem, amit nem szeretek annyira, de igazából Grace-nek szánom. Én megvagyok édesség nélkül, viszont tudom, ő mennyire szereti, és egy mentás joghurttal úgysem fog tudni jóllakni.

Hanem amikor megérkezik az adagunk, már biztos vagyok abban, hogy én is éhesen fogok ma hazamenni, mert amit elénk raknak, az a fél fogamra sem lesz elég. Olyan kicsi, nagyító kellene, hogy észre tudjam venni a tányéron az ételt.

Grace-szel összenézünk, s mint két tinédzser, vihogni kezdünk.

– Fine dining – mondja.

– Micsoda?

– Amikor nem a mennyiségre összpontosítanak, hanem a minőségre és a kinézetre.

– Nem mondom, jól néz ki, de egy kanállal befalom.

A csirkém szép aranybarnára van pirítva, a mangós szósz mellette igazi fátyolként hullik rá, a kis salátaágy pedig megfűszerezi a sárga és a zöld színek egyvelegét. Grace joghurtja is nyálcsorgatóra sikerült. A menta színe körbeöleli a tálka peremét, egyetlen foltot sem hagyva maga után. A dekor mentalevél, bazsalikom és a rozmaringszál kiemelik a zöld legszebb árnyalatait. Már a kinézettől is megjön az ember étvágya, na de csak ennyi?

Jó étvággyal fogunk hozzá, bár mindketten tudjuk, hogy nem ez életünk legdúsabb vacsorája. Sajnálkozó pillantást vetek kedvesem felé, de ő legyint egyet, majd újra elmondja, mennyire örül, hogy itt lehet, mert még sosem kedveskedett neki így senki. Romantikusnak tartja már egyáltalán azt is, hogy meglepetést szerettem volna neki okozni, és azt, ahogy körülöttünk sündörögnek a fiatal és idősebb szerelmesek, meg ahogy halkan szól a muzsikaszó.

Most is végig szövegel, soha nem fogy ki a szavakból.

Iszom minden szavát.

Mesél a könyvekről, amiket olvasott, a megoldatlan matekleckékről, amiket Mosesszel csináltak, Reaganről, aki elhívta egy kávéra, Oliviáról, aki szerint Grace nélkül unalmas a River Deliben dolgozni, és arról, hogy Ibrahim végre békén hagyta, és már nem zaklatja.

Merthogy volt ilyen is. Ahhoz képest, hogy az a balfácán lekurvázta Grace-t, nem engedte el olyan könnyen, mint azt mi hittük. A szakítás után sokáig csendben volt, de egy idő után „rájött”, neki kell Grace, ezért a fejébe vette, hogy visszahódítja. Naponta bombázta sms-ekkel, küldte neki a virágokat, látogatta a munkahelyén. Grace nem akart rosszat a volt pasijának, ezért nekem kellett intézkednem. Kicsit elbeszélgettem vele, mondván, ha nem akarja, hogy új helyre költözzenek a fogai a szájából, akkor szívódjon fel.

Kihozzák a desszerteket, s bár farkaséhes maradtam, ezekből a cukros ócskaságokból nem kérek, ezért a fagyimat Grace karamellizált almája mellé tolom.

Kikerekedett, hálás szemekkel köszöni meg.

Kisajátítja a szívemet ezzel a nézésével.

– És mit akar tőled Reagan? – húzok egyet a boromból.

– Szeretne megismerni, hogy tudja, jó kezekben van a fia, amikor nincs vele.

– Ez érthető.

– Igen, az. Megbeszéltük, hogy amint tudok rendesen járni, felkeresem.

– Veled megyek.

– Attól félsz, hogy megesz?

– Haha! Nem! De rossz ómen, ha a volt csajod meg a jelenlegi egy asztalhoz ül.

– Tudtommal Reagan nem a volt csajod.

Na most erre mit mondjak? Igaza van, Reagannel csak egyetlenegyszer keféltünk egyet, aminek az eredménye Moses lett.

– De akkor is bizarr, ha ti kettesben kávézgattok.

– Miért?

– Grace! – dörzsölöm meg a homlokom. – Egy kicsit láss az én helyzetembe, hogy mennyire kínos ez nekem.

– Nekem sem egy leányálom a barátom volt szexpartnerével „kávézgatni”. De ezen túl kell esnünk. Nem bánom, jöhetsz, ha szeretnél, de már mindketten felnőttek vagyunk, úgysem esünk egymás torkának. Ha mégis azzal jön, hogy te az övé vagy meg bla-bla-bla… akkor kiütöm.

– Én féltékeny kis amazonom – megcsókolom a kézfejét.

Annyira aranyos, amikor pukkad. Keveset tud Reaganről, de azt igen, hogy korábban mennyit próbálkozott nálam. Viszont sajnos be kell vallanom, hogy ha cicaharcra kerülne sor, Reagan nyerne. Grace vajmi keveset tud az önvédelemről, s bár belülről méregerős és rendületlen, a fizikuma egyenlő egy újszülött kiskutyáéval. Amikor például együtt edzünk, a kétkilós súlyzót se bírja el.

– Most azt hiszed, gyenge vagyok? – Hú, de indulatos!

– Nem, drágám. Törékeny. A kettő nem ugyanaz.

– Lehetnék erősebb, az tény. Majd többet edzem.

– Nem kell. Nekem így vagy tökéletes. A túl izmos nők nem is vonzók.

– Akkor tényleg jobb lesz, ha velem jössz, hogy meg tudj védeni.

– Bármikor, bárkitől!

Mondjuk, azért Reagant nem hiszem, hogy tudnám bántani, elvégre a fiam anyja. Persze van az a pont, ahol a lovak közé kell csapni, de remélem, ez nem következik be.

– Boldog Valentin-napot, Jake!

– Boldog Valentin-napot, Grace!

Mihelyst eltűnt a desszert is, hazamegyünk.

Haza.

Olyan jó, hogy végre számomra is van jelentése ennek a szónak! Sosem gondoltam, hogy erre fogok ácsingózni, hogy ilyen jó érzéssel fog eltölteni a valahova tartozás. De megtörtént, és most életem legboldogabb periódusában vagyok. Nagyon szeretem Grace-t, bár az egyetlen űrt, ami a lelkemben tátong, még ő sem tudja betölteni. A szüleim hiányát.

Mostanában egyre többet gondolok arra, milyen jó lenne átugrani hozzájuk, meginni velük egy fröccsöt, átölelni anyámat, vagy apámmal megbeszélni az éppen aktuális baseballmeccset. Sőt, továbbmegyek, azt kívánom, bárcsak nekem is lenne egy testvérem, akivel mindenemet megoszthatom. Hogy miként és miért kerültek ilyen vágyálmok a fejembe, azt nem tudom. Talán a mostani kavalkád miatt van. Biztos talajon állok, ami adott egy löketet ahhoz, hogy fantáziáljak.

Megváltozott az életem.

Már nem az enyveskezű és becstelen Jake O’Hara vagyok, hanem annál valami sokkal több. Már nemcsak Moses, hanem Grace is számít rám, az én felelősségeim, nekem kell vigyáznom rájuk. S talán, de csak talán, egyszer még másik gyerekem is lesz. És ezt az őrjítően jó érzelmi állapotot, hogy hordozhatom a reményt, Grace-nek köszönhetem.

Figyelmet és odaadást nyújt. Szeret és támogat. Velem volt a szörnyű éjszakai lidércnyomásaimkor, segített leszokni a dohányzásról, s mindennap tesz azért, hogy bearanyozza a napomat. Nem panaszkodik, jól kijön a gyerekkel, és úgy szeret, ahogy vagyok, beleértve a behemótságomat.

A lakásba benyitva meg is lepődik a rózsaszirmok láttán, amik sűrűn elterülve hevernek a földön, körülöttük mécsesek világítják az utat. Lehet, hogy Grace nem kapott még ennyi romantikát, de én sem tettem még ilyesmit egyetlen nőért sem. És repes a szívem, hogy vannak dolgok, amiket együtt élhetünk át. Kicsit talán nekem ez már túl nyálas, de szerettem volna mindent úgy csinálni, ahogy a nagykönyvben megírták.

– Hová vezetnek a szirmok? – kíváncsiskodik.

– Derítsd ki!

Elindul a rózsaszirmok által övezett ösvényen, és nem illetődik meg, amikor a hálószobánkba ér. Kitárja az ajtót, s odabenn még több szirom fogadja, melyek szinte beterítik a szobát. Az ágyon hever egy kis doboz, s az éjjeliszekrényen egy huszonöt szál vörös rózsából álló csokor, mivelhogy Grace ennyi idős lett a múlt héten.

Grace-nek szinte eláll a szava. Helyes! Ez volt a cél.

Hátulról átkarolom.

– Te jóságos ég, Jake! Ezt meg hogy csináltad?

– Megkértem Iant meg Mosest. Amíg mi odavoltunk, ők átjöttek megcsinálni.

– Ezt nem hiszem el, ez mesés!

– Tetszik?

Megfordul, hogy egymás szemébe nézhessünk.

– A legszebb dolog, amit értem tettek. Köszönöm!

Izzó csókban forrunk össze, amitől elejti a táskáját. Megmarkolom Grace-t a fenekénél fogva, s magamra rántom. Könnyű, akár egy tollpihe, nincs nehéz dolgom, de ügyelek rá, hogy a gipszes lábának kényelmes legyen. Míg ő belém kapaszkodik, lehúzom a hátán a cipzárt. Csipkés melltartója láttán az örömrudam jelt ad, hogy ő biza készen áll.

De mikor már arra készülnék, hogy rádobjam Grace-t az ágyra és leszakítsam róla a ruha többi részét, megcsörren a telefonja.

– Hagyd most – kérem.

– De lehet, hogy fontos. Csak egy perc. – Szemforgatva ugyan, de ráhagyom. Nem sok minden tudná lelohasztani a cerkámat. – Adrian az.

A büdös életbe! Szuper az időzítése.

– Vedd fel, magatokra hagylak. – Kisétálok az álló szerszámommal a konyhába. Még ő sem fog kizökkenteni az állapotomból, de egyáltalán nem örülök neki. Mit akar pont most Grace-től? Tudja, hogy van pasija, és ma Valentin-nap van. Miért nem keres inkább magának valakit, ahelyett hogy a nővérét nyaggatja ilyenkor? Taknyos kölyök!

Füstölgök a haragtól.

Kínomban inkább rákeresek, hogy mi az az ájurvéda. Még az étteremben ütötte meg a fülemet a kifejezés. Olvasok róla valami olyasmit, hogy lélek, harmónia, egyensúly, de mivel nem vagyok egy nagyon spirituális lélek, nem folytatom, inkább leteszem a telefonomat a pultra, ahol észreveszem az elmosott kávésbögréinket. Kosz, srácok! Ezt még meg kell nekik hálálnom valahogy.

– Minden rendben? – csoszog be Grace.

– Mit akart?

– Csak megkérdezte, mi a helyzet.

– Ahh. A legjobbkor.

– Tudod, milyen.

– Sajnos.

– Pszt! – cicázik oda hozzám.

– Ne pisszegj le, asszony!

– Jaj, édes, nem tudom, te hogy vagy vele, de nekem elég melegem van. Nem dobjuk le magunkról ezt a sok göncöt?

Meg kell hagyni, a smúzolásban nagyon jó, nekem meg véresen lüktet a farkam.

– Még tartozol egy cicibemutatóval.

Ekkor még nem tudtam, hogy ez a nap csak egy álomkép marad a szívünkben, mert nem is olyan soká a mi történetünk a darabjaira hullik.

11. FEJEZET

Ha bármikor szükségem van valamire, kivétel nélkül mindig Ian az egyetlen, aki elsőként segít. Most is egy nagyon fontos dologban kell a támogatása.

– El tudod intézni? – kérdem sürgetve.

– Hát nem is tudom. Elég régen volt már a románcunk. És ha Olivia megtudja, nekem végem.

Mióta van ez a lány, Ian tudtommal nem volt mással, ők ketten pedig egyre szorosabb kapcsolatot ápolnak. Már önmagában az is meglepő, hogy az egykor szoknyapecér barátom most monogám életet él, aminek persze nagyon örülök, de még mindig tartok tőle egy kicsit.

– Megmondom neki, hogy miattam tetted. Csak egy apró szívesség, nem fog jelenteni semmit. Ezt tudnia kell, ha igazán bízik benned.

– Jól van, máris felhívom.

Látom, ahogy Ian a mobilja telefonkönyvében keres. Nem faggatózom, hogy ha már nem érdeklik más nők, akkor miért van még mindig meg a száma, mert túl ideges vagyok ahhoz, hogy megszólaljak.

Az, amire készülök, lehet jó, de elsülhet akár a legrosszabbul is. Kattog az agyam, hogy melyik verzió fog bekövetkezni. Ez lehet valakinek egy óriási élmény vagy egy szívet feltépő mély fájdalom. Csak bízni tudok benne, hogy az előbbi lesz, és nem cseszem el totálisan.

A barátom nálam vendégeskedik, és amíg ő elintézi ezt a kellemetlen telefont, addig főzök magunknak kávét. Reflexből kinyitom a hűtőt, hogy az egyikbe töltsek tejet, de hamar rájövök, hogy csak Grace szokta tejjel inni a kávét. Mi Iannel semmit nem rakunk bele.

Grace most nincs itthon. Miután lekerült a lábáról a gipsz, azonnal visszament dolgozni a River Delibe. Hiányzott már neki a munka, a pörgés meg a kollégák, és jót is tett neki a hetekig tartó bezártság után. Itthon már nagyon unatkozott, bár Moses meg én minden tőlünk telhetőt megtettünk a kényelméért. Ez idő alatt még rendszeresen csokit is hoztam neki, mire ő azzal viccelődött, hogy ennyi édesség után már daruval kell kiemelni a lakásból. Ennek ellenére persze befalta az összeset, hibátlan alakján mégsem esett csorba. Mondjuk, engem egy cseppet sem zavart volna, ha felszed magára pár kilót, de ahogy azt Grace-szel beszéltük, az édesanyjának volt meg az a tulajdonsága, hogy bármennyit evett, nem hízott egy dekát sem. Ennek ellenére azért néha cukormentes finomságokat, gyümölcsöket meg magvakat hoztam neki rágcsálnivalónak.

– Oké, megengedte – fordult hozzám Ian.

– Komolyan?

– Aha. Már ma elmehettek hozzá.

– Szuper! Grace ma délelőttös műszakban van, délután négykor végez.

– Akkor írok neki egy sms-t, hogy fél öt körül ott vagytok.

– Kösz, haver! Jövök neked eggyel! – nyújtom neki oda a kávét.

Azt, amit elterveztem, Grace-nek szánom meglepetésként. Hogy mennyire fog neki tetszeni, azt nem tudom. Talán rossz néven fogja venni, mert lehet, neki ez csak egy bántó darab a múltból, de a megérzésem azt súgja, minden rendben lesz.

Az elmúlt hetek gyorsan tovaszálltak. Már tavasz van, az év számomra legkedvesebb periódusa. A nyitott ablakon keresztül érzem, ahogy az egész utcát körbelengi a friss áprilisi levegő, valamint a magnólia- és cseresznyefák különleges illatának egyvelege.

Grace is kicsinosította a lakást tavaszi díszekkel; a konyhaasztalra rózsaszín tulipánokat tett, az ajtókopogtatóra felfüggesztett egy aranyesőkoszorút, a hálónkba pedig ibolyaillatú gyertyákat rakott. Én engedtem, de Moses kitiltott a szobájából minden, szerinte lányos dolgot, amit Grace megértett.

Iannel leülünk, hogy megigyuk a kávét.

– Tud már róla? – kérdi.

– Még nem. Majd elémegyek, ha végzett, és onnan elmegyünk együtt.

– Nem félsz a reakciójától?

– Egy kicsit. Benne van a pakliban, hogy nem fog neki tetszeni.

– Szerintem nagyon ütős. Én tuti örülnék neki, ha csaj lennék.

– Nem akarlak elképzelni lánynak. Fúj! Bár lehet, már nincsenek meg a tökeid. Olivia eltette őket.

– Még te dumálsz? Ha használni akarod őket, engedélyt kell kérned Grace-től.

Röhögünk. Egyikünk sem hitte, hogy valaha is ide jutunk. A két csőlakó, akik majdnem halálra fagytak az utcán, éhezve, büdösen és ágrólszakadtan próbálták kihúzni valahogy, most külön élnek, van tető a fejük felett, nem korog a hasuk, és van mellettük egy NŐ.

– Elköteleződsz Olivia mellett? – érdeklődöm.

– Egyelőre nagyon úgy néz ki. Okos és vicces, és tényleg érdekli, hogy ki vagyok. Nem csak a farkam kell neki. A dudái meg, hallod… kibaszottul odáig vagyok értük.

Ian a kapafogaival, elálló füleivel és nyegle vonásaival nem az a tipikus szívtipró, de láttam és hallottam is, hogy mekkora szerszáma van, amit a könnyűvérű nők előszeretettel használtak ki. Örülök neki, ha Olivia tovább lát ennél, és tényleg tudni akarja, ki is az az Ian Rogers valójában.

– Ezt örömmel hallom. És kösz, hogy segítesz!

– Erre valók a barátok.

– A testvérek!

– A testvérek!

Ciki, de a kávéscsészékkel koccintunk egyet, minthogy ez is egy pecsétje annak, amit már így is tudunk: tesók vagyunk. Iant nem is tudom máshogy látni, csak mint a fivéremet. Kölyökkorom óta az életem része, az egyetlen ember, akire mindmáig számíthatok. Nem tudom, mihez kezdenék nélküle.

– Ugye most nem az jön, hogy szeretjük egymást? Mert akkor lépek! – szövegeli.

– Most már nem, te majom.

– Jaj, ne kelljen már kimondanom! Ez olyan buzis.

– Egy kicsit tényleg az – nevetem el magam, ahogy lerakom az üres csészémet az asztalra. – Oliviának mondtad már?

– Á, nem, még nem tartunk ott.

– Jah, végül is csak több mint fél éve jártok. Hova sietni? – piszkálom szarkasztikusan.

– Kezdetben csak szexkapcsolatról volt szó.

– De azóta megkedvelted.

– Ez igaz. A helyzet viszont furcsa nekem. Hónapok óta nem dugtam senki mással. El tudod ezt hinni? Olivia mellett azonban úgy érzem, nem is kell más. Valahogy egy rugóra jár az agyunk. Jó a társaságában, nem idegesít, nem akarom reggelente kirúgni az ágyamból. Szeretem, ha ott van. Ő… más. Megért engem. Zavar, ha nincs velem, és idegbe jövök, ha pasasokkal dumál az étteremben. Ismeretlen érzések vannak bennem. A fene se tudja. Talán beteg leszek.

Nocsak, nocsak! Valakinek benőtt a feje lágya. A fiúból immár férfi lett.

– A szerelem első jelei. Felemelő érzés, nem igaz?

– Olyan, mintha a föld felett repülnék.

– Kívánom, hogy nagyon sokáig tartson.

– De nem tudom, megérdemlem-e.

– Emlékezz, mit mondtál nekem egyszer az állatkertben! „Ne becsüld le magad! Mindenkinek jár, hogy szeressék…”

– Ha mégsem, hát én itt leszek, hogy elvigyelek egy jó kis sztriptízbárba – fejezi be, amit anno mondott. – Emlékszem.

– A második fele már nem aktuális. Grace tuti nem engedne el.

– Nyámnyila!

– Ahh, szóval így állunk? Meséljek Oliviának a korábbi tivornyáidról? – cukkolom.

Ian elfintorodik. Annyira tudtam. Habár sok mindent elárult magáról, vannak dolgok, amiket hét lakat alatt őriz.

– Inkább főzz még egy kávét, mert hosszú lesz az estém.

– Miért nem szállsz ki te is, Ian? Nekem is sikerült – nagyon szeretném, ha végre ő is rendes polgári életet élne és elhagyná a briganti életmódot. Amikor összevertek, és nem tudtam dolgozni, egyedül vitte a balhékat. És mióta kiszálltam, szintén egymagában nyomja. Aggódom érte.

Felrakom az újabb adag kávét.

– Mintha az olyan egyszerű lenne. Neked mázlid volt. Jó kiállású vagy, de nekem milyen esélyeim lennének? Iskolázatlan vagyok.

– Attól még megpróbálhatnád. Nem élhetsz így örökké.

– Majd átgondolom.

Lehúzzuk a második adag koffeinünket, majd Ian távozik.

Számítok rá, hogy csakugyan megfontolja, amit mondtam neki. Amióta már nem dolgozom Raynek, sokkal kiegyensúlyozottabb, magabiztosabb és boldogabb vagyok. Ennek persze egyrészt Grace az oka, de megnyugtat a tudat, hogy tisztességes munkával keresem a betevő falatot. Az életemnek azt a korszakát hivatalosan is lezártam, és semmilyen körülmények között nem óhajtok visszatérni hozzá. Már csak egy rossz álomként él a fejemben, amikor még azért kellett küzdenem, hogy ne haljak éhen, és ezért cserébe mások anyagi forrásába kellett belerongálnom, holott ők azért dolgoztak, hogy eltartsák a családjukat. Ezért még ma is furdal a lelkiismeret, de már nem tudok rajta változtatni. Nem akarom játszani a mártírt, de csak egy ostoba kölyök voltam, akit Ray könnyűszerrel lépre csalt, s elhitette vele, hogy majd ez menti meg az éhhaláltól. Mostanra már tudom, hogy lett volna más választásom is, ha például nem szököm meg az árvaházból, akkor talán lett volna belőlem valaki. Mert abban igaza van Iannek, hogy semmi végzettségünk nincsen, amit igyekszek majd pótolni, és legalább az érettségit megszerezni.

Fél négyet üt az óra, ezért elindulok Grace-ért.

Gyalog megyek, mert az étterem nincs messze a lakásunktól, és hogy a tavaszi levegő átjárja a testemet. Most még minden csendes. Az emberek még nem kezdtek el bezsongani a hamarosan elérkező nyár gondolatától. Amit őszintén szólva én is várok, annak ellenére, hogy gyűlölöm a nyarat és a forróságot. De már csak pár hét, és egy éve lesz annak, hogy megismertem Grace-t. A kapcsolatunk nem kezdődött valami fényesen. Kezdve azzal, hogy egy köcsög betörőként majdnem infarktust okoztam neki, utána meg debilként viselkedtem vele, holott nem szolgált rá.

Ez alatt a majdnem egy év alatt sok minden történt velem. Az életem fenekestül felfordult, de akkor is ez a lehető legjobb, ami történhetett velem. Már nem egy földönfutó csövesnek látom magam, aki hitvány dolgokat művel, hanem egy olyan valakinek, akinek van családja és otthona, és nem kell a kosztot aljas módon megszereznie.

Megállok egy virágüzlet előtt, és az üvegablakban végignézek magamon. Mintha minden vonásom megváltozott volna. Nem is emlékszem a régi valómra. A mosdatlan, nemtörődöm, rendezetlen kinézetű egykori mivoltom már nem létezik. Most egy szőke hajú, kék szemű, kissé borostás, de férfias kiállású férfit látok, aki épp virágot akar venni szíve hölgyének.

Nem vagyok egy nagy virágszakértő, nem ismerném fel, csak a tulipánokat, de itt mindenre rá van írva a virágok neve. Jácintok, nárciszok, árvácskák, kakasmandikók, recéshagymájú nőszirmok, prérigyertyák, egyvirágú csillaghagymák és persze tulipánok meg rózsák sorakoznak a vázákban és a cserepekben.

– Tudok segíteni? – szólít meg az eladó, aki kék kötényt visel, és haját hátul szorosan kontyba fogta, mint egy nagymama. A szemüvege mögött a szarkalábait elnézve már abban a korban lehet.

– Köszönöm, azt hiszem, megvagyok.

Kizárásos alapon egy csokor rózsaszín tulipánt választok, mivel Grace-nek ez a kedvenc színe, a tulipánokkal meg nem lőhet mellé az ember.

– Jó választás – mondja az eladóhölgy. – A tulipánok a tökéletes, mély, halhatatlan szerelmet jelképezik. Olyanoknak szokás adni, akik iránt feltétel nélküli szeretetet érzünk. A rózsaszín tulipán pedig a szeretetet és ragaszkodást jelöli.

– Azt hittem, a rózsa a szerelem jele.

– Ez, kérem, tévedés. Bár sokan így hiszik, de a rózsák nem a szerelmet, hanem a szenvedélyt, a vágyat képviselik. Romantikus, de az igazi szerelem szimbóluma a rózsaszín tulipán. Ha a kedvesének szánja, nem is dönthetett volna jobban.

– Szerintem ezt az infót ő sem tudja.

– Akkor mesélje el neki! Meglátja, meghálálja majd – időseket megszégyenítő kacsintást kapok.

Ki gondolta volna, hogy a virágoknak ekkora jelentőségük van?

Megköszönöm a virágboltos nénike kedvességét meg a tanácsot, majd fizetés után távozok. Grace-t szerintem nem a virág fogja érdekelni, vagy az, mi a jelentése, hanem maga a gesztus, hogy gondoltam rá. Biztosra veszem, ha egy szál letépett százszorszéppel állnék elé, ő annak is örülne. Oké, ez a szerelmi dolog a tulipánokkal meg a rózsákkal azért elég romantikus, ezzel tuti szerzek egy piros pontot magamnak.

Grace épp akkor lép ki az ajtón, amikor odaérek a River Deli elé. Majdnem nekem ütközik. Rögvest felkapom, és megpörgetem.

– Édesem!

– Jake! – kapaszkodik a nyakamba. – Hát te mit keresel itt?

– Érted jöttem.

– Értem? Azt hittem, ma Iannel van programod. – Leteszem a földre. Nagy csillogó szemeivel vizslatja a virágcsokrot. – Ez az enyém?

– Ami azt illeti, ezt egy másik dögös szőkének hoztam. Hasonlít rád, csak épp nem ennyire kíváncsi. Nem láttad valahol errefelé?

– Szemtelen alak! – bokszol vállon.

– Igen, ez a tiéd. Neked hoztam – átadom a csokrot. – És van egy meglepetésem is mára.

– Milyen meglepetés?

– Már megint ez a kíváncsiskodás. Bízz bennem, életem!

Grace kis vékonyka ujjaival körbefogja a tulipáncsokor szárait, s szemét behunyva beleszagol a szirmokba. Sajnos a tulipánoknak nincs kifejezetten jellegzetes illatuk, de a látvány magáért beszél. Tetszik neki.

– Gyönyörűek! Köszönöm!

– Nagyon szívesen! – csók. Aztán még egy és még egy. Ha nem az utcán lennénk, leteperném.

– És ahová megyünk, ott nem lesz útban ez a fenséges bokréta?

– Ravasz!

– Egy próbát megért! – szempilla-rebegtetésben aranyérmes lenne.

Séta közben megy a locsifecsi. Grace beszámol minden eseményről, ami napközben történt vele; a hétgyerekes családról, amelyik iszonyat nagy hangzavarral volt, a köhögő vendégről, aki egyértelműen beteg volt, mégsem maradt otthon, a mindenre allergiás hülye picsáról, akinek legalább harminc évvel volt idősebb a pasija, és Domenicóról, aki figyelmetlenségből odaégette az olajat.

Grace karattyolása üde színfolt. Így egészítjük ki egymást. Ő a szavak, én a csend. Ő a fény, én a sötétség. Mindent, ami hiányzik belőlem, ő pótol. Higgadt jellemétől férfinak érzem magam, hiszen ha egy nő nyugodt, az egyrészt az otthoni légkör hatása, aminek én is része vagyok. Nem csoda, hogy bearanyozza a mindennapjaimat, amikor megmutatja nekem, hogy én is érek valamit, s mint társa támaszkodhat rám. Ez az egyensúly már nagyon hiányzott az életemből. Nem tudom megmondani, mikor volt utoljára ekkora harmónia bennem. Közrejátszhat az üde időjárás, vagy hogy Ian lehorgonyzott Olivia mellett, és ezzel elindult egy biztonságosabb úton.

– Nézd, Jake! – rángatja meg a kezem. – Itt a brooklyni balett-társulat. Ó, mennyit álmodoztam róla, hogy egyszer itt tartok majd órákat! Ha Marylandben befejeztem volna a balett-táncosi karrieremet, itt szerettem volna oktatni.

– Akkor tetszeni fog a meglepetésem! Hölgyem, szabad egy táncra? – hajolok meg előtte.

– Tessék?

– Balettezni fogunk. Vagyis csak te. Nekem abban a megtiszteltetésben lesz részem, hogy nézhetlek.

– Édesem, ide nem sétálhatunk csak úgy be, hogy balettezni akarunk.

– Tudom. Le van fixálva. Már várnak minket. Gyere, menjünk be!

– Micsoda? – néz rám megszeppenve Grace.

– Ha az egész sztorit tudni szeretnéd, akkor Ian intézte el. Egy barátnője itt a tulajdonos, akit felhívott, hogy engedélyt kérjen. Ő pedig megadta. Este kilencig mienk az egyik gyakorlóterem.

– Ezt nem tudom elhinni.

– Haragszol? – kicsit félek, hogy igen. Nem áll szándékomban megbántani. – Nem kell bemennünk, ha nem akarsz. Semmit nem kell tenned, amit nem szeretnél.

– Nagyon hiányzik a balett, de olyan régen táncoltam már. Be vagyok rozsdásodva. Félő, hogy minden mozdulatot elfelejtettem.

– Olyan, mint a biciklizés, ezt nem lehet elfelejteni. A véredben van. És csak te meg én leszünk, nem kell félned semmitől.

Grace az épületre pillant. A hatalmas üvegajtó tetején ott virít a Brooklyn Balett logó. Hívogatón fényesen és magasan pompázik. Néha kinyílik az ajtó, rajta ki-be lépkednek a kis növendékek. Fura ilyen közelről balettes lányokat látni. Nem az én világom, és kissé ijesztő is számomra, hogy olyan vékonyak. No meg a tarkójukon az a szoros konty nem fáj nekik?

Ők is bámulnak minket. Joggal, hiszen két felnőtt idegen álldogál a bejáratnál, de csak pár percig tart a mélázásunk, mert Grace végül megindul befelé. Enyhén steril környezet fogad minket. Minden fehér és natúr, tiszta, akár a patyolat. A falakon a legismertebb balett-táncosok festményei lógnak. A kihelyezett emelvényeken a legrangosabb díjak sorakoznak, amit az itt tanult táncosok nyertek. Minden centire kimért, sehol egy apró hiba vagy egy meggyűrődött függönydarab.

Egy fekete hajú, frufrus recepciós fogad minket, akinek nyílegyenes haja a derekáig ér. Fehér blúzt és hozzá illő fekete bőrszoknyát visel. Nem lehet több húszévesnél. Orosz akcentussal kezd el beszélni.

– Üdvözlöm önöket! – ültéből még fel is áll, hogy megadja a tiszteletet. Itt aztán mindenre gondolnak. – Jekatyerina Medvegyeva vagyok. Miben segíthetek?

Most jól be fogok égni, de fingom sincs, hogyan kell kiejteni annak a nevét, akihez jöttünk, pedig Ian a számba rágta.

– Szvetlana Kolesnyikovához jöttünk.

– Van időpontjuk?

– Nincs. Ian Rogers megbízásából vagyunk itt.

Ahogy kiejtem a barátom nevét, Jekatyerinánál leesik a tantusz. Tehát hallott rólunk.

– Egy pillanat türelmet kérek. Addig foglaljanak helyet a váróban!

– Köszönjük!

Grace-szel leülünk a bíborszínű bársonyhuzattal körbeölelt fotelekbe.

– Ezt nem hiszem el, Jake! Mindjárt találkozom Szvetlana Kolesnyikovával! Úristen, ez hihetetlen! – a lelkesedése a bizonyíték, hogy jó döntés volt ide szervezni a randit.

– Örülök, ha örülsz, bárki is legyen.

– Te nem tudod, ki az a Szvetlana Kolesnyikova? Ennél nagyobb bűnről még nem hallottam – fogja a homlokát nevetve.

– A balett nem egészen az, ami eddig lekötötte volna a figyelmemet. De látod, most mégis itt vagyok. Szóval, édesem, meséld el! Ki ez az orosz nő?

– Szvetlana minden idők legkirályabb táncosa! Tizennyolc évesen már versenyzett Szentpéterváron, ahol második lett, és rögtön utána meghívást kapott az Orosz Balett Vaganova Akadémiájának végzős kurzusára. Ez volt az első alkalom, amikor egy diák két osztályt ugorhatott. Felvették a színház balett-társulatába, és vezető táncossá léptették elő. Húszévesen már Európa- és világbajnok volt. Részt vett a nemzetközi balettfesztiválon, ahol a legrangosabb nevekkel dolgozhatott együtt, mint például Vlagyimir Malahov. Fellépett Buenos Airesben, Milánóban, Rómában, Londonban, Tokióban, Montrealban, Rio de Janeiróban. Két dokumentumfilm is készült róla. Ez a nő maga a balett! Mindent elért, amit lehetett, az összes díjat bezsebelte már. Táncolt az amerikai elnök, az angol királyi család, de még Stephen Hawking előtt is. Csodálom őt!

– Hűha! Nem semmi karrier!

– Ezért is furcsa, hogy Ian ismeri.

– Ne menjünk bele a részletekbe!

– Oké, sejtem azért.

– És mostanra már csak tanít?

– Persze, hiszen ebből a szakmából gyorsan kiöregszik az ember.

– Miért, hány éves?

– Huszonöt.

– Most csak szívatsz! – úgy meglepődöm, mint egy kisgyerek, akit éppen csínytevésen kaptak. – Hogy lehetne valaki huszonöt évesen öreg?

– Ez egy ilyen világ. Már hároméves kor előtt elkezdik a kicsik a felkészülést. Mindennap edzés, nyújtás. De ahogy telik az idő, a test változik. A húszas évek után már nem rugalmasak az izmaink. Megfeszülnek, merevebbek lesznek a korral. Ez a tánc pedig a kecsességről, az eleganciáról szól. Hajlékonyság és tartás kell hozzá.

Nem akarok hinni a fülemnek. A sportok, amiket én nézek, baseball, kosárlabda, foci, rögbi, ökölvívás, ott mind még negyven év felett is játszanak. Nem gondoltam, hogy a balett ennyire kemény.

Hanem amikor Szvetlana elénk áll, akkor tudatosulnak bennem az elmondottak. Bézs nadrágkosztümje, mely alatt egy fehér topot visel, szinte rátapad filigrán alkatára. Hamuszürke haja nem meglepő módon hátul kontyba fogva. A megjelenése tekintélyt parancsoló, távolságtartó és hideg. Habár egykor Grace is balerinaféle volt, ez a nő a szöges ellentéte. Grace a melegség, ez a Szvetlana inkább a ridegség jeleit hordozza magában. Lépései közeledtével kopogó cipőinek a hangja felerősödik, amitől feláll a szőr a hátamon.

– Jó napot! Maguk jönni hozzám különóra? – töri az angolt. Már értem, mi tetszett meg benne Iannek, az egzotikuma.

Felállunk. Grace megnémulva le sem veszi róla a szemét.

– Jó napot! Igen. Én Jake O’Hara vagyok, ő pedig a barátnőm, Grace Mayer – kezet fogunk. – Ian barátom küldött ide minket.

– Da, Ian. Kak gyela?

– Hogy mondja, kérem?

– Pardon. Küzdök az itteni nyelvvel.

– Azt kérdezte, hogy van Ian – szólal meg végre Grace. – Jól van. Üdvözletét küldi.

– Szpásziba!¹ Gondolok néha idő, amit együtt töltöttem vele. De én azóta férjhez kerültem.

– Úgy kell mondani, hogy férjhez mentem – segít neki Grace.

– Izvinyitye!² Néha összekeverem szavakat. De kérem, kövessenek, megmutatom, melyik terem lesz maguké.

Egy hosszú folyosón vezet minket végig. Bal és jobb kéz felől is csukott ajtókat látunk, de a kiszűrődő zongoraszó nyomatékosítja, hogy a színfalak mögött próbák zajlanak. Felmegyünk egy csigalépcsőn, melynek korlátja szalagokkal van feltekerve. Vezetőnk elmeséli, hogy ezek azon balettcipők szalagjai, amik már elhasználódtak, de egykoron hű társai voltak az itt tanult balerináknak. Ezt a tradíciót ő kezdte el, amikor az utolsó előadásán elbúcsúzott szeretett lábbelijétől. Azóta a növendékei is követik a szokást, és minden elhordott cipellő szalagját levágják, majd a korlátra kötik, mint egy emléket. Furcsa egy hagyomány, de Szvetlana szerint a testén kívül egy táncművész legnagyobb támasztéka a jól megválasztott cipő, ami összeolvad viselőjével, akár a saját bőre. Lágyak, hajlékony felépítésűek, vászonból vagy bőrből készülnek. Talpuk a sarokrésznél vastagabb, míg középen vékonyabb, és az elasztikus szalagok szolgálnak rögzítésre a lábfej fölött.

Az emeleten egy mahagónifából készült kétszárnyas ajtó előtt megálljt int a kísérőnk.

– Ez én privát termem. Csak én használom. Itt lehettek estig, amíg az iskola be nem zár. Tettem ki neked egy dresszt. Szerintem jó lesz a méret. Háráso?

– Háráso! Bálsoje szpásziba!³ – Grace orosztudása izgalomba hoz.

– Áhotna! Do szvidanyija! ⁴

– Do szvidanyija!

Szvetlana magunkra hagy. Grace-en a sor, hogy benyisson, de habozik.

Átveszem tőle a csokrot.

Egyik keze a kilincsen, a másik az ajtón pihen. Simogatja, mintha beszélgetnének. Nem sürgetem. Hagyom, hogy a maga tempójában készüljön fel, hisz valaha ez volt az álma. Kiemelkedően nagy tehetség volt, de le kellett mondania minderről. Mindennap megadathatott volna neki, hogy belépjen ezeken az ajtókon, de a sors kegyetlen fintora ezt nem tette lehetővé. Ezért nem siettetem, élvezze ki ezt a fontos pillanatot, mert valószínűleg ez az első és utolsó alkalom, hogy átléphet egy igazi balettiskola kapuin.

Lenyomja a kilincset, és ahogy a fénycsík szélesedni kezd, átlépünk egy olyan galaxisba, amely Grace lényének veleszületett része. A helyiség életre kel. Mintha eddig fulladozott volna, de most megérezte, hogy olyasvalaki jött, akinek itt a helye. A tér eggyé válik Grace-szel. Tapintani lehet, amit kivált belőle. A kisugárzása megváltozik. Az egyszerű farmer, póló öltözéke is most olyan rajta, mintha estélyi ruhát viselne. A királynő megérkezett.

A nyitott ablaknál a hófehér függönyök neki lengedeznek a karnison. A tükörfal csillogó borítása erősebben invitálja. A padló fényezése táncra csalogatja, amire rávetül a mennyezetről világító LED-lámpák fénye. Csak egy magnó van a radiátor mellett, azon kívül a terem üres.

– Tetszik? – hülye kérdés, tudom, de szeretném tudni, mi jár a fejében.

– Még soha nem láttam ennél szebbet. Nem találom a szavakat. Ez annyira… káprázatos. Szédületes itt lenni.

– Itt lóg az ajtó kampóján a ruha, amit Szvetlana mondott.

– Nem vehetem fel. Nem az enyém.

– De, drágám, amit adnak, fogadd el! Nem azt mondta, hogy örökre tiéd, de erre a pár órára megérdemled. Túl sokat gondolkozol.

Végigsimít a ruhás zsákon. Van ebben a mozdulatban valami szomorú. Az elvesztett álmai utáni vágyódás. Amikor tudod, hogy képes lettél volna rá, mert erre születtél, de kíméletlenül elvették tőled. Nem kezdheted elölről, mert az életben nem sokszor adatik meg a második esély. Grace-nek már nem lesz több lehetősége felépíteni mindazt, amit eltervezett. Többet nem kopogtat az ajtaján az alkalom, hogy balerina vagy tánctanár legyen. Ezek számára már mind elvesztek. Ahogy ő mondta, már kiöregedett, pénze pedig nem volt, hogy szakképzett tanár legyen.

– Fordulj el – kéri.

Amíg átöltözik, magamban elkezdek százig számolni.

Fájdalom. Ezt tudtam leolvasni arcáról, még a szemeit is ellepték a fátyolos könnyek. Búcsúzik. Attól a valakitől, aki lehetett volna belőle. Talán mégsem volt jó ötlet ide jönni. Tudom, mennyire fáj neki. Tudom, mennyire megviselte, én azonban nem arra akartam emlékeztetni, milyen sokra vihette volna. A célom pont az ellenkezője volt. Azt szerettem volna neki megmutatni, hogy néha nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy elterveztük, de helyette jönnek újabb és másabb kalandok, kihívások.

Az élet kiszámíthatatlan. Ahelyett, ami nem lehet a miénk, keresnünk kell valamit, ami nekünk lett szánva. Nem dobhatjuk be a törölközőt rögtön az első kudarc után. Ezért vagyok ma itt. Nekem aztán tényleg kijárt a szarból. De ha feladtam volna, ha nem remélek és nem küzdök eléggé, akkor soha nem ismerem meg Grace-t. Rá és a fiamra vagyok a legbüszkébb.

– Kész vagyok.

Amint visszafordulok, kihagy egy dobbanást a szívem. Itt áll előttem a legangyalibb teremtés a földön. Hófehér, spagettipántos, szív alakú dekoltázzsal, kivágott és ékkövekkel megrakott dresszben, hófehér harisnyával. Tányér alakú, világoskék tüllszoknyáján apró csillámok ragyognak. Lábán szalag nélküli cipőt visel, amit Grace azzal magyaráz, hogy ez csak gyakorlócipő, azokon nem szokott lenni.

Meseszép!

Nem töröm meg ezt a varázst. Törökülésben elhelyezkedem a magnó mellett, és megnyomom a lejátszás gombot. Megjelenik a kijelzőn a zene címe, s a hangszórókból felcsendül Pjotr Iljics Csajkovszkij A hattyúk tava című műve.

Grace felvesz egy alappozíciót. Bal lába elé helyezi a jobb lábát, ügyelve rá, hogy a két lábfeje ellentétes irányba álljon. Behajlított kezeit a feje fölé emeli, két tenyerét kissé lefelé hajlítja, előretartva, hogy megmaradjon az íve.

És elkezdődik!

Olyan műsornak lehetek a szemtanúja, ami keveseknek adatik meg. Könnyed, légies, súlytalan előadást látok. Igyekeztem felkészülni erre a napra, ezért jó pár videót megnéztem és netes portált elolvastam, hogy nagyjából képben legyek a mozzanatokról. Amikor lábujjhegyre emelkedik, az a relevé. Két lábbal felugrik, két lábbal zártan, de tisztán érkezik, az az assemblé.

Grace úgy mozog, akár egy hattyú. Pipiskedik, nyújtózik, szökken. Spicc, plié, sauté. Hajlít, előredől, spárga a levegőben. Pas de bourrée, chassé, coupé. Fordul, ugrik, emelkedik. Cabriole, ecarté, glissade. Minden mozdulatából sugárzik a báj és a jellem. Nem lehetne összetéveszteni senkivel. Arcán az elégedettség és a bánat egyvelege keveredik. Midőn a jobb lábára áll, a bal lábát a másik térdénél megtámasztja, úgy fordul testének tengelye körül legalább háromszor, s a szeme sarkából egy könnycsepp a földre hull. Ez lehetett volna ő. A nő, akinek a vérében van a tánc. Született tehetség, amit rajtam kívül nem láthat senki. Cipeli a sok fájdalmat, a beteljesületlen álmokat. De hiába bánt el vele kíméletlenül a sors, ő most mégis itt van, harcol, küzd, magasodik, s fénye vetekszik a legszikrázóbb üstökösével.

Mágikus őt nézni.

Táncában hol felemészti a múlt, hol erőre kap. Elcsitul, majd romos hamvaiból újraéled. Halkan neszei, hogy aztán feltámadó hullámként tornyosuljon az égig. Nem hagy választást. Nem hagy kiutat. Vívódik, hadban áll, de a háborút a lelkében egyedül kell megvívnia. Ez az ő összecsapása önmagával, mert a legnagyobb csatákat mindig saját magunkkal kell megvívnunk. A megváltoztathatatlant nem tudjuk megváltoztatni. Bármennyi erőt is fektetünk bele, nem írhatjuk újra a lapokat. Azok az oldalak már megteltek, s nekünk nem marad más, csak az elfogadás. Nincs újrajátszás. Nincs az élet filmjén megállító gomb.

És ami most ebben a teremben zajlik, a legszebb feldolgozása mindennek. Mindenfajta képzeletet felülmúló küzdelem. Grace lefedi a neve jelentését. Kegyelem. Ő maga ennek a fogalomnak a csodája.

Kipirosodott pofival és könnyáztatta szemekkel fejezi be a táncot. A zene megáll, ahogy a levegő is körülöttünk. Kecsesen meghajol, és mellém telepedik. A táskájából elővesz egy üveg vizet.

– Zseniális voltál! – dicsérem meg.

– Köszönöm. Be kellett volna melegítenem – kuncogja. – Majd megdöglök, úgy elfáradtam.

– Nem semmi bemutató volt. Nem sejtettem volna, hogy a balett ennyire érzelmes.

– Minden érzést ki lehet fejezni vele. Egyebek közt ezért is választottam anno ezt az irányt. A tánc nagyon emocionális, a balett meg különösen.

– Még lehet benne helyed.

– Kizárt. A testem ehhez már molyrágta, a tanítói képzésre pedig nincs keretem.

– Annyira sajnálom – bár tudnék neki valami biztatót mondani!

– Ennek így kellett lennie. De! – ráhajtja a fejét a vállamra. – Nagyon köszönöm neked ezt a lehetőséget. Ezt soha nem felejtem el! Hogy tudsz állandóan meglepni?

– Szeretlek! Megérdemled.

– Mondtam már, hogy én is szeretlek?

– Néhányszor. De mindig jó ezt hallani – összenézünk, és összedörgöljük az orrunkat. – Elárulnád, honnan tudsz oroszul? – pöccintek az orrára.

– Nem fogsz kiakadni?

– Nem kezdődik valami jól.

– Még Ibrahimmal kezdtem el a nyelvet tanulni. Akkor még úgy volt, hogy be tudom fejezni az iskolát, és szerettem volna, ha beszélek oroszul, arra az esetre, ha orosz diákjaim lennének. Egyedül nem akartam belevágni, ezért Ibrahimmal jártam az órákra. Négy kurzusból állt a tanfolyam, de csak az elsőig jutottam. Csak az alapra volt elég.

– Miket tudsz még?

– Dobroje utro, a jó reggelt. Já golagyena, éhes vagyok. Brat, fiútestvér. Tü igyiot, egy idióta vagy.

– Az utolsót megjegyzem.

– Tudom még a számokat, a napokat, az ünnepeket. De nagyjából ennyi. Ja, meg a szeretleket. Já ljublju tyibjá.

– Kacifántos egy nyelv.

– Nem annyira nehéz. Ha lett volna rá elég időm…

– De az öcsédnek kellett a pénz, tudom – a jókedvem szertefoszlik már az említésétől is. – Csak arra nem veszi a fáradságot, hogy meglátogasson.

– Tévedsz! Nem volt időm mondani, mert úgy lefoglalt ez az egész meglepi, de hatkor találkánk van vele.

– Micsoda? Csak nem megtisztel minket a jelenlétével?

– Jake! Ne légy undok! Nehéz időszak van mögötte is. Elutazott, mert kicsit egyedül akart lenni.

– Hónapokig feléd sem nézett. Ez több mint bunkóság.

– De most itt van a városban, úgyhogy szedjük össze magunkat, mert nem akarok elkésni. Ma ismeritek meg egymást. Ez nekem óriási dolog, szeretném, ha jól kijönnétek.

Felállunk, és Grace visszaveszi az utcai ruháit, a kölcsönvett holmikat pedig visszahelyezzük a zsákba. Hagyunk egy üzenetet Szvetlanának a recepción, hogy mennyire hálásak vagyunk és köszönünk mindent. Öt perccel később már a Smith Streeten lévő teaházba igyekszünk Adrianhez.

A teaházhoz érve Grace azonnal a tesója nyakába ugrik. Soha nem gyengültem el annyira, mint ekkor.

De nem a, testvéri szeretet váltotta ki belőlem a remegést.

Az egész nap jókedve egy pillanat alatt elpárolog belőlem. Brooklyn utcái mintha összefogtak volna ellenem; a zebracsíkok a nyakamat szorítják, a virágok pollenjei elárasztják a torkomat, az aszfalt elnyel. Alig állok a lábamon, a házak egyre közelebb kerülnek hozzám, fojtogatnak a falak. A légtér szűknek bizonyul, nem kapok oxigént, és a látásom is elhomályosul. Fekete foltok lebegnek a szemem körül, amikor eljut a tudatomig, hogy Adrian, aki eddig egy négyszemélyes asztalnál várt minket, nemcsak Grace öccse, de az a srác is, akit lelőttem.

12. FEJEZET

Megfagy a vér az ereimben.

Ez nem lehet igaz. Ez egyszerűen lehetetlen.

Két és fél millióan laknak ebben a városban, nekem mégis sikerült egy olyan valakit megsebeznem, aki a hozzám legközelebb álló rokona. Ilyen a világon nincs!

Akkor a félhomály miatt idősebbnek láttam, de ahogy itt áll előttem, kristálytisztán látom az arcát. Ugyanezekkel a zöld szemekkel meredezett ránk mielőtt nekünk akart volna támadni, amitől véletlenül elsült a fegyverem, s ő szőnyegként terült el, a golyó által ütött lyukkal a vállában.

Csak egy fiú volt. Egy fiatal, tizenkilenc éves fiú, aki előtt még ott az egész élet, amit én majdnem elvettem tőle.

Szabályosan rosszul vagyok.

Méretes gombócok keletkeznek a torkomban, amitől megszólalni is alig tudok. A szám kiszárad. Próbálok nyelni, hogy termelődjön egy kis nyál, de minden egyes nyelés tűszúrásként hat a kitikkadt gigámra.

Öröm az ürömben, hogy láthatóan felépült.

Össze kell szednem magam, mert amikor elengedik egymást, Grace felém fordul, hogy bemutasson minket, így az időm elfogyott a további gondolkodásra.

– Adrian, ő itt Jake O’Hara, a barátom. Jake, ő itt Adrian Mayer, a kisöcsém.

A kézfogásától a rémálmok útvesztőjében érzem magam.

– Helló! – üdvözöl. – Már sokat hallottam rólad. A nővéremnek más témája sincs, csak te.

– Adrian! – szól rá Grace.

– Ez az igazság!

A két testvér vihogásban tör ki.

Adrian szőke haja és alkata pont olyan, mint Grace-é, csak a szemük színe különbözik. Szürke melegítőben és fehér Nike cipőben jött, igazán megnyerő a stílusa.

Helyet foglalunk a teraszon, de az üléstől viszketni kezd a seggem. Látva a Mayer testvérek összekapcsolódását nem is tudom, mit higgyek. Annyira természetesen viselkednek, mintha az elmúlt találkozás nélküli hónapok nem is léteznének. Pedig én pontosan tudom, Grace mennyit sírt amiatt, hogy az öccse ennyire ignorálja őt. Nem tudom, hogy erre létezik-e bármiféle mentség.

Három zöld teát rendelünk.

A pulzusom az egekben. Koffeinmentes teát kellett volna kérnem, mert attól tartok, infarktust kapok.

Émelyegni kezdek. Minden önuralmamra szükségem van, hogy palástolni tudjam a bennem dúló érzelmeket. Annyi mindenen túl vagyok már, hogy azt gondoltam, engem már semmi nem tud meglepni, nekem már semmi nem fog gondot okozni, én a legnehezebb szituból is fel tudok állni. Legvadabb álmaimban sem gondoltam, hogy jöhet még egy ilyen kellemetlen helyzet. Ezzel most mihez kezdjek? Hogyan álljak hozzá? Látják vajon rajtam, hogy valami nincs rendben?

– Hogy vagy mostanában, Adrian? – kérdi Grace.

– Megvagyok. Jót tett az elmúlt idő.

– Jobban is nézel ki. Annyira boldog vagyok, hogy sikerült rendbe tenned magad. Nagyon aggódtam érted.

– Nem kellett volna. Tudok magamra vigyázni. De azért kedves tőled.

– Az öcsém vagy. Még szép, hogy aggódom.

Grace megborzolja öccse haját.

Adrian is szószátyár. Be nem áll a szájuk. Már zsong a fejem a sok fecsegéstől. Minden egymás nélkül töltött időről beszámolnak. Hosszú, hosszú percekig mesélik a másiknak, mi minden történt az alatt az idő alatt, amíg távol voltak egymástól. Néha meghallom a nevem egy-egy monológban, de nem veszek részt a beszélgetésben. Csak hallgatok, nézem őket. A sors fintora ez az egész. Tuti azt gondolták odafent, hogy túl jól megy a sorom mostanában, hát kavarnak bele egy kis fekáliát. És ezt most jól megkavarták.

Kortyolgatom a teámat. Forró, égeti a torkom. Az üde levegő szellője csiklandoz. Már éppen csökkent volna a vérnyomásom, amikor Adrian, aki szemben ül velünk, elkezd tőlem faszságokat kérdezgetni.

– Mondd csak, Jake! Mik a terveid a nővéremmel?

Ez egy agyalágyult kérdés. Ki a fene lát a jövőbe? És ha eddig nem foglalkozott Grace-szel, miért most kezdi el?

– Boldogok vagyunk. Remélem, sokáig így is marad.

– Hallottam, hogy neked sem volt felhőtlen gyermekkorod. Tervezed, hogy Grace legyen a családod?

Ez most valami vallatás?

– Nekem Grace már az apró családom része.

Igazat mondok. Nekem ő a másik felem. A jobbik. Nélküle üres vagyok. Egy senki. Átlátszó lélek.

– Akkor elveszed majd?

Mik ezek a nehéz kérdések ilyen fiatalon? A nyakába ne borítsam a teáját! Jön itt nekem a felelősségteljes tesó szerepével, holott akkor sehol sem volt, amikor Grace-nek szüksége lett volna rá. Kezdem elveszíteni a türelmemet, és az eddig bűntudatos énem nyugtalanná és haragossá változik.

– Mellette leszek, amíg lehet. – Mi mást mondhatnék? Nem szeretném Grace-t megbántani, ha minden így marad, ahogy van, természetesen a feleségemmé akarom tenni, de nem azért, mert a kisöccse kikényszeríti belőlem.

– De nem voltál mindig mellette.

– Mire gondolsz?

– Hogy egy példát említsek, amikor szilveszterkor elütötte az autó.

Kezd felmenni bennem a pumpa. Tudom, azok után, hogy majdnem kioltottam az életét semmi jogom vádaskodni, de nem bírom az igazságtalanságot.

– És te hol voltál? Se előtte, se utána nem néztél rá a testvéredre! Telefonon is csak vagy kétszer kerested! Én ott voltam! Végig vele voltam!

– Megvolt rá az okom!

– Ne tartsd magadban!

– Elég legyen, fiúk! – csitít minket Grace. – Nem ezért jöttünk ide! Csillapodjatok le! Senki nem tehet semmiről! Az baleset volt, Adrian. Nem Jake hibája. Túl sokat ittam, és nem figyeltem az úttesten.

– Csak szeretném, ha valaki vigyázna rád.

– Nem vagyok már gyerek, Adrian. És Jake tényleg mindig mellettem van. Sokat tett értem. És… Ó, jaj, ne!

– Mi történt? – kérdeztük egyszerre.

– Ott maradt a tulipáncsokrom a balettiskolában. Meg akartam mutatni Adriannek, hogy mennyire figyelmes vagy velem.

– Majd később visszamegyünk érte – nyugtatom.

– Ne haragudj, Jake – kér elnézést Adrian. – Nem akartalak felelősségre vonni, de nekem nincs más Grace-en kívül, és féltem őt. Tudom, mostanában el voltam veszve, de mindjárt elmesélek mindent, és akkor talán megérted, miért.

Nyelek egyet. Ez a srác még túl fiatal. Nem tud magáról gondoskodni, a nővére az egyetlen támasz számára. Elfogadom a bocsánatkérését, és figyelmesen hallgatom a mondandóját.

– Tavaly történt. Késő este az utcákat róva mászkáltam. Nagyon magam alatt voltam, mert szakított velem az akkori barátnőm, Samantha. Azt mondta, azért, mert nem vagyok elég férfi, és neki nem egy kisfiú kell. Rémesen éreztem magam, de nem mertem hazamenni, mert nem akartam, hogy Grace olyan elesettnek lásson. Halálosan szerelmes voltam, Sam azonban mesterien megalázott. El voltam kenődve, ki akartam szaladni a világból. Már éjfélt ütött az óra, amikor Grace munkahelye felé vettem az irányt. Tudtam, hogy már otthon van, mégis arra mentem. Akkor láttam meg azt, ami megváltoztatta az életünket. Olyan döntést hoztam, ami onnantól fogva a nővérem életére is kihatással lett. Megláttam két maszkos fickót, akik épp akkor raboltak ki egy üzletet.

Minden egyes kimondott szó pengeéles vágásként hatol a szívembe. Izzadni kezd a hátam, érzem, ahogy a verejtékcseppek egymás után folydogálnak lefelé. Azzal szembesítenek, amit életem legnagyobb hibájának tartok. És végig kell ülnöm, pókerarccal hallgatnom.

– Magasak voltak és ijesztők. Nem akartam én rájuk rontani. Az eszem felfogta, hogy az lenne a leghelyesebb, ha szépen csendben elsétálnék. De ahogy néztem őket a kirakatüvegen keresztül, ott csengtek a fülemben Samantha mélyreható szavai: „nem vagy elég férfi”. Csalódott voltam, és nem tudtam, hogyan bizonyíthatnám be a barátnőmnek a férfiasságom. Minden porcikámat elárasztotta a bizonyítási vágy. Ahelyett, hogy átgondoltam volna, mit teszek, már bent voltam az üzletben, és farkasszemet néztem a két gorillával. Azt hittem, ha elkapom őket, ha lecsukatom őket, akkor majd kitüntetnek a hőstettemért, és Samantha belátja, hogy tévedett. Nem akartam gyáva nyúl módjára csak úgy kiszaladni az üzletből, ezért megindultam feléjük, hogy leteperjem őket, csakhogy az egyik betörőnél pisztoly volt, ami elsült. Telibe találta a vállamat. Utána már csak annyira emlékszem, hogy felébredek a kórházban.

Megbénított a bűntudat.

Adrian nem az, akinek hittem. Ő egy jólelkű fiú, aki akkor önmagával vívott harcot, de belebukott. Nem minket akart, csak egy esélyt a szerelmétől. De nem kapta meg. Csúnyán elutasították, és ennek a nyomát élete végéig magán fogja hordani. Mind lelkileg, mind testileg azt a napot soha nem fogja tudni kitörölni.

Grace szemébe könnyek gyűlnek, pedig ismeri a sztorit.

– Szóval, Jake – mondja Adrian. – Az elmúlt időszakom azzal telt, hogy visszataláljak a helyes útra. Sokáig büntettem magam, amiért ilyen ostoba voltam. Megkörnyékezett a depresszió. Egyrészt azért, mert Samantha inkább kinevetett, mondván, mekkora hülye vagyok, hogy az életemet kockáztattam, és nem fogadott vissza. Másrészt azért, mert a fizikoterápia és a pszichológus nem volt olcsó, és Grace megtakarítása erre ment rá. Soha nem fogom tudni neki meghálálni mindazt, amit értem tett. Azzal tudom megköszönni a legjobban, hogy helyrejövök. És azt hiszem, ez sikerült. Jobb vagyok, mint új koromban, és most már nem megyek el.

Grace sírva borul öccse nyakába.

Kissé feszélyez a helyzet, hogy többen is minket bámulnak. A bennem tomboló egykori söpredék most felhangosodik. Én vagyok a saras, amiért ők ketten ilyen förtelmes körülményekbe kerültek. Érzem, ahogy a testemben a csontok porrá égnek a megbánástól. A szememet mardossák a sós könnyek. El kell tűnnöm innen, nem maradhatok itt.

Magyarázat nélkül otthagyom őket.

Térre van szükségem. Levegőre. Bármire, amitől újra tudok lélegezni. Nem törődöm Grace hívásaival, némítom a telefont.

Akkora mennyiségű törmelék zúdult rám, hogy ki akarom üríteni az agyamat.

A vasútállomásra megyek, és ott megállok az elhagyatott és összegraffitizett falaknál.

Megkeresem azt a helyet, ami anno a menedékem volt, és ami segített egyben maradni.

Még mindig megvan a firka. A szöveg, amit a sötét időkben kántáltam magamban, de ennél most többre van szükségem. A saját szememmel kell látnom.

„Aki látni szeretné a szivárványt, annak meg kell tanulnia szeretni az esőt.”

Paulo Coelho biztosan tudta, mit akar, amikor elhagyták ezek a szavak a száját. Nekem is sokszor voltak a mentsváraim a szavai. Ebben a pillanatban azonban nem tudom értelmezni. Azt hittem, túl vagyok mindenem. Hogy lehet, hogy most mégis olyan mélyre süllyedtem, ahonnan nincs visszaút?

Tönkretettem két testvér életét.

Adrian még most is küzd a múlttal. Láttam rajta, hogy a gyógyulása még folyamatban van.

És Grace… Ó, az én gyönyörűséges Grace-em! Egyedül nevelte fel az öccsét. Mindent megtett érte. Próbált neki jólétet biztosítani. Ott volt vele, ha beteg volt. Ápolta a lelkét, amikor bántották. Egyben akarta tartani az ő kis megcsonkult családjukat, és fel akart építeni maguknak egy stabil hátteret, hogy biztosítani tudja a jövőjüket.

De én mindent elvettem tőle.

Azzal, hogy meglőttem Adriant, morzsákra zúztam őket. A gondosan megtervezett álmaikat keresztre feszítettem. Grace azért hagyta abba a tanulást, azért adta oda a testvérének a félretett pénzét, és azért túlórázott, amikor mi betörtünk hozzá, hogy ki tudja fizetni az öccse kezeléseit.

A falat csapkodom. Addig verem a betont, míg sebesen vérezni nem kezd az öklöm, vagy még tovább. Megérdemlem a fájdalmat.

Hánynom kell magamtól.

NEM! NEM! NEM! Ez nem lehet. Nem akartam ezt tenni. Ripityára daráltam a befektetett munkájuk gyümölcsét, és szétválasztottam őket. Miattam nem beszéltek sokáig, és emiatt Grace sokszor álomba sírta magát. Hiányzott neki a testvére, akit én választottam el tőle, mert Adrian túl gyenge volt, hogy szembenézzen a problémákkal, amiket én idéztem elő.

A fojtogató lelkiismeret-szörnyeteg a markában tart. Az üresség, ami belülről fakad, nem tompul.

Én magam vagyok a hiba. Egy rendellenesség, akinek nem kellett volna megszületnie. A szüleimnek igazuk volt, amikor eldobtak maguktól. Csak egy baklövés vagyok, semmi más, aki visszafordíthatatlan károkat okoz.

Háttal a falnak lehuppanok a földre. Lábaimat felhúzom, két könyökömet a két térdemre támasztom, s kezeimmel beletemetkezem az arcomba.

„Aki látni szeretné a szivárványt, annak meg kell tanulnia szeretni az esőt. Aki látni szeretné a szivárványt, annak meg kell tanulnia szeretni az esőt. Aki látni szeretné a szivárványt, annak meg kell tanulnia szeretni az esőt.”

Akárhányszor ismétlem meg magamban, nem hat. Képtelen vagyok tovább látni a felhőszakadásnál. Ez nem szimplán eső, hanem cunami, hurrikán, tájfun alkotta egyveleg, ami felkap és megsemmisít. Nem készültem fel az érkezésére, és pont olyan villámgyorsan tépett szét, ahogy jött.

Hogyan nézhetnék ezek után Grace szemébe? Tudván, hogy minden reményteli álma miattam foszlott szét? Hogyan mondhatnám el neki az igazságot, amit ha megtud, darabokra szaggatja. És ha Moses valaha megneszeli, milyen rémes dolgokat tett az apja, semmi garancia nincs rá, hogy nem fordít hátat nekem.

Annyira igyekeztem, hogy normális életem legyen. Egy karnyújtásnyira volt a felhőtlen boldogság. Semmi nem hiányzott, csak annyi kellett volna, hogy minden így maradjon. De nem érdemeltem meg. Hiszen még a saját anyám is elpöckölt magától az első percben, ahogy meglátott, mert egy fattyú vagyok.

Nem kellett volna reménykednem. Túlságosan beleéltem magam valamibe, pedig tudhattam volna, hogy nem kaphatom meg.

– Jake! – egy lágy női hang szólít meg. Szorosan összeszorítom a szemeimet, mert nem akarom kinyitni őket. – Jake! Jennifer vagyok.

Utasítom a könnyeimet, hogy forduljanak vissza, de nem teszik. Soha nem akartam, hogy nő engem bőgni lásson. Amikor azonban eloszlik a homály, Jennifer barna tekintetével ütközik az enyém.

– Hát szia! – Előttem guggol. Hosszú ébenfekete haja a földet súrolja. – Minden rendben?

Nem értem, miért jópofizik itt velem, amikor ő volt az, aki dobott.

– Aha, minden a legnagyobb rendben.

– Akkor miért gubbasztasz itt egyedül, kisírt szemekkel?

– Gondolod, hogy ez rád tartozik?

– Jogos. Csak épp erre jártam, és megláttalak.

– Mi dolgod lehet neked ezen a környéken?

– Van ott valaki, akihez el szoktam jönni – oldalra fordítja a fejét, ahol egy férfi egy vagon tetején ül, és egy szendvicset majszol. Ez ugyanaz a hajléktalan, aki annak idején megmutatta nekem az idézetet. Szégyellem magam, amiért eddig észre sem vettem, hogy rajtam kívül más is van itt.

– Ismered?

– Én csak Tony bácsinak hívom. Néha hozok neki enni-inni.

– Pedig a jó szándék nem tartozik az erényeid közé.

Jen arca komorrá válik. Nagyon gecin viselkedek vele, holott igaza volt, amikor ejtett. Ha valakit nem szeretsz, nem szabad pocsékolnod az idejét. Szép időszakot éltünk át együtt, ami pár hónapig tartott csupán, de mégiscsak ő volt az első szerelmem, ezért egy része mindig bennem fog élni. Amit azonban Grace iránt érzek, az köszönőviszonyban sincs azzal, amit annak idején Jennifer iránt éreztem. Ez a szerelem sokkal hatalmasabb. Eltelített szeretettel, reményekkel és ábrándokkal. Miért akarják most ezt elvenni tőlem?

– Innen nem messze van egy kis kávézó. Csendes és nyugodt. – Jennifer nem tett fel kérdést, a testtartása mégis beszél helyette. Azt szeretné, ha vele mennék. Felém nyújtja a kezét, hogy segítsen felállnom, és én elfogadom. Vállára dobja a táskáját, s amíg ő magabiztosan sétál előre, addig én remegő lábakkal, botladozva követem. Most pontosan mit is csinálok? Egy volt nőmmel akarok kávézgatni, miközben anno ő hajított ki, mint macskát szarni?

Jen még mindig szép és csinos. Kezei ápoltak, szolid sminkje alatt ott bujkál hibátlan bőre. Fekete inget és okkersárga ceruzaszoknyát visel, egy magasított talpú cipővel, és szőrme mellénnyel. Hullámos haja beteríti darázsderekú testét, de egy kósza tincs, amivel régen sokat játszottam, most is az arcába hullik.

Igen, Jen mindig is az a nő volt, akire rápillantottál, és máris a lábai elé vetetted magad. Jó ideig haragudtam rá, de amióta megismertem Grace-t, már minden Jennifer iránt érzett vonzalmam elmúlt, kitörlődött, mintha soha nem is létezett volna.

Idegesen és némán sétálunk egymás mellett. Nem tudom, mire számítsak, hogy mire jó ez az egész színjáték. Teljesen szét vagyok csúszva, a fejem már zúg a sok lamentálástól, és nekem nincs semmi mondanivalóm számára. Mit is mondhatnék? Köszönjem meg neki, hogy összetörte a szívemet, mert így megismertem az álomnőmet? Vagy épp ellenkezőleg, hordjam le mocskosul, mert ha nem hagy el, akkor nem rondítok bele brutálisan mások életébe? Túl nagy rajtam a nyomás, és most túl nagy terhet rótt rám az élet. Nem igazán tudok tiszta fejjel gondolkodni, de bármit is akar Jennifer, annál csak jobb lehet vele lenni, mint hogy visszatérjek a valóságba, és Grace elé kelljen állnom ezek után.

Menet közben Jen ide-oda köszönget, mint aki jól ismeri ezt a környéket meg az itt élőket, majd a kávézóhoz érve az emberektől legtávolabbi asztalt választja. Vele szemben huppanok le. Látom, amint jár a szája és alaposan magyaráz a pincérnek, de a fülemben dübörög a vér, és nem értem tisztán a beszédet.

Fátyolos tekintetemtől az sem tűnik fel, amikor felszolgálják a kávékat, mert csak a forró gőzre leszek figyelmes, ami a csészém körül leng.

Irracionális ez a helyzet. A volt barátnőmmel egy helyen lenni, miután a jelenlegi barátnőmmel a tudta nélkül betonfalakba ütköztünk. Ezt mégis hogyan lehetne helyrehozni? Hogyan tudnék mellette aludni éjszakánként, miközben tudom, hogy minden dédelgetett álma miattam vált semmivé?

Nem akartam újból sírni, a könnyeim azonban megállíthatatlanul folynak végig az arcomon.

– Még soha nem láttalak sírni – suttogja Jen.

Mert nem volt okom rá, akarnám mondani neki, de inkább letörlöm a kézfejemmel ezeket a fránya könnyeket, és elkezdem inni a kávémat.

Szótlan akarok maradni, de amikor Jen a szájához emeli a bögréjét, feltűnik egy bazi nagy gyémántgyűrű az ujján.

– Gratulálok!

– Köszönöm! Még nincs meg a pontos dátum, de valamikor a közeljövőben kelünk egybe.

Értékelem, hogy szeretné elterelni a figyelmemet. Követem a példáját.

– Ki ő?

Jennifernek szinte felcsillan a szeme. Biztos nagyon szereti azt a férfit. És én ennek örülök.

– Felixnek hívják. Programozó egy vállalatnál. Még nincs fél éve, hogy megismerkedtünk, ennek ellenére biztosak vagyunk a dolgunkban. – Felvonom a szemöldököm, mert fél év nem olyan sok idő egy ilyen komoly döntés meghozatalára, Jen azonban folytatja. – Hát, tudod, hogy van ez, amikor jön a nagy ő, nem teszel fel kérdéseket, hanem egyszerűen csak tudod.

Nem kötekedem vele, mert nem szólhatok bele az életébe, Felixet sem ismerem, hogy véleményt alkossak róla, és azt hiszem, most, amikor talán elveszíthetem Grace-t, tudom, hogy nekem ő az igazi, és soha senki nem érhet fel hozzá.

– Akkor boldog vagy.

– Igen.

– Hol ismerted meg?

Jen kuncog egyet, mielőtt válaszol.

– Az igenek házában.

Á, már értem a kuncogást, annak idején mi is ott jöttünk össze.

A House of Yes Brooklyn külterületi részén, Bushwick városnegyedében található. A hely részben éjszakai klub, részben jelmezes bulizóna. A tulajdonosok változatos eseményekkel kecsegtetik a szórakozni vágyókat. Voltam már ott a House of Cinema esten, ahol trapézművészek interaktív módon elevenítettek meg különböző klasszikus filmjeleneteket, mint például a Grease-ből John Travolta és Olivia Newton-John ikonikus táncjelenetét.

Egyszer véletlenül a House of Love-ra tévedtünk be Iannel. Nem akartunk oda menni, de már nem voltunk szomjasak, az előző helyet meg már untuk. Akkor fedeztük fel a helyet, és meglepően tetszett mindkettőnknek. A House of Yes rendkívül igényes, jól felszerelt, elektronikus zenét játszó hely, és az italozáson kívül lehetőség van beépített fürdőszobákban lazítani. Magas mennyezete teret ad a beszorult levegőnek, és hatalmas hátsó udvarában nem kell ismeretlen idegenek mellett egy füstöt szívnod, ha cigizésre támad kedved.

Mi Jennel a House of Night partin találkoztunk. Azon az estén nem voltak szabályok. Az volt a lényeg, hogy aki csak alkalmi partnert keres, annak zöld felsőben kellett érkeznie, minthogy zöld utat adsz valakinek. Azokkal, akiken piros felső volt, nem lehetett próbálkozni, akiken meg citromsárga volt, ők még nem tudták pontosan, mit keresnek.

Rajtam zöld ing feszített, mivel semmi komolyat nem terveztem. Ianen szintén. Neki az volt az elhatározása, hogy egy sárga felsős lányt győzzön meg arról, engedje el magát egy estére. Ha jól emlékszem, hamar talált is magának egy önként jelentkezőt, én meg ott maradtam egyedül. De nem zavart, mert a pultnál eliszogattam egymagamban. Jó néhány zöld felsős nő bepróbálkozott nálam, és igaz, hogy nagyon kanos tudok lenni, és akkoriban röptében a legyet típus voltam, mégis vártam valami izgalmasabbat.

És akkor jött Jennifer. Teljesen meg volt szeppenve. Sárga blúzt viselt, és úgy ült oda a mellettem lévő bárszékre, mint aki attól fél, az anyja leszidja, amint hazaért, mert valami rosszat csinált. Kért magának egy scotch-ot, és egy hajtásra megitta. Nem totojázik, gondoltam magamban.

Két perc sem kellett, hogy megszólítsam. Kissé nyögvenyelősen indult a társalgásunk, mert túlságosan szorongott. Elmondta, hogy még soha nem volt ilyen helyen, pláne nem ismerkedni. Akkor volt túl egy megrázó szakításon, és azért volt rajta sárga, mert még nem tudta, akar-e egy szórakozópartnert. Itt mindenki tudta, mire megy ki a játék, nyilván nem egy römipárbajra kerestünk párt.

Jen barna szemei igazából már akkor is elárulták, hogy ő erre nem lenne képes, de olyan jót beszélgettünk, hogy a végén már nem érdekelt, megdugok-e valakit az este végén, vagy sem. Érdekelt a véleménye, a világhoz való hozzáállása. Tetszett, hogy nem kertel, hanem fel meri vállalni az álláspontját, mit sem törődve azzal, hogy én mit gondolok róla.

Annyira eltelt az idő, hogy záráskor konkrétan a biztonsági őrök tettek ki minket. Pirkadatkor álmosan és lámpalázasan kértem el a telefonszámát. A többi meg jött magától.

Jól éreztem magam vele, most mégis mintha idegen lenne számomra. Egyáltalán nem értem, miért beszélgetek itt vele, és miért kérdezősködöm a vőlegénye felől. Nem tudom, miért érdekel a magánélete, ehhez a nőhöz már nagyon régóta nincs semmi közöm.

– Az igenek házában – ismételtem meg.

– Tartottak ott egy szerelmi estet. Nem volt veszítenivalóm, azért mentem el. Úgy voltam vele, hogy egyszer már sikerült… tudod, ott találnom valakit – ezzel rám céloz. – És Felix… nos hát, azonnal levett a lábamról.

– Aha.

– Nézd, Jake…

– És ezzel a Felixszel meddig fogsz játszadozni? – szakítom félbe.

Jennifer vesz egy nagy levegőt.

– Tudom, hogy megbántottalak, de…

– De mi?

– Megvolt rá az okom.

– Ja, az egészen más. Így máris elfelejtem, hogy miután boldogok voltunk együtt, és be akartam mutatni a fiamat, te kilibbentél az ajtón.

– Jake…

– Hadd fejezzem be! Akkor minden magyarázat nélkül leléptél, most meg azzal jössz, hogy amúgy volt rá okod? És mi volna az, ha szabad kérdeznem? Nem kaptál meg mindent? Nem elégítettelek ki minden éjszaka? Cselédként bántam veled? Ó, jaj, egyik sem helytálló!

Próbálom türtőztetni magam, mert Jen már nem jelent nekem semmit, és mert nyilvános helyen vagyunk, de a könnyei dühítenek. Engem bántottak meg, miért ő zokog?

Azt hiszem, a légzéses gyakorlat nekem is sokat segít. Ki-be veszem a levegőt, s a tompa szorítás a mellkasomban fokról fokra alábbhagy. Szerettem Jennifert, mégis fatuskóként bánok vele, és szeretem Grace-t, akinek kegyetlenül fájni fog, ha megtudja, mit tettem vele és az öccsével. Hol rontottam el? Hol került ekkora vakvágányra az életem?

Ez a nap egyszerűen már nem lehet ennél is rosszabb.

– Sajnálom! – mondja Jen.

– Én is!

– Nem akartalak megbántani! Esküszöm!

– Tudom. Azt mondtad, boldog vagy. Akkor ennek így kellett lennie. Nem voltál biztos a dolgodban, megértem.

Szipogunk párat, s igyekszünk megnyugodni. Haza kellene mennem, de nem teszem, mert otthon Grace kismillió kérdést fog nekem feltenni, amikre még nem tudom a választ. A mobilomon már biztos temérdek üzenetet hagyott.

– Láttalak múltkor a Fekete Flamingóban egy lánnyal – Jen próbál csendesebb vizekre evezni, de csak háborgó örvényt kavar vele. Terelek.

– Én is láttalak. Jó gyorsan eliszkoltál, ahogy megláttál.

– Úgy tűnt, jól szórakozol, és nem akartam zavarni. Tudom, én lettem volna az utolsó, akivel találkozni akartál.

Hosszú kínos percek következnek. Nem tudom, mit mondhatnék, nem is akarok beszélni. Semmit sem akarok jelen pillanatban, csak visszaforgatni az időt addig, amíg nem törtem be a River Delibe.

– Mesélsz róla? – kérdezi Jennifer.

Tartózkodom ettől a kérdéstől. Lehetetlenség erre felelni. Több regénnyi mondandóm lenne Grace-ről.

– Szereted? – újabb kérdés.

Ha tudná, mennyire! Azonban szavak helyett a könnyeim válaszolnak. Idejét sem tudom, mikor sírtam ennyit utoljára.

Jen kihalászik egy zsebkendőt a retiküljéből, és elém helyezi. Kifújom az orrom, és megköszönöm a kedvességét.

– Tudod, ettől féltem – Jen az asztallapra könyököl, ujjait a hajába fúrja. Mi baja lett hirtelen?

– Most meg mi van? Mitől féltél?

– Szereted, ugye?

– Most azért lettél ilyen szomorú, mert még mindig szerelmes vagy belém?

– Nem! – férfiúi egómnak túl gyors volt ez a reakció.

– Igen, halálosan szeretem. De miért érdekel ez téged, és miért félsz ettől?

Jen pislogás nélkül bámul engem, mint aki nem tudja eldönteni, hogy beszéljen-e, vagy sem. Ugyanígy nézett rám a diszkóban is, mielőtt eltűnt a szemem elől a sötétbe. Ha mondani akar valamit, akkor miért nem mondja? Hivatalosan is elvesztettem a fonalat a nők és az értelmes tettek között.

– El kell mondanom, miért szakítottam veled – szólal meg végül.

– Oké, az előbb nagyon bunkón rád pirítottam, de hidd el, tudom, hogy nem lehet szabályozni az érzelmeket. Nem szerettél, elhagytál. Ennyi.

– Nem, nem így történt – hajtja le a fejét, és a csukott szemén keresztül folynak le a könnyei. Túl sok sírás már ez egy ilyen pici helyen. – Szerettelek, de el kellett hagynom téged.

Szavai ökölcsapásként érintenek.

– Kellett? Miről beszélsz?

– Nem volt más választásom. Ha lett volna, még most is együtt lennénk. Annyira, de annyira szerettelek. És meg akartam ismerni a fiadat. Neki nem volt köze ahhoz, hogy elmentem.

Én is szerettem, de részemről ez csak emberi szeretet volt, nem szerelem, de nem gázolok bele a lelkébe azzal, hogy ezt elmondom.

– Jen, az isten szerelmére, beszélj! Mire akarsz kilyukadni? Mit jelentsen az, hogy el kellett hagynod? Ki mondta ezt neked?

– Nem tudom. Nem ismerem. Féltem, hogy bántani fog.

– Kit fog bántani?

– Téged. Engem.

Felállok, és átsétálok Jennifer oldalára. Szegény remeg, mint a kocsonya. Átkarolom a vállát, a másik kezemmel a kézfejét szorítom meg. Az érintésemtől még jobban reszket, mintha most követné el az univerzum legnagyobb bűnét, amiért majd szenvedni fog.

– Nézz rám, kérlek! – állánál fogva magam felé fordítom. Őzikeszemeit teljesen ellepték a könnyek. – Nyugodj meg, jó? Nem lesz semmi baj. Senki nem fog bántani. De most légy szíves, beszélj értelmesen, mert ez így nagyon összefüggéstelenül hangzik. Ki akart volna bármelyikünknek is ártani, ha együtt maradunk?

Jen nem bírja tovább a pillantásomat, ijedten elszakítja tőlem a tekintetét, és a mellkasához kapja kezeit.

– Egy fickó. Idősebb fazon. Visszataszító. Vastag szemöldöke van és ősz haja. Nem valami magas.

Ez Ray lesz! Nincs másik ilyesfajta öreg körülöttem, kivéve Butler tiszteletest, viszont ő meglehetősen magas.

– Folytasd!

– Egyszer sétáltam hazafelé, sötét volt már, amikor egy fekete furgon odagurult mellém, és valaki berántott a kocsiba. Ez a férfi ült csak a kocsi hátuljában. Nagyon megijedtem. Azt hittem, meg akar ölni vagy eladni szexrabszolgának. – Jen remegése felerősödik, ahogy felidézi a jelenetet, nekem meg ökölbe szorul a kezem.

– És mit mondott?

– Először csak annyit, hogy nem kell félnem, mert ha engedelmeskedem, a hajam szála sem fog meggörbülni, de ez csak rajtam múlik.

Még szerencse, hogy alig vannak a kávézóban, így nincs, aki hallaná, amit beszélünk.

– Azt akarta, hogy hagyj el?

– Igen. Nem magyarázta el, miért. Csak hűvösen közölte, hogy vagy véget vetek a veled tartó kapcsolatomnak, vagy…

– Vagy?

– Vagy úgy eltüntet a föld színéről, hogy soha senki nem fog megtalálni, vagy ha igen, darabokban. És én hittem neki.

Jen a karjaim közt zendül vég nélküli zokogásba.

Forog velem a világ. Ennek az egésznek semmi értelme nincsen! Miért foglalkozna Ray azzal, hogy kivel vagyok? Ugyanakkor Jennifer miért találna ki ilyet? Kinek van igaza, és ki akar engem így kikészíteni? És ami a legfontosabb, miért?

Dobok némi aprót az asztalra a kávékért, és megragadom Jent a felkarjánál fogva. Friss levegőre van szüksége mindkettőnknek. Egyikünk sem áll teljesen a lábán, de valahogy mégis sikerül eljutnunk az utca végénél lévő sikátorhoz.

Az ott működő vendéglő hátsó ajtaján épp akkor hoznak ki egy nagy rakás szemetet, amit a korábban kihozott rothadó hulladék fölé dobnak. Irgalmatlan büdös a légkör, de össze kell raknom ennek a kirakósnak a darabjait.

– Bántott?

Jent továbbra is rázza a hideg, de válaszol.

– Nem.

– Hányszor keresett fel?

– Csak akkor egyszer.

– És azóta?

– Nem láttam se előtte, se utána.

Tehát amióta Felixszel van, nem kap halálos fenyegetéseket. Ugyan miért nem tetszett Raynek Jen, hogy elűzte mellőlem? És ki a fasznak képzeli magát, hogy ezt tette szerencsétlen lánnyal?

Nem térek napirendre. Mi közöm lehet nekem az exfőnökömhöz, és milyen jogon félemlíti meg a csajomat? A csajomat? De hát most Grace a csajom! A kurva életbe! Ha Ray egy ujjal is hozzáér Grace-hez, felboncolom!

– Mennem kell! – rohanok el Jen mellett. Most azonnal tisztázni akarom a dolgokat Rayjel. Ha Jent bántani akarta akkor Grace-t is megtalálhatja.

– Várj, Jake! – kapaszkodik belém Jen. – Kérlek, bocsáss meg nekem!

Könyökénél fogva megrázom.

– Ide figyelj! Semmit nem kell megbocsátanom. Azt tetted, amit tenned kellett. Nekem kell bocsánatot kérnem tőled, amiért miattam ilyen szörnyűségen mentél keresztül.

– El kellett volna mondanom neked.

– Igen, azt kellett volna. Megvédtelek volna.

– Sajn…

– Hagyd abba! Erre most nincs időm! Valaki más, aki mindennél fontosabb nekem, talán veszélyben van! – jobban megszorítom, mint szerettem volna, de most semmire sem tudok figyelni, csak Grace jár a fejemben.

– Ezért mondtam el neked. Láttam, mennyire szereted. Rám sosem néztél úgy.

– Jen, kérlek! Ne ostorozz most!

– Csak azt szeretném mondani, hogy örülök, amiért rátaláltál. Hiszek abban, hogy mi nem egymásnak lettünk teremtve, mert teljes szívemből szeretem Felixet. És most a saját életemet kockáztatom, mert ha kiderül, hogy eljárt a szám, talán visszatér a félelmetes fickó, de nem tudnék elszámolni a lelkiismeretemmel, ha nem tenném meg. Ha azzal a lánnyal is hasonló történne, mint velem, akkor védd meg!

– Köszönöm, hogy elmondtad. Nem fogom elárulni, amit tőled tudok. Ki fogok találni valamit, és téged kihagylak ebből az egészből. Nem fog bántódásod esni, esküszöm!

– Menj, és harcolj a szerelmedért!

Megcsókolom az ujjperceit, és elrohanok. Otthagyom Jent a bűzölgő kukák mellett, semmivel sem törődve. Mert most tényleg nem számít semmi és senki, csakis Grace élete. Meg Mosesé. Meg Iané. Mindenkié, akit szeretek! Ez az átkozott Ray a legrosszabbkor bőszített fel. Most már értem, miért akart távol tartani Grace-től. Ez az idióta egészen biztosan tudta, hogy Adriant lőttem le, és előbb-utóbb kiderül az igazság. De miért nem szólt róla? Miért hagyta, hogy beleszeressek Grace-be, ha utána meg akarja ölni, amiért velem van? Ha már az elején elárulja, nem haladnék most egyenesen azon az úton, amelyiken Grace jár.

Ray megspórolhatta volna ezt a sok fájdalmat. Azt mondta, Grace lesz a vesztem. Ha ez azt jelenti, hogy választanom kell Grace és az életem között, akkor őt fogom választani. Előtte azonban ez a vénember eldalolja nekem, miért kellett ennyire megkavarnia a szart!

Az ajtaja előtt most nem áll egy testőre sem. Feldúltan, kopogás nélkül rontok be, de amit látok, az elsorvaszt. Egy örökkévalóságra beleég a retinámba, ahogy Ray a mahagóni asztalon Reagan anyját, Millicentet keféli.

13. FEJEZET

Olyan sokkoló látványban van részem, ahogy Ray és Millicent kapkodva próbálnak felöltözni, hogy levegőt venni is elfelejtek. Érzem, hogy az agykapacitásom zsugorodni kezd a félig-meddig anyósom muffjának látványa miatt. Per pillanat azt sem fogom fel, hogy túl nagy haraggal törtem be és az ajtó kilincse a kezemben lóg. Ezek ketten honnan ismerik egymást, és mióta szeretők? Mrs. Butler egy tiszteletes felesége! Micsoda merénylet ez egy olyan ember ellen, aki a lelkipásztor hitével teremtett meg mindent ennek a nőnek? Felfordul a gyomrom. Ez több mint szentségtörés.

Válaszokat akarok most rögtön.

– Mi a kurva élet folyik itt?

– Látom, anyádék nem tanítottak meg a jó modorra, te kis patkány – mondja Ray. – Mielőtt belépsz valahová, illik kopogni, nem tudtad?

– Ne beszélj mellé itt nekem! Azt kérdeztem, mi folyik itt!

– Nemcsak az illem-, de a felvilágosító óráról is hiányoztál? Mégis minek látszik? Épp megzavartál egy bitang jó kúrást, te fattyú!

Ray arroganciája lepereg rólam, mert az előbb látott kis pöcsét kompenzálnia kell valahogy, az ő fegyvere ez ellen pedig a szavak. Szavak, melyeknek számomra semmi jelentőségük. Nem tud azzal megbántani, hogy felhozza, nincsenek szüleim, és egy otthonban nőttem fel. De Millicent? Hogy tehette ezt?

– Millicent… hogy volt képes erre? – fordulok felé.

– Ne ítélkezz! – kezd bele feldúltan. – Te nem tudod, milyen együtt élni egy szentfazékkal. Aki reggeltől estig másról sem tud beszélni, csak Istenről. A férjemnek soha nincs egy spontán ötlete, minden cselekedete előtt számításba veszi, hogy az Úr mit tenne a helyében.

– Akkor minek ment hozzá? Miért egy ilyen emberrel alapított családot?

Amíg én Millicentet vallatom, addig Ray betűri az ingét, és becsatolja az övét.

– Anyám és apám is vallásosak voltak. Gyerekkorom óta arra neveltek, hogy egy szép nap az ő körükből választok magamnak. És eleinte Eugene vicces volt és kedves, figyelt rám és szeretett. De sajnos túl szorosan fogta a gyeplőt a lányunknál, aki emiatt hatalmasat hibázott – itt erőteljesen néz rám. Ez a hiba én vagyok. – A férjem megszállott lett. Rossz apának tartotta magát, és minden megmaradt idejét bűnbánattal töltötte, így én meg Reagan a háttérbe szorultunk. Nem bírtam már elviselni az állandó papolását.

– És jobb ötlete nem volt, mint hogy megcsalja? Elválhatott volna. Otthagyhatta volna.

– Azt hiszed, nem fordult meg a fejemben? Nagyon is sokszor gondoltam rá. De még mindig bennem él a szülői szigor, amit ti, mostani fiatalok sohasem fogtok megérteni. A válás a mi közösségünkben szégyennek számít, és nem akartam sem magamat, sem a lányomat kitenni ennek. Jól élünk, nincsenek anyagi gondjaink, van egy felnőtt gyermekünk és egy okos unokánk. Nem dúlom fel mindezt egy kis mókáért.

Nem látom Ray arcán, hogy ezt magára vette volna. Tehát mindkettőjüknek jó ez így. Kivéve engem. Nem tudnám megcsalni Grace-t. Mennyire kell ehhez boldogtalannak lenni? Soha nem akarom megtudni. Ez a gyávaság netovábbja.

– Na és Mr. Butler és Reagan tud erről? – ami kérdés eszembe jut, azt most kell feltennem, hogy tiszta legyen a kép.

– Szerinted ha tudnák, nem penderítettek volna már ki mindketten? A lányom épp olyan monogám, mint a féleszű apja. Még mindig rád vár.

Erősen összeszorítom a szemeimet. Mikor lesz már ennek vége? Azt hittem, Reagan már továbblépett. Nekem úgy tűnt. Nagyon sajnálom őt, nehéz lehet néznie, hogy milyen boldog vagyok Grace-szel. Vagyis csak voltam. Most minden összekuszálódott. A fejemben egyszerre zúgnak harangok, dudaszók, kalapácsok. Minden, ami hangos, és nem hallom a saját gondolataimat.

Leejtem a kezemben lévő kilincset.

Fáradt vagyok, tele dühvel, a sós könnyeim maradványai húzzák az arcomon a bőrömet. Elegem van!

Grace miatt vagyok itt. Most már emlékszem. Mindenre, amit annak idején Ray mondott. Neki tudnia kellett. Tudta is. Ez a nyomorult féreg! Itt az ideje, hogy elmondja az igazságot! Ezt most nem kerülheti el!

Farkasszemet nézek Rayjel.

– Tudtad, hogy Grace testvérét lőttem le! Azt mondtad, hogy kerüljem el messzire, hogy ő lesz a vesztem, és miatta kerülök a pokolba. Tudtad, te átkozott, és mégsem szóltál!

– Figyelmeztettelek. Az ugyanaz, mintha szóltam volna.

– A faszt ugyanaz! Rébuszokban beszéltél ahelyett, hogy kerek perec közölted volna velem. El kellett volna árulnod, mielőtt…

– Mielőtt kiderül az igazság? Nem vagyok az apád, hogy őrködjek feletted, te sült bolond. Én megadtam a támpontot. Ha hallgattál volna rám akkor, és kikosarazod, amikor kértem, elmondtam volna.

– Te mocskos rohadék! – gyűlölet árad szét a testemben. A másik ember szenvedése hogy lehet bárkinek is szórakoztató? Nekilódulnék Raynek, akkor azonban váratlanul hátulról valaki rám mér egy jókora ütést, amitől az előttem lévő márványasztalra rogyok. Fájni fáj, de nem annyira, hogy ne tudnék fél szemmel odasandítani. Ismerős arc. Julio. A pisztolya csövének domborulata nyomja a tarkómat.

– Megtanulhattad volna, hogy ellenem nincs esélyed, Jake! – Ray hangjától még idegesebb leszek.

– A gyermekem nagymamája előtt akarsz megölni?

Millicent kicsit sem tűnik döbbentnek, amiért valaki fejébe golyót akarnak röpíteni. Ez a kép legalább összeáll. Ray soha nem is akart megölni. Azért nem keverte bele a fiamat, mert a szeretője nem engedte neki, és ezért tudtam büntetlenül kiszállni a szervezetéből. Reagan miatt élve kellek.

De még ha nem is akarnak meggyilkolni, attól még mocskosul elverhetnek, mint a múltkor. Julio most sem beszél, csak a főnöke intésére vár, hogy elkezdhesse a kínzásomat.

– Az arcodból ítélve magadtól is rájöttél, hogy nem végzünk veled – szól Millicent. – Természetesen ennek a lányom az oka. De elvetetted a sulykot. Tévedés volt az elmúlt időszak, és ennek véget kell vetnünk. Vissza kell menned a lányomhoz!

– Miért beszél többes számban? Maga mióta tartozik ide? – kérdem.

– Hogy mikor ismerkedtünk meg az én kis drágámmal? – simítja meg Ray karját. – Nagyjából azután, hogy megszületett Moses, és te tolvaj lettél. Én nem vettem be, hogy egy konzervgyárban dolgozol. Felbéreltem egy magánnyomozót, hogy kövessen téged, mert tudni akartam, miből van a bevételed. Így bukkantam Rayre. Nem akartam a szeretője lenni, de amikor kíváncsiságból az irodájába jöttem, már tudtam, hogy ez a férfi kell nekem – cuppanós puszi következik.

– Mindjárt elhányom magam! – a beszólás miatt Julio odaveri a pisztolya markolatát a halántékomhoz. Lüktet a helye, bár nem annyira, mint a tudat, hogy ha engem nem is, de Jennifert bántani akarták. És ha vele megtették volna, akkor Grace is veszélyben lehet. – Ha Grace-nek csak egyetlen haja szála is meggörbül, Isten legyen irgalmas, mert én nem leszek!

Isten említésére Millicent megriad. Ezzel a kártyával befolyásolhatom. Igaz lehet, hogy a vallásos emberek tartanak a mindenható haragjától. De amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan távozik a félelem a szeméből.

– Ó, te naiv! – kezdi. – Mint említettem a lányom boldogsága mindennél fontosabb nekem. Nem hagyhatom, hogy az a penészvirág az utatokba álljon. Nem mondom, szívós egy kiscsaj, de első kézből tapasztalhattad, milyen az, amikor nem ismerünk tréfát. Nem az a záptojás Grace Mayer illik hozzád, hanem az én kicsikém, Reagan. Ezért tettem is, hogy így legyen.

– Mire céloz ezzel?

– El akartuk tüntetni, mint a többi barátnődet.

– Hogy mondja? – a szívem egyre hevesebben dobog. Ha a sejtésem beigazolódik, itt kő kövön nem marad.

Millicent folytatja.

– Jól hallottad. Nem hagyhattam, hogy rá se bagózz Reaganre mindenféle ribanc miatt. Ezért gondoskodtam róla, hogy eltűnjenek az útból.

Tehát tényleg nem azért hagytak el, mert nem akarták megismerni Mosest.

– Mit tettek a volt barátnőimmel?

– Volt pár személyes fenyegetés, egy-két névtelen üzenet.

– Ha megtudom, hogy Grace-nek bármit is mondott, vagy tett vele, esküszöm, ha addig élek is, de bosszút állok! – a hangom mély és érdes, félelem nélkül ejtem ki a szavakat. Grace élete a tét, és abban nem ismerek korlátokat.

– Semmit nem mondtunk a kis ribancnak – veszi át a szót Ray.

Frankón kezdem elszórni a maradék ép idegszálaimat. A kezeim ökölbe szorulnak, és mocorogni kezdek, a fejemet is próbálom feljebb emelni, amennyire tudom az odaszorított stukker miatt, de szembe akarok nézni ezzel a két elmebeteggel, akiknek mások szenvedése csak egy vígjáték az első sorból.

– Grace-t nem fenyegettétek meg, hisz még mindig velem van. Miért?

– Mást tartogattunk számára. Mivel pont az ellenkezőjét csináltad annak, amire utasítottalak, úgy voltam vele, hogy akkor idd meg a levét a főztödnek. Kicsit szórakoztunk vele. És most vicces nézni, ahogy szétesel miatta.

– Beszélj, te aljas szemétláda! Mit tettél vele? – torkom szakadtából üvöltök, még a nyál is kifröccsen a számból. Az egész helyiséget betölti a haragom. Millicent Ray mögé húzódik, de még Julio is hátrál pár lépést, felkészülve arra hogy hamarosan robbanok. És nem is kell hozzá sok. Három ember van az életemben, akikért tűzbe mennék. Moses Ian és Grace. Ha csak egyikük is a céltáblájuk lesz, akkor a halál fiai!

– Nos, lássuk csak! – Ray higgadt, hiszen hazai pályán van, én pedig fegyvertelen vagyok. – Volt az a kis baleset a munkahelyén, amikor ráesett az öltözőszekrénye ajtaja. Azt akartuk, hogy agyrázkódást szenvedjen, erre egy karcolással megúszta – vihog egyet. Az alávaló! – Utána ott volt a mérgezés. Halloweenkor. Hónapokra kómába kellett volna esnie a szertől, de túl keveset adtunk neki. Te is ettél belőle, de az nem volt mérgezett. És végül szilveszterkor elgázoltuk motorral. Kemény fából faragták ezt a libát, mert akkor is csak a lába tört el, nem a nyaka.

Minden embernél eljön az a pont, amikor nem gondol a következményekre. Hagynom kellene, hogy az elmém irányítson, ami azt harsogja, hogy várjam ki a végét, de én a szívemre akarok hallgatni.

Sok minden történt velem az elmúlt huszonhat évemben. Még az igazi nevemet sem tudom. Amikor az árvaház küszöbén hagytak, azok, akik életet adtak, annyit sem írtak üzenetként, hogy milyen nevet szántak nekem. Ennyire sem voltam fontos nekik. Ezért a becsületes nevemet vadidegen emberek, az apácák választották nekem, és nagyon beletrafáltak. Már a megtalálásom napján eldőlt a sorsom. Úgy tartják, a név kötelez. A Jake a Jacob becézése, melynek jelentése: csaló.

Igen, az vagyok.

Csaltam, loptam, hazudtam az életben maradásért. Rossz döntések sorozatát hoztam, egyik baklövést a másik után követtem el. Ahogy azonban itt térdelek arra várva, hogy kiloccsantsák az agyvelőmet egy olyan irodában, amelynek az ablakából rálátni a Hudson folyóra, rájövök, hogy az egyetlen hiba, amit elkövethetek, az, ha nem védem meg, akit szeretek.

Kitör belőlem az állat. Egy olyan szörnyeteg kerül elő, akiről én magam sem tudtam, hogy bennem lakozik. Olyan cselszövés áldozata lettem, ami nem volt előre megjósolható. Moses nem nőhet fel egy ilyen nagyi mellett, és megfogadtam, hogy véremet és szívemet adom Grace-ért, aki egy romlatlan virágszál, de ezek a degeneráltak megbecstelenítették. Hozzá mertek érni ahhoz, ami az enyém. A tudattól, hogy a szerelmemnek mennyit ártottak, forrni kezd bennem a vér.

Nem félem a halált. Igazságot kell szolgáltatnom, és ennek most jött el az ideje. Nem hagyhatom megtorlás nélkül, bármi lesz a vége.

Minden tudásomat előveszem, amit az utcán tanultam. Látni, észlelni, cselekedni. Ezen elvek alapján lehet csak túlélni.

Belekezdek.

Viharos sebességgel állok fel, és lendülök Julio felé. A bal kezemet hátravetve megragadom a csuklóját, és kicsavarom a kezéből a pisztolyt. Úgy megtekerem a karját, hogy hallom eltörni a csontjait, s közben a jobb öklömmel bemosok neki még egyet. A fogai egyenként hullanak ki, a szájából köpködve próbál megszabadulni a felgyülemlett vértől. Senkit nem akartam bántani, de most nem érdekel, mennyire nyüszít a padlón fetrengve, azért még belerúgok kettőt. Minden erőmet és múltbéli sérelmeimet beleadom, amit okozott nekem.

Az előny immár nálam van. A megtáltosodásomra senki nem számított. Jó ideje nem fogtam fegyvert a kezemben, de még nem felejtettem el, milyen érzés. Hulkként terebélyesedem szét a haragtól. Innen már nincs visszaút. Ha Grace miatt kerülök a pokolba, megteszem. De egy olyan nő, mint Millicent, és egy olyan férfi, mint Ray, soha az életben nem fog a közelébe kerülni többet, erre megesküszöm!

Rájuk szegezem a halálos ítéletet.

– Ti tetves gecik! Most megfizettek mindenért!

– Jake, kérlek, gondolj Mosesre! – könyörög Millicent, aki összébb húzza magán álszent garbóját. Ha nem lenne közöttünk az asztal, a puszta kezemmel fojtanám meg ezt a kétszínű, szégyenteljes viperát.

Legalább tudom, hogy Reagannek ehhez semmi köze. Ő már elengedett engem.

– Ma volt a napja, hogy utoljára láttad őt! – mondom. – Mégis mit gondoltál, hogy ez soha nem fog kiderülni? Tényleg azt hitted, ha mindenkit elüldözöl mellőlem, akkor majd boldogan élek Reagannel, míg meg nem halunk? Őrült vagy, Millicent, és a kisded játékaidba belekeverted a lányodat meg az unokádat is!

– Mindent Reaganért tettem! Egy anyának az a célja, hogy boldognak lássa a gyermekét!

– Reagan boldogul nélkülem is, nem vetted észre? Sikeres a munkájában, és csodás anyja a gyereknek. Ha nem találta meg még az igazit, az csakis azért van, mert te meg Eugene kényszeríteni akarjátok, hogy velem legyen.

– Mert ti egy család vagytok! Moses azért született, mert Isten így akarta! És az Úr akaratából összetartozókat nem lehet szétválasztani!

– Hallod te, miket beszélsz? Hiszen épp az előbb kaptalak rajta, ahogy megcsalod a férjed! Hogy van képed még ezek után prédikálni? – Millicent nyavalygása már sérti a fülemet. Reszketnek az ujjaim, hogy végre meghúzzam a ravaszt. Megháborodott ez az asszony, és nem is látja, hogy pont ő az, aki a lánya boldogságának az útjában áll. Reagan ugyanis már rég nem velem akar lenni, de nincs elég bátorsága, hogy szembeszálljon a szülei maradi felfogásával. Nagyon sajnálom őt, és egy picit Millicentet is. Nehéz lehetett egy ilyen csökönyös férj és apa mellett évtizedeket leélni, ez azonban még nem mentség a tetteire. Meg akarta ölni Grace-t, és ezt semmilyen körülmények között nem tudom elfeledni.

Ray nyugodt arca még inkább idegesít. Nyomorult alak! Átkozom a napot, amikor felszedett az utcán a segédjének. Inkább haltam volna éhen! A gyűlölet sem fejezi ki eléggé, amit irántuk érzek. Soha nem szabnék határt a gyerekemnek, hogy kit szerethet és mikor. A szeretet mindenkié, nem rendelkezhet felette senki. Jogunk van azt választani, akit akarunk, aki után a szívünk szaporábban dobog. Nagyon kívánom Reagannek, hogy akadjon rá a megfelelő férfira, aki úgy fogja szeretni, ahogy én nem tudtam soha. Megérdemli. És én is megérdemlem. Egész életemben kívülálló voltam, nem is reménykedtem benne, hogy engem lehet szeretni. És mindezt oly sok kudarc és megpróbáltatás után el akarták venni tőlem. Nem adhatom csak úgy oda. Küzdelem nélkül soha!

De amikor megvalósítanám, amit elterveztem, egy hasítást érzek a hátam közepében. Mintha az egész testem szétszakadna és a belső szerveim kettéválnának. Süvítő havas levegő vesz körbe, ami megdermed körülöttem, s a következő pillanatban elsötétül az egész világ.

Egy cellában ébredek. No nem olyan rendes fajtában a rendőrségen, hanem egy apró kis lyukban valahol lent, egy ab laktalan pincében. Kényelmetlen matracon fekszem oldalvást Áporodott és dohos szag vesz körül, a mennyezet penészes, és a betonfalakon piros foltok vannak szétkenődve.

Ez egy kínzókamra.

Az egyetlen ép részem a szemem. Mozdulni nem tudok, a kezeimet és a lábaimat kötéllel összekötötték, de ha megmozdulhatnék, se sokat tehetnék, mivel két ismeretlen alak áll vigyázzban a cellaajtóm előtt.

Gyorsan leesik, hogy fogva tartanak, és azok után, hogy ki akartam nyírni a főnöküket, jól is teszik. De tényleg megtettem volna? Szemrebbenés nélkül képes lettem volna kioltani két ember életét? Félek beismerni, de azt hiszem, igen. Teljesen elborította az agyamat a düh, és nem tudtam megálljt parancsolni magamnak. Fohászkodhatnék Istenhez, hogy bocsásson meg, csakhogy pont az ő hibájából meg egy elkeseredett öreglány miatt kerültem ide.

Forog a szoba. Mit fog szólni Reagan, ha megtudja, milyen ember az anyja?

Nyikorogva nyílik a cella, és álomittasan veszem ki a sötétben Ray alakját gumibottal a kezében.

– Na végre felébredtél! – ijesztő a hanghordozása, de nem rezelhetek be.

– Mit tettetek velem?

– Az egyik emberem hátba lőtt gumilövedékkel, ami lelassítja az embert. Két-három méterről szabad csak használni, téged meg egy centin belül iktattak ki, ezért elájultál a fájdalomtól.

Még mindig érzem a helyét. Levegőt venni is nehezemre esik. Vajon Adriannek mennyire fájhatott, amikor véletlenül beleröpítettem egy igazi golyót?

– Hol vagyok, és mióta tartotok itt?

– Ez az én kis titkos vermem. Teljesen hangszigetelt minden része. Tudod, azoknak, akik nem tudják, hol a helyük. Egy hete alszol, az orvosom ellátta a sebedet, és beadott neked némi nyugtatót. De mint látod az őrökön, felkészültem rá, hogy magadhoz térsz.

– És?

– A sorsod csakis rajtad múlik. Felzaklattad Millicentet, de ő hajlandó engedményt tenni neked. Szemet huny a ballépésed felett, cserébe viszont meg kell szakítanod a kapcsolatot a Mayer lánnyal.

– Soha nem fogom elhagyni Grace-t! – kötél ide vagy oda, ha nem lennék leszedálva, torkon ragadnám ezt a köcsögöt. Arra azért van erőm, hogy szemen köpjem.

Válaszul Ray-rám ver egyet a botjával.

– Te korcs! Most ástad meg a sírodat! Itt fogod kilehelni a lelked! Ez a büdös föld alatti helyiség lesz a koporsód!

Azért ha jól emlékszem, van egy nagy aduászom. Hát most kijátszom.

– Akkor aztán Reagan tényleg nem kap meg engem soha. És akkor elveszíted a kis boszorkány szeretődet!

Újabb suhintás a gumibottal, ami a bordáimban végződik, de minden kínt megér, hogy látom Ray arcán tükröződni a vereséget. Ebbe beletrafáltam.

Megragadja a hajamat, és az ágyba nyomja a fejemet, úgy beszél hozzám.

– Kibaszott okosnak hiszed magad, de ez még csak a kezdet. Először feldarabolom a kis barátnődet, utána apró cafatokban, hullazsákban küldöm el neked a fejét!

Mint aki több tucat speed tablettát tolt le, úgy emelkedik a vérnyomásom és szökik magasba a pulzusom. Rekordidő alatt kiszabadítom magam alóla, elkapom kötéllel a nyakát, és próbálom kipréselni belőle az összes szuszt.

– Hozzá ne merj nyúlni, te faszszopó! – mielőtt bármi mást is mondhatnék, a kopói püfölni kezdenek, így könnyen kivergődik a kezem alól.

Igen, most már egész biztos vagyok benne, hogy képes lennék megölni ezt az embert. Olyan ocsmány dolgot mondott, hogy bátran vállalnám gyilkosságért a következő ötven évet a sitten, ha ez az ára, hogy megmentsem Grace-t. A múltban tönkretettem, a jövőjét azonban nem fogom elbaltázni. Azt akarom, hogy hosszú és boldog élete legyen.

– Vigyétek! – utasítja Ray az embereit, akik a két karomnál fogva vonszolnak. Nehéz dolguk van, mivel nem tudom tartani magam, és több mint száz kilót nyomok, de azért sikerül nekik egy hosszú folyosón keresztülcipelniük, ahol a mennyezeten pislákoló lámpákon és néhány helyiségbe vezető ajtón kívül nincs semmi.

Üres és nyomasztó, levegőtlen helyiségben vonszolnak végig, a bakancsom orra végigsúrolja a betont addig, míg meg nem állunk egy olyan ajtó előtt, amin az a felirat áll, hogy magas elektromos feszültség.

Amikor kinyitják az ajtót, és meglátom, mi vár rám, elfog a rettegés. Rögtön velem szemben, a szoba közepén egy villamosszék árválkodik.

Ezt nem fogom túlélni.

Nem voltam ugyan éltanuló, viszont köztudott, hogy az első villamosszéket Harold P. Brown készítette, aki a híres Thomas Alva Edison feltaláló alkalmazottja volt. Elektromos áram általi halált az elítéltek kivégzéséhez használtak, de jelenleg nincs olyan állam az USA-ban, amelyik ezt a módszert használná. Érvényben van ugyan még Alabamában, Dél-Karolinában, Virginiában és Nebraskában, de a halálra ítélt bűnözők ma már választhatnak, hogy gázkamra, méreginjekció vagy golyó általi véget akarnak.

Hát én sem ezt választanám!

No nem mintha nem preferálnám egy pedofil állat, egy erőszaktevő vagy egy brutális sorozatgyilkos megkínzását, de magamat nem sorolnám be egyik olyan kategóriába sem, ami által megérdemelném a halál ezen formáját.

A könyörgésnek itt most nincs helye. Felhívtam Ray figyelmét, hogy nem ölhet meg, de hasztalannak bizonyultak a szavaim, máskülönben nem lennék itt. Elborult az agya, és mindenáron meg akarja torolni rajtam a botlásaimat.

Hogy folyik-e a seggemből a víz? Folyik. Mit fognak mondani a kisfiamnak, hová lettem? Csak úgy eltüntetnek a föld színéről, majd azt mesélik be neki, hogy az apja elhagyta őt, és soha nem is szerette? Mosesnek tudnia kell, hogy ez nem igaz. Az eddigi rövidke kis életében mindennap azt akartam bizonyítani, mennyire szeretem, ezt éreznie kell. A köztünk lévő köteléket nem lehet csak úgy kiiktatni.

És mit csinálhat most Grace? Biztosan halálra aggódja magát miattam, hiszen már egy hete nem adtam neki életjelet. Remélem, a drága jó barátom és testvérem, Ian mellette van.

Ők hárman, Moses, Grace és Ian adnak erőt, hogy valahogy túléljem ezt.

Ray velem szemben áll, kezében forgatja a gumibotját, majd az őrök leültetnek egy székbe, leveszik a pólómat, és leborotválják a mellszőrzetemet, hogy a testem jobban vezesse az áramot.

Miután teljesen szőrtelenítenek, a lábaimat és a kezeimet odaszíjazzák a székhez, és elektródákat csatolnak rám. Még em lékszem a történelemórákra, hogy maszkot is tesznek az ember fejére, nehogy a szem kiugorjon a szemüregből az áramütés következtében. Az én fejemre nem raknak semmit.

Az elítéltet annak idején kétezer és négyezer voltos áramütéssel próbálták hatástalanítani. Ekkora magasfeszültség azonnali öntudatvesztést eredményez, de akár azonnal beállhat a halál. Ha ez nem történt meg, akkor a mértéket csökkentették ötszáz és ezer voltra, így játszadozva az emberekkel, amíg be nem adták a kulcsot.

A belső szervek jó elektromos vezetők, így az első hullám főként az agyra hat, míg a második, továbbá a harmadik, negyedik hullám már szétaprítja a bensőt is. A test elérheti a hatvanfokos hőmérsékletet is, valaki szó szerint füstölgött, majd szénné égett. Ez csak azért maradt meg bennem ilyen részletesen, mert a töri volt az egyetlen tárgy, ami igazán érdekelt a suliban.

– Nos, te fattyú! – pofázza Ray. – Kurvára szeretnélek kinyuvasztani.

– Nem úszod meg szárazon!

– Kuss legyen! – rúg belém. – Nem azért nem öllek meg, mert nem tehetem meg. Millicent csak egy nő, és nekem egy nő sem parancsolhat! Ha akarnálak, azon nyomban eláshatnálak, mint egy dögöt!

– Akkor miért nem teszed meg? – tököm se tudja, miért ekkora a szám egy ilyen helyzetben.

– Látni akarom, ahogy szenvedsz! Én húztalak ki a gödörből, adtam neked munkát, ételt az asztalodra, tetőt a fejed fölé, és te elárultál. Hálátlan kis senki vagy! Egy hulladék, semmi több! Ott kellett volna hagyjalak benneteket a nyomorban megrohadni! Csöpög a hajamról a verejték, minden sós csepp a számba torlódik, amitől viszketni kezdek, és alig bírok beszélni.

– Attól, hogy szerelmes lettem, még nem vagyok hálátlan.

– Az a lány… teljesen átírta a terveket.

– Ha Grace nem lenne, akkor sem akarnék semmit Reagantől. Te is tudod, hogy nem voltam magamnál, amikor Moses fogant. És látod, te is egy nő miatt akarsz revansot venni. Gondolom, Millicent nem boldog, és akkor te sem vagy az, mert szereted.

Simán kinézem, hogy Raynek kisebbségi komplexusa van, de hogy egy ilyen banya vegye el az eszét…

– Baszottul unlak már hallgatni! Lássuk végre, mennyit bírsz.

Ez a pszichopata nem viccel.

Az egyik őr fegyelmezetten az ajtóhoz áll, míg a másik ingerülten várja a diktátora parancsát, hogy végre bekapcsolhassa az áramot. Amikor megkapja, pókerarccal nyomja meg a kapcsolókart.

A gépezet beindul, hangosan felmorajlik, akár egy atomerőműben, s a rám szerelt elektródák munkához látnak.

Először csak apró csípéseket, tűszúrásszerű nyilallásokat érzek, de már ez is elég ahhoz, hogy a hátamba vert ütés összehúzódjon. Összeszorított fogakkal küzdök a tehetetlenség ellen. Minden porcikám megfeszül. Nem kapcsoltak halálsorra, de érzem, ahogy a testem az áram okozta sokktól kipirosodik, s az égető fájdalmat lassan felváltja a zsibbadás.

Percekig megy ez. Minden töltés után újra és újra belém nyilall a perzselő kín, mintha belülről égnék el. A szék karfájába kapaszkodom, és egyetlen hang nélkül hátravetem a fejemet. Próbálok erős maradni, mert nem törhetnek meg.

Arra gondolok, hogy az ajtók, amik mellett elhaladtunk, miféle rémséges szobákat rejthetnek még. Ez a megtébolyodott Ray kiket zárt már be ide? Hogyan és miért kínzott embereket?

– Az első felvonás meg is volt – közli a félkegyelmű, mielőtt beájulnék. – Jó volt, ugye? Úgy látom, alaposan kifáradtál. Kicsit piros vagy.

– Dögölj meg!

– Jaj, Jake, ez alig volt ötven volt. Mi lesz veled, ha elérjük a százat?

– Megőrültél!

– Hát… azt ajánlom, kezdj el imádkozni.

Ennek tényleg elment a maradék esze. Ilyen nagy feszültségtől már simán megsülhetek, mint a pekingi kacsa. Nem vagyok felkészülve a szénné égésre!

Imádkozzak? Mégis kihez? Kurvára jólesne most egy cigaretta!

Azért mielőtt meghalok, még volna pár kérdésem. Egyrészt tudni akarom, másrészt húzom egy kicsit az időt, hogy szusszanjak egyet.

– Miért nem ölted meg Butler tiszteletest? Akkor Millicent csak a tiéd lenne, és nem kéne pincsikutyamódban élned.

Ray felhúzza borzas szemöldökét.

– Nem kenyerem a magyarázkodás, de mivel megvan rá az esély, hogy ma este már a giliszták tápláléka leszel, legyen ez az utolsó kívánságod, amit teljesítek. Ahogy a drágám is mondta, ez csak móka. Szeretjük egymást, viszont őt lefoglalja a családja, engem meg a munkám. A kis alkalmi afférok tökéletesen megfelelnek nekünk. A vérontás meg sosem volt elsődleges szempontom. Isten tíz parancsolata, V. Ne ölj!

Na, a másik istenfélő szent lélek!

– Az is benne van, hogy ne lopj, ne hazudj és felebarátod házastársát ne kívánd.

Ray a nyakamhoz szorítja a botját, majdnem eltörve az ádámcsutkámat, s egyik lábával a gyomromba térdel.

– Szükség törvényt bont! Hasonló körülmények között nőttem fel, mint te. Nem volt semmim és senkim. Az életben maradásért nekem is meg kellett küzdenem. Megfogadtam, ha egyszer kitörök a nyomorból, soha nem kerülök oda vissza.

Ezt megértem.

– És Eugene nem is sejti, mit műveltek?

– Az a barom azt sem venné észre, ha meteorok pusztítanák el a Földet. Megszállott munkamániás. A lányuk meg csak a kölykötökkel foglalkozik. De elég volt a terelésből! Folytassuk! – száll le rólam.

Grace-t és Mosest is csúnyán a szájára vette, nincs sem ember, sem állat, akit jobban gyűlölnék ennél az alaknál. De azt is, akinek az a munkája, hogy végigfuttassa a lábujjamtól a fejem búbjáig az áramot.

A következő percekben nincs olyan izmom vagy sejtem, amin nem halad keresztül a sokkhatás. Olyan impulzívan szökik az ereimbe ez a trauma, hogy görcsbe rándulnak a végtagjaim. A zsibbadás és a tűszúrások helyét átveszi a láng, forró tűzként borít el, elevenen és belülről égetve el.

A smasszerek fapofával néznek, Ray azt tátogja, hogy Grace lesz a következő.

Már nem bírom visszatartani.

Üvöltök.

Nyál folyik a számból, jojózik a szemem, behugyozok, majd a fájdalomtól elveszítem az eszméletemet.

14. FEJEZET

A saját szobámban terek magamhoz, ott, ahol korábban Iannel éltem. Hajdanán imádtam itt lenni, ez a kis zug volt számomra a menedék. Csak én meg az ágyam, a fehér falak és a csönd. Gyermeteg elgondolás, de mindig megnyugtatott, hogy ide nem jöhet be a rossz, mert túl kicsi a hely, hogy beférjen.

Mindannyian szorongunk vagy félünk valami miatt. A félelem reakció egy ingerre, egy alapvető mechanizmus, amit az ember nehezen tud elkerülni. Amikor még nem ismertem Iant, nem tudtam, hogy bújhatnék el a félelmek elől. Az árvaházban fel kellett építenem magamnak egy imidzset, hogy ne úgy végezzem, mint azok, akiket élő hamutartónak használtak a nagyobbak, és rajtuk nyomták el a cigicsikkeket.

A hatéveseket a tízévesek számtalanszor szekálták. Lökdösték, felbuktatták, eleven céltáblának használták a nyálas galacsingumóiknak. A füzeteikből a lapokat kitépkedték, a tankönyveiket telefirkálták felnőtt tartalmakkal, és a jó öreg amerikai szokásokhoz híven órákra bezárták őket a szekrényeikbe.

Mindig ők kaptak ezek miatt. A tanártól, hogy elkéstek az óráról, az apácáktól, hogy nem tudtak vigyázni a holmijaikra.

Velem sose szívóztak.

Gyorsabban cseperedtem a kelleténél, magasabb és erősebb voltam szinte mindenkinél. Amikor piszkáltak, kihasználtam a testi adottságaimat; beleálltam a kötözködésekbe, és bunyótól bunyóig fitogtattam az erőmet. Egy idő után már nem zrikáltak, felfogták, hogy én egy magányos farkas vagyok, akit jobb békén hagyni.

Ian ezután érkezett. Eleinte ő is tartotta tőlem a távolságot, de miután kirekesztették, és én voltam az egyetlen, aki szóba állt vele, ő lett a legjobb barátom.

Mindig is a saját kis lakásunk volt a mentsváram, most azonban félek. A súlytalan légtér, amit eddig ez a szoba biztosított nekem, fullasztóvá változott. Túl szűknek bizonyul a hely, mintha a falakból kötelek lógnának ki, amik a nyakam köré készülnek tekeredni, hogy megfojtsanak.

Vergődöm, mint egy partra vetett hal.

Nem bírok itt maradni.

Csigalassan feltápászkodom az ágyból, és kimegyek a konyhába. Ian az egyik horgászszékben alszik. Odasétálok hozzá, és megkocogtatom a vállát.

– Hahó, álomszuszék!

Rögtön felriad.

– Jake! Miért nem szóltál, hogy kell valami? Feküdj vissza az ágyba! Mindjárt viszek valamit enni.

– Nem vagyok éhes – leülök mellé a másik székre, amitől rémes emlékképek bukkannak fel bennem. A horgászszéknek pont olyan karfája van, mint a villamosszéknek, amiben dögrovásig kínoztak. Elnyelték az erőmet, jelenleg csak a szentlélek tart egyben. Már azt is csodálom, hogy túléltem, ami valószínűleg az erős fizikumomnak köszönhető. – Te öltöztettél át? – kérdem Iant, mivel tiszta pólóban és tiszta boxeralsóban vagyok.

– Igen. Nem volt könnyű feladat. Sokat fogytál, de még így is böhöm nehéz vagy. – A humorérzéke legalább megmaradt.

– Köszönöm!

– Jake!

– Hmm?

– Hol voltál? Mi történt? Miért nézel úgy ki, mint akin átment egy úthenger? – egyenesen a szemembe néz.

Tudom, hogy ő az egyetlen, akinek elmondhatnám, és akiben feltétel nélkül megbízom, de nem tudom, hogy jól tenném-e, ha elmondanék neki mindent. Amiről nem tud, az nem fáj, és nem szeretném belekeverni. Nem bírnék azzal a tudattal élni, ha Ray őt is elkapná egy ilyen hétre miattam.

Hallgatok.

Ahelyett, hogy bármit is mondanék, inkább felkelek, és csinálok magunknak két kávét. Úgy kell nekem most ez a meleg koffein, mint szavaknak a betű.

– Hogy van Moses?

– Azt mondtuk neki, hogy megint beteg vagy, és amint felépülsz, meglátogatod. Megértette, de nagyon várja, mikor mész el hozzá.

– Mondtátok?

– Grace-szel és Reagannel így láttuk jónak.

Megmarkolom a konyhapultot. Háttal állok Iannek.

– Grace…

– Azt mondta, csak úgy otthagytad miközben a tesójával teáztatok. Teljesen megrémült.

– És neki mit mondtál?

– Bekamuztam, hogy alkalomadtán elvonulsz gondolkodni. Persze ettől csak még idegesebb lett, mert azt hiszi, vele van bajod. De csak így tudtam lebeszélni arról, hogy bejelentést tegyen a rendőrségen az eltűnésed miatt. De még három napot adtam volna, és ha nem kerülsz elő, én magam sétálok be a kapitányságra.

– Itt vagyok.

– Ennyi? Itt vagyok? – Ian hangja sértődött. – Negyvenkét órával ezelőtt kapok Raytől egy üzenetet, hogy csomagom érkezik. Kimegyek a lakás elé, akkor dobnak ki téged egy furgonból, mint egy szemeteszsákot, félholtan felcipellek, mindenkinek hazudok miattad, rommá aggódom magam, a munkahelyeden is beadtam, hogy beteg lettél, és elintézed egy itt vagyokkal?

Tehát negyvenkét órája alszom. Szükségem is volt erre a pihenésre, de még mindig fáradt és gyenge vagyok. Ian felháborodása meg teljesen jogos. Testvérként és barátként is megbuktam.

Felé fordulok.

– Ne haragudj!

Ian megvakarja a tarkóját.

– Nem haragszom. De a felszívódásod sokakat feszültté tett. Mosest már nem sokáig lehet visszatartani, hogy ne látogasson meg. Grace az idegösszeomlás szélén áll. Reagan sem érti, hogy hagyhattad csak úgy el a gyereket. Szólnod kellene nekik, hogy előkerültél. És ha tudni akarod, Millicent szanatóriumba került. A feje tetejére állt minden. Legalább nekem elmondhatnád, mi történt, hogy tudjak segíteni. Mert láthatóan valami szörnyű dolog történt. Sápadt vagy és kimerült. Lefogytál, és szőrösebb az arcod, mint egy vikingnek.

Na igen, egy zuhany és egy alapos borotválkozás nagyon jól fog esni. Meg egy tál meleg étel is, persze a sok bogyótól, amit belém tömtek nincs nagy étvágyam.

De mit is mondott Ian?

– Hogy mi van Millicenttel?

– Becsavarodott. Zagyvaságokat beszélt, és azt kiabálta, hogy Isten megbünteti. Bevitték a kórházba, de onnan átszállították az elmegyógyintézetbe. Azóta ott van. Senki nem tudja, mi lett vele.

Lehet, hogy Millicent idegei ezt már nem bírták?

Zutty. Jó sok szar ömlött most a nyakamba.

– És te ezt honnan tudod?

– Reagan hívott, hogy tudnék-e vigyázni Mosesre, amíg ő meg az apja bemennek a kórházba.

Sosem fogom tudni meghálálni mindazt, amit Ian értem tett.

Csak a lefőtt kávét tudom odaadni neki.

Én állva maradok.

– És a kisfiam hogy bírja? – nagyon aggódom Mosesért. Amint megittam a kávét, rendbe teszem magam. Veszek egy nagy zuhanyt, felöltözöm, és elmegyek hozzá. Egy emberöltőnek tűnik, amióta utoljára láttam.

– Felfogja, hogy valami súlyos dolog történt a nagymamájával, de még nem érti igazán ennek a velejáróit.

– Nagyon hálás vagyok neked. Mindenért!

– Tudom. De azért jó lenne, ha beavatnál.

– Nem tehetem.

Ian vesz egy nagy levegőt.

– Veszélyben vagy?

– Nem – vagyis már nem.

Lehúzom a kávét, és nyújtózom egyet.

Bólintok Iannek, hogy ennél többet nem mondhatok. Ledobom magamról a pólót meg a boxert, és beállok a zuhany alá. Nem próbálom meg eltakarni magam a barátom előtt, hiszen évek óta lakunk együtt, a zuhanykabin meg a tűzhely mellett van. Ráadásul ő öltöztetett át, tehát látnia kellett a rajtam lévő zúzódásokat.

Amíg veretem magamra a forró vizet, hallom, hogy csukódik a bejárati ajtó, vagyis Ian elment. Örülök, hogy végre egyedül lehetek. Túl sok mindenre kell megoldást találnom rövid időn belül. De először is látni akarom a fiamat.

Hiába fáj, ahogy a szivacs dörzsöli a testem, jól beszappanozom magam, egy felületet sem hagyok ki. Suvickolom a kék, zöld foltjaimat, de azok nem tűnnek el. Felvillan előttem a kép, ahogy a magasból lesújtanak rám a gumibottal, rugdosnak és a villamosszékhez csatolnak. Belevésődött az agyamba, nem tudók szabadulni tőle. Zabosan a falhoz verem az öklöm, amitől néhány csempedarab ripityára törve a zuhanytálba hull.

Ezt is elcsesztem. Fizethetjük a javítást, vagy nem kapjuk vissza a kauciót.

Bravó, Jake!

Mielőtt bármi mást is szétzúznék, inkább elzárom a csapot, megborotválkozom, majd bemegyek a szobámba, és felöltözöm. A zuhany felfrissített, a külsőm kisimultabb, emberibb lett.

Átlagos pólót veszek farmerral, de most nem a bakancsomban megyek. Azokat a cuccokat, amik rajtam voltak az ítéletnapon, kidobom, mert látni sem bírom őket. Az egyetlen sportcipőmet veszem fel. Mindenből fekete van rajtam, ami tükrözi a hangulatomat.

Lent az udvaron eszembe jut, hogy nincs autóm. A kocsimat ugyanis otthagytam Ray irodájánál, amit nem tudom, mikor és hogyan fogok visszakapni. Hányingert kapok annak az embernek a gondolatától is.

Hívok egy taxit, amibe gyomorideggel szállok be.

Hogyan tudnám eljátszani Moses előtt, hogy érdekel, mi van a nagyanyjával? Egyáltalán hogyan engedhetném meg, hogy egy ilyen elfajzottal éljen egy fedél alatt a gyerekem? De ha mindent kitálalok Reagannek és Eugene-nak, Ray tuti revansot vesz Grace-en. Nem hagyhatom, hogy Grace-t megöljék, sem azt, hogy Moses közelében legyen egy közveszélyes, elmeroggyant nőszemély. Még akkor sem, ha a lelkiismeret-furdalása miatt lett rosszul.

A Butler-házhoz érve kifizetem a taxit, de még nem szállok ki. Tudom, hogy a kisfiam vár, viszont nem bírok Eugene szemébe nézni tudván, amit tudok. Igaz, ez nem az én családom, nem az én problémám, de alaposan belekevertek engem is.

– Uram, bocsásson meg, de mennem kell a következő címre – szólít fel a sofőr a távozásra.

Nagy nehezen kimászok, és a bejárathoz sietve megnyomom a csengőt, hogy ne maradjon több időm az agyalásra.

Moses nyit ajtót, és amint meglát, a nyakamba ugrik, amitől repes a lelkem. Kissé sajognak az ízületeim, ez azonban minden fájdalmat megér. Előtte napi szinten találkoztunk, most meg kimaradt több mint egy hét.

– Kicsim! Édesem! Drága kisfiam! – ölelgetem, puszilgatom, szagolgatom. Nekem még mindig babaillata van. A könnyem kicsordul.

– Apa! – annyira hiányzott már, hogy valaki apának hívjon. – Úgy hiányoztál!

Leteszem a földre.

– Te is nekem, kiskomám!

– Jobban vagy?

– Teljesen! – most, hogy látom.

– Anya és Ian bácsi azt mondták, megint megfáztál.

– Igen, ezért mondom neked, hogy alaposan öltözz fel. De már jól vagyok.

– Akkor elmegyünk valahova enni?

De hiányzott a kis zabagépem!

– Hozd a dzsekidet, és indulhatunk is!

– Okés.

Moses eltűnik, s Reagan szokásához híven csak ezután dugja elő az orrát. Kedvelem benne, hogy ad nekünk teret.

– Jake!

– Helló, Reagan!

– Hol a pokolban voltál? – suttogja.

Pontosan ott voltam.

– Nem számít. Visszajöttem.

– Máskor is elő fog fordulni, hogy felszívódsz?

– Nem! Megbízható apa vagyok, de néha nekem is lehetnek gondjaim.

– Igazad van, bocs. Csak nem tudtam, hová tenni a helyzetet. Még sosem tűntél el szó nélkül.

– Beszéljünk másról! Nyúzottnak tűnsz.

– Az anyukám…

– Ó, persze, Ian mesélte. Hogy van? – legszívesebben savat köpnék a kérdéstől. Így is frusztrál, hogy Reagan mit sem tud az anyja valódi énjéről.

– Sosem fog felépülni. Stroke-ot kapott. Teljesen lebénult, és leállt az agyműködése. Élete végéig segítségre fog szorulni. Kómában van, csak gépek tartják életben – Reagan elsírja magát.

Sajnálom őket. Ha Millicent nem akart volna mindenáron feláldozni engem, és nem köt szövetséget Rayjel, ez az egész nem történik meg. A szeretője vajon hogy éli meg ezt?

– Tudok valamiben segíteni? – nem mintha akarnék, de ha kell, megteszem, mert nekem van szívem. Viszont ha valaha is felébred, nem engedem a fiam közelébe.

– Az most nagy segítség, hogy el tudtál jönni, és elviszed Mosest egy kicsit. Így be tudok menni a kórházba. Apa tegnap óta ott van, szeretném leváltani, hogy haza tudjon jönni egy kicsit pihenni.

Szegény Eugene! Egy olyan nőt ápol, aki megcsalta. Isten legyen irgalmas hozzájuk!

– Később is visszahozhatom, mint a megszokott hét óra.

– Köszönöm, az nagyon jó lenne. Úgy apa jobban tudna pihenni. Tíz óra? Holnap iskola van, ki kell aludnia magát.

– Rendben.

– Hamburgeeer! – kiáltja Moses.

– Ezek szerint hambizni fogunk – állapítom meg.

– Dupla húsosat fogok kérni!

– Nehogy elrontsd a hasad, jó? – figyelmezteti az anyja.

– Nyugi, anya!

– Akkor induljunk!

Elköszönünk Reagantől, s kint az utcán Moses egyből észreveszi a lényeget.

– De apa! Hol a kocsid?

– Most gyalog megyünk!

– Mint az ősemberek.

– Nem vagy te elkényeztetve? – rántom oda magam mellé, hogy át tudjam karolni a vállát.

– A nagyi is mindig ezt mondja anyának.

Az említésére összeszorul a torkom. Bárcsak minden máshogy lett volna!

– Szeretném, ha őszintén mesélnél nekem az érzéseidről, oké? Semmit nem kell magadban tartanod.

– Aggódom anyáért.

– Miért, kicsim?

– Szomorú, amióta a nagyit elvitte a mentő. És a nagypapa azóta nem jött haza. Meg fognak halni?

Nem készültem rá, hogy ilyen érzelmi síkra evezünk. Az agyam még mindig a sokk hatása alatt van, ezért meg kell erőltetnem magam, mert nem hagyhatom cserben a fiamat.

– A papa jól van, és senki nem fog meghalni. Anyukád is jól lesz. A nagyi sokáig kórházban marad, de életben van, és ezért hálásnak kell lennünk.

– Őt meglátogathatom majd?

Belehasad a szívem, hogy azt hitte, beteg vagyok, és hozzám mégsem jöhetett el.

– Előbb az orvosoknak el kell végezniük rajta néhány vizsgálatot, és ha ők megengedik, akkor bemehetsz hozzá.

Útközben megállunk egy hamburgeres büfénél. Nem ülünk be sehova, kellemes tavaszi idő van a kinti levegőhöz.

Moses a már említett dupla húsos adagot kéri kólával, én a sima sajtos hamburgernél maradok. Nem egészséges, de fel kell töltenem a szervezetemet. Kóla helyett azonban ásványvizet kérek, hogy pótoljam a folyadékveszteséget is.

Az egyik raklapból készült asztalnál várakozunk.

– Ne búslakodj! – mondom. – Minden rendben lesz. Inkább mesélj! Mi a helyzet a lányokkal?

– Jaj, apa!

– Ne jaj apázz! Penelope óta nem is hallottam tőled, hogy tetszene valaki.

– Mert most nem tetszik senki.

Látom, hogy kicsit belepirul a válaszba, és a falat is megakad a szájában.

– Édes fiam… Te hazudsz. Fülig pirultál.

– Én nem is.

– Na, ki vele öreg apád előtt!

– Grace-szel már megbeszéltem ezt, azt hittem, tudsz róla.

Most az én torkomon akad a falat. Nem titkolhatom már sokáig az előkerülésemet.

– Tudod, ha neki elmondasz valamit, azt ő bizalmasan kezeli. Bármit, amit megosztasz vele, nem adja tovább senkinek. – Csodálatos lélek, akitől búcsút kell vennem.

– Klassz.

– Akkor engem is beavatnál?

– Az a lány, aki tetszik, idősebb nálam.

Hoppá!

– Mennyivel?

– Négy évvel.

– Ha jól értem, egy tizenöt éves csajért rajongsz? – le kell raknom a hamburgeremet, hogy megemésszem a hallottakat.

– Így is nézhetjük.

– Hogy máshogy lehet még nézni?

– Az idősebb csajok tapasztaltabbak. Nem fogok bénázni, ha… ha… tudod. Csókolózni fogunk. Mert ő tudja, mit kell tenni.

Magamban nevetek. Moses még csak azt tudja, mi az a csókolózás, és ez így van rendjén. Tudom, milyen koraérettek a mai fiatalok, és örülök, hogy ő még nem esett át az első csókján sem. De sajnos tudom, hogy ez már nem sokáig marad így.

Ácsi! Lehet, hogy ez a lány Dawn, Olivia húga? Elvégre sokat szoktak együtt lógni.

Visszaveszem a kezembe a hambit.

– Ez a kislány esetleg Dawn?

– Dehogy, apa! Dawnnal csak barátok vagyunk! Amúgy sem egy iskolába járunk. Akiről szó van, azt sem tudja, hogy létezem.

– És Grace mit tanácsolt neked?

– Szerinte a korombeli kislányok sokkal bájosabbak, a középiskolások meg a látszat ellenére éretlenek. És ha nem vesz észre az a lány, akkor nem is hozzám való.

Aranyszívű Grace-em!

– Jól mondta. Mindennek eljön majd a maga ideje. Túl fiatal vagy még ahhoz, hogy barátnőd legyen.

– De ha látnád, apa! Mélyfekete haja van, mint nekem, a szeme is zöld, mint nekem, karcsú, és hát elöl is jól megeresztették – felpumpálja a mellkasát. Mikor vette észre az én kicsikém a női melleket?

– Inkább egyél, te Casanova!

Ha Moses hazaállít egy nála évekkel idősebb lánnyal, akkor Reagannek és nekem lesz problémánk. Kb., mint amikor ő jelentette be tizenhat évesen, hogy terhes tőlem. Ezt hívnák úgy, hogy visszanyal a fagyi?

Hanem amikor javában falatozzuk a burgereket, Moses telefonja csörögni kezd.

– Grace az.

Ijedtemben kikapom a kezéből a készüléket.

– Ne vedd fel!

– Miért ne?

Nem tudom megmagyarázni neki a helyzetet. Még magamban sem raktam össze, mit fogok Grace-nek mondani. Ő meg még csak egy gyerek, távol kell tartanom a felnőttek dolgától.

Gondolom, a saját mobilomon az elmúlt napokban felhalmozódott a nem fogadott hívások és az el nem olvasott üzenetek száma. De ahogy a kocsimat, úgy a telefonomat sem tudom, merre van. Majd vennem kell egy újat.

– Sokáig nem tudtunk együtt lenni, most szeretnék csak veled foglalkozni – felelem.

– Jól van.

Dobolok a lábaimmal zavaromban, mert szeretném megkérdezni, hogy beszéltek-e Grace-szel, amíg én távol voltam, de azt nem tehetem, hiszen a gyerek úgy tudja, Grace ápolt engem.

– Elhoztad a leckédet? – váltok inkább témát.

– Nem. Nehéz tananyagot veszünk most, anya nem engedett át hozzád, hogy segíts nekem, nehogy megfertőzz, ezért vele már megcsináltam.

– Milyen tantárgy?

– Biosz.

– Úgy mondod, mintha utálnád.

– Mert undorító. Azt mondta a tanár, hogy a lányokból havonta vér jön ki, csak úgy. A neve mentukáció vagy masukició…

– Menstruáció.

– Anya győzködött, hogy ez normális, de szerintem ez képtelenség. Az osztálytársaim sem hiszik el. De állítólag Lilian Olsennel megtörtént, és most sokan cikizik.

Leteszem az ételem felét, mert az összeszűkült gyomromba nem fér több. Moses a véres téma ellenére sem hagyja abba az evést.

– Remélem, te nem gúnyolod. Mert anyának és a tanárnak is igaza van, a leányzóknak ez az első lépésük a felnőtté válás útján.

Örülök, hogy ezt részletesebben nem velem kell megbeszélnie, mert még nem fog az agyam az ilyesfajta okításhoz.

– Lilian engem nem bántott soha, így nem csúfolom őt. Ö amolyan stréber típus, mindig az első padsorban ül, és színjeles tanuló. Igazából nem is foglalkozik a pletykákkal.

– Bátor kislány.

Moses további kérdéseit a menstruációról figyelmen kívül hagyom. Rábízom ezt az anyjára.

Kényelmesen fogyasztja a vacsoráját, miközben én nézem őt. Egyszerűen tökéletes ez a gyerek. Ismeretlen vonásai, melyeket az én felmenőimtől örökölhetett, egy kicsit közelebb hozzák őket hozzám. Most olyan nyugodt, annyira békés, de aztán olyat mond, amitől borsódzni kezd a hátam.

– Apa, fázok, menjünk haza, Grace is már biztos otthon van.

Végem.

Csak tízre kéne az anyjához visszavinnem, addig még majdnem három óra van, s tényleg nagyon lehűlt az idő, nem maradhat tovább kint, mert megfázik. Nekem is csípi már a hideg az orromat.

Fogcsikorgatva mondom rá az áment, de lúdbőrözök a Grace-szel való találkozástól. Valószínűleg ezer meg egy kérdése lesz, amire nem válaszolhatok.

Pompás!

Kidobjuk a megmaradt kajámat és az elhasznált szalvétákat a kukába – Moses egy falatot sem hagyott –, majd lassan elindulunk. Lajhár módjára teszem egyik lábamat a másik elé, amit az előttem haladó tizenegy évesem szóvá is tesz.

Én. Ezt. Nem. Akarom.

Próbálom elterelni a figyelmét mindenfélével, amit a kirakatokban látok, de a gyereket mintha nem is érdekelnék a legófigurák, a legújabb nagy felbontású TV-k vagy a menő Xbox-játékok.

Tudom, hogy túl kell esnem ezen, de épp a szívemet készülök kitépni a helyéről. Mert ha elveszítem Grace-t, nem marad belőlem semmi. Csak egy láthatatlan elkóborolt lélek leszek, aki boldogtalan marad az idők végezetéig.

Hogyan tudnám visszaforgatni az idő kerekét? Mivel tudnám semmissé tenni a régmúltat? Kinek ártottam ott fent, hogy ezt a sorsot érdemeltem? A szüleim azért hagytak el, amint kibújtam anyámból, mert tudták, mivé leszek?

Néma csönd vesz körül. Nem hallom az utca zaját, a forgalmi dugó által okozott dudálásokat, a mentők szirénázását, az erkélyekről kiszűrődő eszmecseréket.

Megérkezünk.

Nyersen kalapál a szívem.

Csak egy ajtó választ el kettőnket.

Tudom, mit kell tennem, de ha átlépem a küszöböt, onnan már nincs visszaút.

Az én boldog utam eddig tartott.

15. FEJEZET

A gyerek se szó, se beszed beront a lakásba. Miért is ne tehetné, hiszen az elmúlt hónapokban ez volt a második otthona. Feldobja a dzsekijét az akasztóra, és eltűnik a szemem elől.

Nekem kell pár lélegzetvételnyi szünet, mire be merem tenni a lábamat. Azonnal körbelengi az orromat Grace parfümjének édes aromája, a szobák melegsége és a házi koszt illata.

Hangfoszlányokat hallok a konyha felől, közelebb lopózom, de nem megyek be, kicsit hallgatózom.

Grace és Moses beszélgetnek.

– Készítek neked egy meleg teát. Teljesen átfagytál!

– Köszi, Grace.

– Merre kószáltál? És ki hozott el?

– Apával voltam délután, hogy anya be tudjon menni a nagyihoz.

Nem kell észlénynek lennem ahhoz, hogy tudjam, megfagyott a levegő a konyhában. Szerettem volna még egy kis időt nyerni, hogy összeszedjem magam és Grace elé tudjak állni. Az ajtófélfa mögül, ahol eddig lapultam, most előbújok, s a konyhai lámpák fényében az asztal mellett nemcsak a szerelmem ül, hanem Ian és Olivia is kéz a kézben.

Grace kezéből kiesik a teáscsésze. Úgy bámul rám, mint aki szellemet lát. Ránézek Ianre, aki óvatosan megrázza a fejét, jelezve, hogy ő nem szólt a visszatérésemről egy szót sem. Ezért nagyon hálás vagyok neki, mert nem akartam, hogy Grace mástól értesüljön.

Mind engem bámulnak.

Az asztalon még ott hever az a rózsaszín tulipáncsokor, amit Grace-nek vettem, de már fonnyadt és élettelen, a színe kifakult.

A kedvesem rögvest odaszalad hozzám.

Két karomba zárom ezt az apró, törékeny nőt, mert ez az utolsó alkalom, amikor még hozzáérhetek. Karjainak szoros ölelésében mindig megtaláltam a búvóhelyemet, a boldogságomat, az otthonomat. Arcáról lehulló forró könnyei szinte megsebzik bőröm. – Most miért sírsz? – kérdezi Moses.

– Jaj, drágám, semmiért. Csak örülök – válaszolja Grace, és elenged.

– De nem akkor sír az ember, ha szomorú?

– Tudod, mit, kishaver? – szól Ian. – Menjünk be a szobádba játszani, majd ott elmagyarázom, mi az örömkönny.

A fiam ezen fellelkesül.

– Van egy új társasjátékom!

– Nosza, akkor rajta, mutasd meg!

Moses, Ian és Olivia magunkra hagynak bennünket. Grace-től ekkor egy óriási pofonra vagy számonkérésre számítok, de ehelyett csak újra rám csimpaszkodik. Viszonzom az ölelését, pedig nem lenne szabad kihasználnom. Össze fogom törni ennek a lánynak a szívét, és ő még csak nem is sejti. Hogy fogom kibírni nélküle? Ő rakott össze és tüntette el belőlem a szélhámost. Szenvedni fogunk mindketten.

– Jake! – a szájából a nevemet hallani a legszebb szónak tűnik a világon. Egymás szemébe nézünk. Grace két kezébe fogja az arcomat, ami az áramnak köszönhetően még mindig száraz, és a mutatóujjával simogat. – Eltűntél – nem kérdez, csak kijelent, mintha attól félne, a kérdésektől újra elhagynám. Sajnos ez így is lesz.

Akartam, hogy legyen valami megoldás. Meghánytam-vetettem mindent, ami megengedte volna, hogy együtt maradjunk, amitől nem hasadok ketté.

De nincs más választásom. Szakítanom kell vele. Ray azt mondta, ő lesz a következő, és ezt nem hagyhatom. Grace-nek miattam tört derékba a karrierje, és miattam adott fel mindent. Mellettem már így is sokat elszenvedett, nem okozhatok neki még több fájdalmat.

Szabadságot adok neki, még akkor is, ha ez most fájni fog mindkettőnknek. De ezek a szociopaták bármikor újra lecsaphatnak, és nem fogom engedni, hogy a szerelmem legyen a következő áldozatuk.

Engem kihajíthattak, mint a hulladékot, mert az vagyok. Egy ágrólszakadt senki. De Grace maga a jóság, ajándék mindenkinek, akihez csak, hozzászól. Szívem minden szeretetével szeretem, ezért életem legnagyobb harca lesz őt elengedni.

Azt teszem, amihez mindig is értettem.

Hazudok.

– El kellett vonulnom gondolkodni.

– Miről?

– Mindenről. Rólad, rólam, kettőnkről.

Grace könnyáztatta tekintete szinte lyukat éget belém.

– Szükséged volt egy kis nyugalomra, megértem. Olykor mindenkivel előfordul – megint nincs kérdés.

– Nem csak erről van szó.

Kezemnél fogva az asztalhoz húz, és leültet. Főz nekem is egy nagy csésze forró teát.

– Nekem bármit elmondhatsz, Jake. Bármi bánt is, én melletted vagyok. Csak tudni szeretném, hogy jól vagy-e – mellém ül, finom kezeivel a vállamat cirógatja.

Csak bámulom az előttem gőzölgő teát, és Mosesre gondolok a másik szobában.

Milyen következménnyel jár majd, ha kiszakítom az eddigi megszokott kis életviteléből? Ha már a Grace-szel közös otthonom, amit ő is megszokott, nem lesz számára? És imádják egymást Grace-szel. Én leszek a világ leggonoszabb embere, ha megfosztom őket egymástól. És ha visszaköltözöm Ianhez abba a miniatűr lakásba, Mosesnek megint nem lesz mellettem helye, pedig az elmúlt hónapokban már igazi apa-fia üzemmódban éltünk. Hihetetlenül hálás voltam ezért. Majd kiugrottam a bőrömből attól, hogy ha úgy tartotta kedvem, csak átmentem a szobájába, és ő ott volt. Tanult, zenét hallgatott, vagy épp szuszogott álmában.

És ennek most vége.

Hogy is gondolhattam, hogy pont nekem adatik meg a zavartalan élet? Pedig esküszöm, mindent elkövettem, hogy megváltozzak, a múltam azonban most kegyetlenül utolér. Nem várhatom meg, amíg Ray betartja, amit mondott, és hidegvérrel… Brrr! Kimondani sem bírom! Itt az idő, hogy vállaljam a tetteim következményeit, és ha el kell engednem életem szerelmét örökre, hogy biztonságban legyen tőlem, ha szívfacsaró fájdalommal is, de megteszem.

Nem Moses közelében szerettem volna véget vetni a kapcsolatunknak, de nem hátrálhatok meg. Nem gyengülhetek el.

Elhatároztam magam, és ebből Grace érdekében nem engedhetek. Most jövök csak rá a feltétel nélküli szeretet lényegére. Szerelmem legnagyobb bizonyítéka, hogy jobban szeretem őt magamnál. A szüleim is talán csak azért dobtak el maguktól, mert egy jobb életet akartak biztosítani, mint az éhhalál.

– Amíg elvoltál, sok minden történt – folytatja, mintha csak kirándulni lettem volna. – A River Deliben Domenico összeállított egy teljesen új étlapot, és a vendégek imádják. Moses kis barátja, Liam is volt nálunk. A fiad korrepetálja, és elképesztő türelme van hozzá. Még az is lehet, hogy tanár válik belőle.

A hablatyolásától felmelegszik a szívem. Elviselhetetlennek tűnnek a mindennapjaim nélküle. Olyannyira befoltozta a tátongó űrt a lelkemben, hogy oda már senki más nem férkőzhet be többé.

– Grace, nézd…

– Csinálok neked egy szendvicset. Biztosan éhes vagy – felpattan, és mindenféle finomságot szed elő a hűtőből. Szalámi, sajt, sonka, olívabogyó, paprika, vaj, ami csak a keze ügyébe akad, azt kipakolja. Lelkiismeret-furdalásom van, amiért ennyire erőlködik, tojáshéjon lépked, nehogy elijesszen, pedig nem érdemlem meg. Csak úgy hazaállítok a semmiből, nem szólok egy szót sem, ő mégis tárt karokkal várt, és most ételt készít nekem. Ez a nő a világon a legcsodálatosabb. Jobban fog ez nekem fájni, mint a villamosszék.

– Szakítanunk kell – közlöm ridegen.

Grace-t arculcsapásként érik a hallottak, amitől páni félelem lesz úrrá rajtam. A nyakláncát kezdi el csavargatni, amit tőlem és Mosestől kapott a szülinapjára, és amit azóta sem vett le. Bárcsak ne kellene látnom ezt!

– Hogyan? – hoppá, az első kérdés! Még az orrát is felhúzza, amit annyira szeretek. Hogy mennyire fog nekem hiányozni ez a csaj!

– Már nem érzem jól magam ebben a kapcsolatban.

– Hazudsz!

– Én nem…

– De! Ismerlek már, Jake! Ne beszélj mellé! Az igazat akarom hallani! – kissé megemeli a hangját, ami érthető.

– Mozgástérre van szükségem. Mindig is agglegényéletet éltem, amit vissza akarok kapni.

Hadban áll az igazsággal minden szó, amit kimondok. Dehogy mennék vissza a régi életembe! Az idők végezetéig lehorgonyoznék Grace mellett. Ő a lényem legmélyére hatol, szerves része a fejlődésemnek. Sok szép emlékem van vele, amit magammal viszek.

– Valamit elrontottam? – küszködi ki magából a szavakat.

– Ez nem a te hibád.

– Ne gyere ezzel a sablonos dumával! Napokra felszívódsz, teljes kétségbeesésben hagyva engem. Az elmúlt napok voltak életem legrosszabbjai. Nem bírtam enni, nem bírtam aludni. A szememet is kisírtam miattad, majd előrukkolsz egy ilyen lehetetlen ötlettel, hogy elhagysz!

Még sosem láttam ilyen dühösnek.

– Más magyarázattal nem szolgálhatok.

– Van valaki más?

– Jézusom, dehogy!

– Mi köze van ennek Adrianhez?

– Hogy mi?

– Amikor megláttad a teázóban a fivéremet, holtsápadt lettél, és nem sokkal utána lementéi a térképről. Miért?

– Grace, elég legyen! – a többiekre való tekintettel, akik vígan társasoznak odaát, próbálok higgadt maradni, de Grace túlságosan közel jár a megfejtéshez. Az öccse kulcsfontosságú szerepet játszik benne.

– Tehát rátapintottam a lényegre!

– Semmire sem tapintottál rá! Nem így akartam befejezni, de nem hagysz más választást!

– Mert ezt nem tudom elfogadni! – felemeli az asztalon heverő tulipáncsokrot vázástól, majd a falhoz vágja. Csak ne lenne ennyire szexi, amikor mérges!

– Apa! – Moses ijedt arca jelenik meg a küszöbön.

– Semmi baj, kincsem. Menj vissza Ian bácsihoz!

A gyerek hol rám, hol Grace-re néz. Érzékeli a feszültséget kettőnk között, és okos lévén jobbnak látja visszavonulót fújni.

– Nagyon sajnálom – szabadkozik Grace, és rögtön elsírja magát.

– Beszélek majd vele, rendben lesz.

– És mi? Velünk mi lesz? – elkeseredetten összerogy. – Szeretlek! Isten a megmondhatója, hogy mennyire szeretlek téged!

Torkig vagyok már Istennel!

Charles Haddon Spurgeon szavai zsongnak a fejemben, melyeket az apácák sulykoltak belénk a hittanórán, mielőtt Iannel leléptünk.

„Az igaz ajak mindig állhatatos, a hazug nyelv pedig egy pillanatig sem az. (Példabeszédek 12, 19.)

Az igazság állandó. Kiállja a próbát. Az idő próbáját, de a szenvedések próbáját is. Ha tehát az igazmondás miatt szenvednem kell, készen kell lennem arra, hogy türelmesen várakozzam. Ha hiszek Isten igazságában és ki is mondom azt, ellenállásba ütközhetem, de nem kell félnem, mert végül az igazság fog győzni. Milyen szegényes a csalárdság ideig való győzelme. Rövid életű, mint a tiszavirág; minél nagyobbra nő, annál nyilvánvalóbb a pusztulása. De számunkra mi lehetne méltóbb, mint megvallani és megvédeni ezt az igazságot, amely sohasem változik, amely az örök evangélium, és amelynek alapja a változhatatlan Isten igazsága. Egy régi közmondás szerint »aki igazságot beszél, megszégyeníti az ördögöt«. Aki az Isten igazságát hirdeti, megszégyeníti a pokol minden ördögét, és lehetetlenné teszi a hazugságot sziszegő kígyó minden szavát. Én lelkem, vigyázz, hogy mindig az igazság oldalán állj kicsiny és nagy dolgokban egyaránt; kiváltképpen pedig annak az oldalán, akinek kegyelme és igazsága eljött az emberek közé!”

Úgy él bennem ennek a prédikációnak a képe, mintha csak tegnap történt volna. A nővérek mindig is azt gondolták, hogy én vagyok maga az ördög, és engem csak az igehirdetés menthet meg.

Nos, igazuk volt.

Nem fogom megjátszani az álszentet. A kisördög mindig is ott motoszkált bennem, és ennek a hamiskártyás lénynek köszönhetően nem csúszok szét, miközben a szerelmem térden állva könyörög a maradásomért.

De nekem nincs maradásom.

Vagy itt maradok, és boldogan élek Grace-szel, amíg miattam meg nem ölik, vagy hátrahagyok mindent, ami életben tartott, és magányosan sínylődöm, amíg le nem jár az időm.

Később majd rábeszélem Iant is, hogy keressen magának rendes munkát. Holnap pedig felhívom a céget, hogy „meggyógyultam”, és azonnal visszaállok dolgozni. Bármi is fog történni, a tisztességes utamat raktárosként a fiam miatt nem adhatom fel.

– Állj fel! – kérlelem Grace-t, mert az esdeklő nőm látványától párás lesz a szemem. Két karjánál fogva felsegítem, s elengedném, ő azonban annyira kapaszkodik belém, hogy nem megy.

– Miért csinálod ezt? Bármi is váltotta ki ezeket az érzéseket benned, tudom, hogy meg tudjuk oldani őket. Nincs semmilyen probléma, amit együtt ne tudnánk átvészelni.

– Én már meghoztam ezt a döntést, Grace.

– Már nem szeretsz? Erről van szó?

Soha nem tudnám neki azt mondani, hogy nem.

– Bocsáss meg! – fejet hajtok előtte.

Kék szemeiben az eddig tiszta égbolthoz hasonlító színek sötétszürkévé változnak, mint a viharfelhők, mintha egy vákuum most szívta volna ki belőlük az életet.

És csatt.

Végül mégiscsak megkapom a pofont, ami jár nekem.

– Az elmúlt hónapokban azért küzdöttem, hogy elég legyek neked! – patakokban folynak a könnyei. – Mindent megtettem érted. Elhitetted velem, hogy én is érek valamit, annak ellenére, hogy csak egy bukott balett-táncos vagyok.

– Nagyon sokat érsz, és egy nap valaki piszok mázlista lesz veled!

– Csend! – második pofon. – Megosztottam veled a testemet, a lelkemet, a szívemet! Te pedig még arra sem méltatsz, hogy valamivel megindokold, miért játszottad meg, hogy boldog vagy velem.

Amit most teszek, az a megjátszás. Bárcsak tudathatnám ezt vele.

– Grace…

– Egy szót se többet! Csomagolj össze, és tűnj el innen!

Örökre megsebeztem. Senki nem bánt még vele ilyen szörnyen, mint én. Segít a tudat, hogy az életben maradásáért teszem, de akkor is úgy érzem magam, mint akit leforráztak Ha soha többé nem érhetek ehhez a nőhöz, akkor senki máshoz nem akarok.

Szörnyű ezt mondani, de a volt barátnőm kiviharzik a lakásból. A hangos ajtócsapkodásra Ian jön be a konyhába.

– Minden ok?

– Kicsit sem.

– Összevesztetek?

– Szakítottam vele.

– Micsoda? – úgy elkerekedik a szeme, mintha azt mondtam volna, haldoklom. Valamilyen szinten így is van.

– Nem fogom megismételni.

– Mi a fasz folyik itt, Jake? Egyik napról a másikra nyomod vész, utána meg csak úgy dobod Grace-t? Azt hittem, szereted.

Minek jön mindenki ezzel? Persze hogy szeretem, épp azért teszem azt, amit.

– Ian! Nem lehetek elég hálás, amiért itt voltatok vele Oliviával. De szeretném lezárni ezt a témát egyszer s mindenkorra. Vége!

– Csak remélem, hogy nem fogod megbánni.

Ha Grace-nek hosszú és egészséges élete lehet nélkülem, akkor nem.

– Visszaköltözhetek hozzád? – kérdem, hogy lépjünk tovább.

– Persze. Bármikor.

Ian észleli, hogy ez nekem sem könnyű. Bűnbánó és megértő pillantást kapok, tudja, hogy nekem egyedül kell megbirkóznom mindezzel. Látom rajta, sejti, hogy valami történt, de nem kezdi el feltépkedni a páncélomat.

Súlyos terhet kell cipelnem, de itt az ideje a távozásnak. Utoljára körbenézek a kis konyhán, ami olyan kedvesen és melegen várt engem mindig haza. Kiveszem a szekrényből a kedvenc bögrémet, amin hármunk fotója díszeleg, mert erre szükségem van, ezt mindenképpen magammal akarom vinni.

Moses szobája felé veszem az irányt. Szépen megkérem a fiamat, hogy pakolja össze az összes holmiját, mire ő:

– De én nem akarok innen elmenni! Szeretek itt!

– Nincs apelláta!

A fiam érzi a hangomon, hogy nem viccelek, ezért pityeregve bár, de előveszi a bőröndjét, és csomagolni kezd.

Én a hálónkba megyek, hogy ugyanezt tegyem.

Nehéz levegő vesz körül. Az egész helyiséget betölti Grace mézédes illata. Muszáj kicsit leülnöm az ágy szélére, és átgondolni, mit is teszek. De ezt már ezerszer végigrágtam! Ez a helyes döntés! Kiszállni Grace életéből, és békén hagyni őt. Tudom, hogy fáj neki, láttam, éreztem a benne dübörgő szenvedést, de ez az ő javát szolgálja.

Nincs időm keseregni.

Talpra állok, majd összepakolom azt a kevés cuccomat, amire szert tettem. Kicsit fura érzés, hogy ezeket a pólókat és nadrágokat derekas, kétkezi munkával szereztem meg. A raktári meló nem könnyű, és igaz, hogy a testem még fáradt, de el kell kezdenem dolgozni. Vissza kell zökkennem egy olyan régi kerékvágásba, ahol Iannel lakom, dolgozom, és minden Szabadidőmben Mosesszel vagyok. Más nem fér bele ebbe az életritmusba, tehát a csajozásról lemondok.

Amúgy sem hiszem, hogy Grace-en kívül bárkinek is felállna a farkam, és jelenleg csak egy cél lebeg a szemem előtt hogy őt biztonságban tudjam. Minél távolabb kerül tőlem annál jobb.

Mire végzek a bepakolással, Moses már kabátban vár a folyosón.

– Kész vagyok.

– Biztos? Ami itt marad, azért nem jövünk vissza.

– Olivia és Ian bácsi segítettek – szipogja.

– Akkor menjünk.

– Apa…

– Moses! El se kezdd! Majd később megbeszéljük.

– De miért nem most? Miért kell innen elmennünk? Grace már nem szeret minket?

Olivia és Ian döbbenten, egymást átkarolva várják, mit fogok erre mondani.

Zúg a fejem. Hogy magyarázzam el egy tizenegy évesnek, mi az a szakítás? Azt tudja, hogy én és az anyja nem vagyunk és soha nem is voltunk együtt, Grace viszont hónapokig a pótanyja volt, aki most hirtelen már nem lesz az. Semmiképp sem hagyhatom, hogy azt higgye, Grace őt már nem szereti.

Leguggolok hozzá.

– Téged imád! Mindennap elmondta nekem, hogy te vagy a szíve csücske. Tudod, nekünk akadtak problémáink.

– Ki fogtok békülni?

– Nem, édesem, nem fogunk. Ezért megyünk el.

– De Grace olyan kedves, beszélj vele még egyszer! Tuti megengedi, hogy maradjunk. Légyszi, apu!

Édes Istenem, ha csakugyan létezel, segíts!

– Ez nem ilyen egyszerű. Vannak dolgok, amiket nem lehet helyrehozni. De megígérem neked, hogy minden rendben lesz. Minden olyan lesz, mint régen. Csak te és én.

– Én azért néha találkozhatok Grace-szel?

– Majd meglátjuk. Most viszont menjünk! Anya már vár téged.

A fiam kicsit megkönnyebbült, hogy talán nemsokára újra láthatja Grace-t. Bennem azért ez így nem kerek, mert ha Moses tartja vele a kapcsolatot, akkor nem tudok elég messzire kerülni tőle.

De ez legyen a jövő gondja!

Olivia itt marad a lakásban, hogy megvárja a barátnőjét. Ian kocsijával hazavisszük Mosest.

Hosszú és fárasztó nap után igazi felüdülés ledobni magamról a kabátot és megpihenni a rozoga horgászszékben.

Iannel felbontunk egy-egy doboz sört. Beszédnek itt most nincs helye. Ha ma még valaki feltesz nekem egy kérdést, azt bizony kiütöm.

Sörrel a kezemben, hátradöntött fejjel alszom el.

16. FEJEZET

Nyáron raktárban dolgozni nem a leghálásabb feladat. Mivel a hőmérséklet nem éri el a harminc fokot, addig a cég vezetősége úgy gondolja, nem kell üzemeltetni a klímát. Nyilván nekik ott fent a pazar kilátású irodában működik, nehogy egy izzadságcsepp is meglátszódjon a méregdrága öltönyükön. Mi meg lent a hőszigetelt konténerdobozban sülünk meg. Mivel ez egy műszaki cikkeket forgalmazó bolt, nem győzöm összekészíteni a vevők által megrendelt ventilátorokat és klímákat.

Először a számítógépen frissítem a programot, majd a soron következő rendelésre kattintok. A csuklómon van egy hordozható adatgyűjtő, aminek segítségével beolvasom a megrendelés QR-kódját. Így áttöltöm az adatokat, mire a kijelzőn megjelennek a megvásárolt tételek. Az egész csomagolási és számlázási folyamat online megy, hatékony, és teljesen papírmentes.

Ennek a rendszernek köszönhetően nagyon könnyen ki lehet igazodni egy hatalmas raktárban, ugyanis kiírja, hogy az adott tétel melyik sor melyik számán helyezkedik el. Nekem most egy Whirlpool PACB29HP típusú fekete mobil klímát kell megkeresnem, egy barna VIVAMAX GYVH37 ultrahangos aromadiffúzorral.

Az egyik a B sor 2-es polcán lesz, a másik a P sor 32-es polcán.

Véletlenül sem egymáshoz közeli sorokban!

Mivel egy nagyobb és egy kisebb pakkról van szó, így húzok magammal egy raktárkocsit, amire fel tudom őket rakni.

Először a klímáért megyek.

A B sor szinte a raktár elején van. Nem túl messze a D sortól, ahol Harold, a legutálatosabb munkatársam szedi össze a rá szabott megrendeléseket.

Tudni kell róla, hogy egy igazi seggfej. Rosszindulatú, mindenkinek tesz egy kéretlen megjegyzést, az a típus, aki nem veszi észre magát. Ritkán vagyunk együtt beosztva, mert ő csak részmunkaidőben dolgozik. Még nincs negyvenéves, de elvileg komoly egészségi problémái vannak, ezért az orvosok megadták neki a papírt, amivel leszázalékolták. Nos, az én véleményem az, hogy a magas vérnyomásának és a gyors kifulladásának oka nem más, mint az a száz kiló felesleg, amit cipel magán.

– Te, O’Hara! Minek neked az a kocsi? A sor elejéről talán nem tudod elvinni kézben azt a néhány kilós dobozt? – dörmögi nekem az ordas hájpacni.

– Foglalkozz a magad dolgával, Harold!

Nem szeretek veszekedésbe elegyedni a munkahelyemen, mert szükségem van erre az állásra, de hagyni azért nem hagyhatom magam.

Ennek az ökörnek csak kisebb tételeket szoktak osztani, tekintettel az állapotára, de majd ha piros hó esik, akkor hiszem el, hogy nem a zabálástól akkora, mint egy disznó. Az orvosokat simán átveri, hogy próbálkozik a diétázással, egészségesen eszik, és neki hormonális a problémája, én viszont láttam már, hogyan és mennyi chipset töm magába. Ezek a magas zsírtartalmú ételek a bőrén is meglátszanak. Zsíros és pattanásos, fekete keretes szemüvegében épp úgy néz ki, mint egy kamasz.

– Valaki ma bal lábbal kelt fel.

– Ne kóstolgass!

Idióta barom! Nem elég, hogy el kell viselnem ezt a pokoli meleget, még ez a dagadék is rám akar szállni, aki úszik az izzadságában.

Undorító!

Csak amiatt van itt, mert a cég a leszázalékolt kollégák után jóval több támogatást kap, de én már rég megszabadultam volna ettől a hústoronytól.

Megkeresem a B sor 2-es polcát, és leveszem a klímát. A nagyobb és nehezebb tárgyak az alacsonyabb polcokon vannak, a könnyebb elérhetőség kedvéért, így egy mozdulattal a kocsira tudom rakni.

Nem tátom tovább a számat, haladok szépen a P sor felé.

– Meg ne erőltesd magad – szívja a véremet a koca.

Ránézek az adatgyűjtőmre, és látom, hogy a megrendelő neve Sandy Nelson.

Kedves Sandy, remélem, örülni fogsz ezeknek a cikkeknek, ha már miattad most el kell viselnem ezt a hígagyút!

– Ha töretlen fogsorral akarsz innen elmenni, azt javaslom, fogd be a szádat mára!

Általában nem vagyok vele ilyen ellenséges. Ezzel a kinézettel megvan neki a maga baja, a keserűségét és frusztrációját így közvetíti, de nekem még bő hat órán át dolgoznom kell, melegem van, és már kezdi kiverni a biztosítékot.

Máskülönben sosem konfrontálódom. Bejövök ide, megcsinálom, amit kell, aztán hazamegyek. Az életem kész mókuskerék, nincs benne semmi jelentőségteljes.

A munkába gyorsan vissza tudtam állni, szerencsére nem rúgtak ki.

Visszaköltöztem Ianhez, visszaszereztem az autómat és telefonomat, és szóltam Jennifernek is, hogy amit elárult nekem, az továbbra is titok mások előtt, így rá nem leselkedik veszély.

A gondot Grace üzeneteinek és hívásainak a kerülése jelentette.

Napokig jöttek. Egyik a másik után. Mindben elmondta, mennyire szeret és hiányzom neki. Ha esetleg megcsaltam, azt is hajlandó nekem megbocsátani. Meg ha szerintem túl gyorsan haladt a kapcsolatunk, és túl komoly lett azzal, hogy bemutatta nekem az öccsét, akkor nem kell találkoznom Adriannel. Grace aztán tényleg mindent felajánlott nekem a békülés reményében.

Némítottam a megkereséseit, mert nem táplálhattam benne hiú ábrándokat azzal, hogy viszonzom az érdeklődését, és az üzenetek szépen lassan elfogytak. Grace már nem keres. Feladta.

Mondják, hogy ha huszonegy napig kibírod valami nélkül, akkor utána már nem fog kelleni. Na, ez egy baszott nagy kamu! Esetleg ha a dohányzásról vagy csokiról van szó, még elhiszem, de immár három hónapja – hogy pontosítsak, kilencvenkét napja, de ki számolja?! – nem beszéltem Grace-szel, de még mindig úgy sóvárgok utána, mintha ő lenne az éltető elemem.

Megérkezem a P sorhoz, és a 32-es polcról leveszem a diffúzort. Azt is rárakom a kocsimra, majd visszaballagok a kiindulópontomhoz, hogy ellenőrizzem a termékeket. Ezt a PDM segítségével tesztelem. A vonalkódokat leolvasom, és ha a megfelelő tételt szedtem össze, akkor a masina zölden fog világítani, ha rosszat, akkor a rendszer pirossal jelzi, hogy hibás a vonalkód. Azt is mutatja, ha egy termékből többet rendeltek, így ennek köszönhetően nem lehet hibázni, mert addig nem tudjuk a megrendelést lezárni.

A csomagoló résznél megjelölöm a PDM-en, hogy a rendelés összekészítve. Az asztalon lévő vonalkódolvasóval a PDM-ről átviszem az infókat egy laptopra. Egyesével csippantom le a termékeket, és ha minden vonalkód helyes, akkor a rendszer engedélyezni fogja a feladás megkezdését.

Elkészül a laptopon a rendeléshez tartozó futárcímke és az elektronikus számla, amiket kinyomtatok, azután a dobozokra ragasztok. Az összekészített és szállításra alkalmas megrendelést raklapra teszem a többi rendeléssel együtt, s itt fogják várni, hogy egy futár elvigye őket.

Ezt a folyamatot a nap végéig még vagy harmincszor megismétlem. Hűtőket, mikrohullámú sütőket, gofrisütőket, hajvasalókat, talpmasszírozókat adok fel. Az ebédet is kihagytam, jobbnak láttam dolgozni, mint hogy Harold hájas tokájával üljek le egy asztalhoz.

Öt leszámítva jó helyem van itt. Nem baszogat a főnök, nincsenek kellemetlen vitáim a vásárlókkal, mint fent az eladóinknak, és a fizetésemet is mindig időben megkapom. Az, hogy nem vagyok elégedett az életemmel, nem számít, mert több időt tölthetek együtt a fiammal, akinek már nem kell hazudnom a kilétemről. Sőt, senkinek sem kell. Ha megkérdezik, hogy megy a munka, már nyugodt szívvel tudok válaszolni. Leinformálható vagyok, a vállalat legális, minden törvényes és jogszerű.

Büszke vagyok magamra. A lelkiismeretem egy része legalább tiszta. A napjaim azzal telnek, hogy felépítsem magamat, mind testileg, mind lelkileg. Amikor nem Mosesszel vagyok, akkor falmászással tartom karban magam. Az ember azt gondolná, hogy ez milyen könnyű, mert fogások vannak elhelyezve a falon, meg biztosítókötél is van, de ez nem igaz. Falat mászni bármilyen körülmények között nehéz.

Bevallom, a Grace-szel való szakítás után nem találtam a helyemet. Szükségem volt valamire, ami szellemileg és fizikailag is lefáraszt, de nem edzőterem, mert az alvás úgy elkerült, mint kurva a templomot.

Akkor akadtam rá erre a sportra, amikor Moses év végi előadásán találkoztam Liam apjával, Bill-lel. Addig valahogy elkerültük egymást. A srácok szereplése kapcsán kezdtünk el dumálni, és valahogy feljött a szó a nyári táborokról meg miegymásról. Poénból megjegyeztem, hogy mit fogok kezdeni egy üres héttel Moses nélkül, mire Bill azt felelte, ha van kedvem, szívesen lát a klubjában. Övé ugyanis a Metro Rock falstúdió.

Még csak pár alkalommal voltam, de mivel tegnap a fiúk elutaztak a közösen megbeszélt focitáborba – szétválasztani sem lehet őket, annyira jó barátok –, így addig mindennap el tudok menni.

A műszakom végén nagy lendülettel indulok el. Pluszrendeléseket is összekészítettem, így van egy kis örömöm, hogy valakik hamarabb megkapják a várva várt csomagjukat. Az öltözőben Haroldnak is már csak hűlt helye van, tehát ezt egy sikeres napként zárom.

A kertésznadrághoz hasonlító munkaruhámat és a munkavédelmi cipőmet lecserélem pólóra és sportnadrágra. Kezet mosok, befújom magam dezodorral, kicsit megborzolom a hajamat, majd kijelentkezem a portánál. Minden munkatársnak van egy kártyája, amit ki- és befelé jövet le kell húznunk a kártyaleolvasónál. Így csekkolják, hogy ki mikor érkezett és távozott, és hogy elhagyták-e a munkaterületet műszak közben. Nekem ebből még sosem volt problémám, mert mindig időben érkezem, nem szoktam késni, és a munkaidőmet is becsületesen ledolgozom.

Este hat óra. Hiába van meleg, azért jó végre kint lenni a friss levegőn. Sajnos visszaszoktam a dohányzásra, ezért azonnal rágyújtok. A cégnél kétóránként jár erre öt perc szünet, amit szakadatlan kihasználok.

Beülök az autómba, ami tizenkét órája áll a tűző napon. Alig bírom megfogni a kormányt, ezért elindítom a klímát, és várok egy kicsit.

A napsütötte Brooklynban pezseg a nyári élet. A teraszok tele, a parkok tömve, a hotelek zsúfolásig vannak turistákkal. Fogy a limonádé, készülnek a jeges kávék, a görögdinnyékből motívumokat formálnak. A sör hideg, a koktélokban koccan a jégkocka, és grillételek csábító illata száll.

Már egy éve annak, hogy megismertem Grace-t. Pont egy ehhez hasonló meleg napon törtünk be a River Delibe. Még ma is eszembe jut riadt arcának és gyönyörű kék szemének a képe. Azonnal beleszerettem. Ez a szerelem az, ami átsegít mindenen. Iantől tudom, hogy Grace jól van. Dolgozik, átköltözött egy kisebb albérletbe, és már nem sír utánam. Elfogadta, ami történt, s bár nem vagyok mártír, helyes döntést hoztam.

Még annak ellenére is, hogy Mosesszel tartja a kapcsolatot. Ezt a gyerek mesélte nekem, hogy néha küldenek egymásnak pár üzenetet, de nem árulja el, miről beszélnek, mert nagyon haragszik rám, amiért Grace már nincs velünk. Engem hibáztat, és ezt teljes mértékben megértem.

A kocsi hűvösebb lett, így elindulok a Metro Rockba.

Ebben a létesítményben vannak a legnagyobb falak több mérföldes körzeten belül. Bill első terme 2004-ben nyílt Bostonban, de van még neki Massachusettsben és Vermontban is egy. A Metro Rock a negyedik helye, ami 2018-ban nyitotta meg kapuit. Még Janja Garnbret hatszoros világbajnok mászó is volt már nála.

Én is szívesen jövök ide, mert végre találtam magamnak egy olyan közösséget, ahol örömmel látnak.

Megérkezésemkor Bill fogad.

– Üdv, Jake!

– Bill! – kezet fogunk.

– Készen állsz levezetni a feszkót?

– Abszolút!

Bill egy állati jó fej pasas. Rendkívül jól kijövünk egymással, de nem tudnám megmondani, pontosan hány éves. Magas, szikár testalkatú, látszik rajta, hogy mióta járni tud, sportol. Ősz hajszálak már vegyülnek barna hajába és borostájába, de még mindig jól karban van tartva. Jó pár év lehet közöttünk, mert Liam a harmadik házasságából született, késői gyerek, de van már neki két nagyobb fia az első frigyéből.

Elkezdem a bemelegítést.

Mivel itt az ember leginkább a tenyerét használja, így csukló-, kéz- és ujjgyakorlatokat is kell végezni. Először ezt hülyeségnek gondoltam, de a legelső mászásom után másnap olyan izomláz volt a tenyeremben, hogy alig bírtam dolgozni.

Belekezdek a gyakorlatok elvégzésébe. Mivel nekem még nincs rutinom, se tapasztalatom, egy kisebb falon mászok majd, amíg el nem érem azt a szintet, hogy továbblépjek a magasabbra. Bill csatlakozik hozzám. Ő mindennap itt van, hiszen ő a főnök, és amikor csak teheti, a segítségre szoruló vendégeivel együtt mászik. A tanácsaitól fejlődök, a motivációja pedig erőt ad.

Körbe-körbe mozgatjuk a csípőnket, bal oldali hajlítás, jobb oldali hajlítás, fejkörzés, egyenes lábbal megfogjuk a lábujjunkat. Felhúzódzkodunk párat, hogy a tenyerünk is bemelegedjen.

– A fiúk pompásan érzik magukat Newarkban.

– Beszéltél velük?

– Igen, épp azelőtt, hogy megjöttél.

Én is nagyon szeretném felhívni Mosest, de nálunk az a szabály, hogy ő jelentkezik lefekvés előtt, és akkor elmeséli a napját.

Nagyon hiányzik. Newark alig egy órára van innen, és ha hívna, hogy most rögtön menjek érte, már pattannék is be a kocsiba. Amikor este beszélünk, az a napom fénypontja.

– Azért most már jó lenne, ha itthon lennének.

– Hiszen még csak tegnap mentek el – rötyögi Bill.

Lehet, hogy kicsit felfújom a dolgot, de utálom, amikor a kisfiam messze és napokig távol van tőlem.

– Ez rémes.

– Ugyan már. Tudod te, hányszor mentem keresztül ezen a nagyobbik fiaimmal? Liamnél már sokkal lazább vagyok. Majd meglátod, a második meg a harmadik gyereknél már nyaralásnak fogod érezni, ha kicsit odalesz.

Összerándul a gyomrom. Csak Grace-szel tudtam elképzelni gyerekeket.

Tématerelésképpen a terem elejére sétálok, ahol a legkönnyebb fal van. Ez olyan alacsonyan és egyenesen helyezkedik el, hogy itt nincs szükség védőfelszerelésre. Pár perc alatt felérünk a tetejére, s mivel ez a pálya már nem jelent kihívást, átmegyünk egy nehezebbre. Ez már magasabb és enyhén döntött fal, de még itt sem kell elővigyázatosnak lenni, mert a talaj gumimatracból van, ami kellően tompítaná az esést.

Ezt a falat is kirázom a kisujjamból, ezért keresünk egy olyan pályát, ami jobban megmozgat.

Egy tíz méter magas, kevesebb kapaszkodóval rendelkező terepet választunk, ahol már kötelező a biztosító partner. Bill hevederre rögzít, és azt javasolja, hogy a megizzadt tenyeremet dörzsöljem be magnéziumporral, ami tapadást elősegítő, és felszívja a felesleges nedvességet. Ezt a módszert használják a tornászok, a súlyemelők és a falmászók is.

Ez a fal már feladja a leckét. Eddig még nem másztam ekkorát, ezért a fogantyúk nagy támaszt adnak. Az alapfogás a legjobb, itt konkrétan az ujjaiddal bele tudsz nyúlni a foganat belsejébe, míg kívül rátartasz a tenyereddel. Vannak csepp alakúak, amiket csak megcsípve tudsz megfogni, van olyan, aminek a peremébe tudsz kapaszkodni, és van olyan pici, amire éppen csak az ujjbegyeddel tudsz ráfogni.

A mászás egy adrenalinlöket a testnek, minden izmot megmozgat, kiemelten jó a gerincnek, és sok kalóriát lehet vele égetni. Kezdetben hamar elfáradhat a kar, de a jó technika elsajátítása után ez elmúlik.

Nekem a majdnem vízszintes pálya a célom.

Amikor felérünk a csúcsra, ott lógva kicsit megpihenünk a fal peremén. Innen belátni az egész termet. A kezdőktől a haladókon át az egészen profi mászókig figyelhetjük a próbálkozásokat. Kellemesen elfáradtam, így most jólesik ez a nyugalom.

– Holnap is jössz? – kérdi Bill.

– Azt hiszem. Szabadnapos leszek, Moses meg ugye nincs itthon.

– A héten már harmadszor vagy itt. Pihentetni kellene az izmaidat, hogy tudjanak regenerálódni.

– Tudom, de nincs más, ami lekötne – ez kábé úgy hangzott, mintha nem lenne életem.

– Ha túlzásba viszed az edzést és túlhajszolod magad, rándulást vagy izomszakadást is szenvedhetsz.

Ezeket én is tudom, de le akartam foglalni magamat valamivel. Belátom, a mindennapi testi megterhelés túlzás, ezért megfogadom Bill tanácsát, aki mégiscsak szakavatott a témában, és holnap nem jövök. Azt, hogy mi a nyavalyát fogok csinálni, még nem tudom. Talán elcsalom Iant egy mozira vagy egy gokartra.

Jó volt egy ilyen fullasztó nap után itt zárni, de most már haza kell mennem, hogy zavartalanul tudjak beszélni, amikor Moses hív.

Itt van tusoló, s bár jól megizzadtam, zuhanyozni otthon tervezek, ezért miután lemászunk a falról, elköszönök Bilitől. Holnapután már tuti jönni fogok. A mászás feltölt energiával, és erőt ad a kitartáshoz.

Otthon a csend fogad, a lakótársamnak hűlt helye.

Elszívok egy cigit, felbontok egy sört, majd kinyitom az ablakot, hogy a nyáresti tökéletes levegő bejöjjön. Még a cipőmet meg a zoknimat is lehajítom magamról, hogy mezítláb a padló hidegén hűsöljön a talpam.

Hihetetlen, hogy tavaly ilyenkor még bűnöző voltam. Azóta száznyolcvan fokos fordulatot vett az életem. Bejárok dolgozni, rendesen fizetem az adót, van háziorvosom, bérem, lakásom és közös felügyeleti jogom a fiam felett. Csak egy melós vagyok a tömegben, és imádom.

Egyedül Grace hiányát nem tudja pótolni semmi. Még a tizenkét órás műszak után lenyomott egyórás falmászás sem.

Nézem a zuhanyzóban összetört csempét, amit én vertem le, de még mindig nem csináltam meg. Soha nem is lesz már ugyanolyan. Ahogy én sem.

Azt, aki voltam, mélyen eltemettem.

Végre megszólal a telefonom. Moses az. Első csengésre felveszem.

– Szia, kincsem!

– Szia, apa!

Szerencsére már nem érdekli az az idősebb lány, én viszont már látom, milyen nehéz évek előtt állok, ha komolyan elkezdi a csajozást.

– Mesélj, minden rendben?

– Minden szuper. Ma kaptunk kék színű mezeket. Az én számom a tízes, mint Lionel Messinek. Gyakoroltuk a büntetőrúgást is, és elmagyarázták, mi az a les. Nem igazán értettem, de vacsorára kukoricás pizzát ehettünk, ami nagyon fincsi volt.

Gondolhattam volna, hogy a hasa jobban érdekli, mint a mozgás, de nem azért küldtük a táborba, hogy focista legyen, hanem mert Reagannel megbeszéltük, hogy mostantól minden évben részt kell vennie egyben, hogy jobban szocializálódjon. Felőlem választhatta volna a csillagászati, az alkotó- vagy a főzőtábort is, de Liam ide akart menni.

– És mi a holnapi program?

– Jön ide egy másik csapat, és együtt fogunk játszani velük.

Örülök, hogy az együtt szót használta, és nem az ellenüket.

– Te leszel a legügyesebb! – mondatja velem az apai elfogultság.

– Csúcs lesz, ha többen leszünk.

– Szereztél új barátokat?

– Igen. A környező iskolákba járnak. Vannak itt Bronxból, Manhattanből és Queensből is. De nekik sokkal szegényesebb a felszerelésük, mint amit a mi sulink adott nekünk.

– Tudod, hogy az öltözék nem számít. Azért barátkozz velük, akik, és ne azért, amijük van.

– Senki nem flexel. Focizni vagyunk itt.

– Mi az a flexel? – honnan szed a csemetém ilyen szavakat?

– Őskövület vagy, apu! Ez egy szlengszó. Azt jelenti, hogy nem vágunk fel.

– Á, már értem.

– Most le kell raknom, mert még anyát is fel kell hívnom. Utána sort kell állnom, hogy meg tudjak fürdeni, és nemsokára takarodó.

– Vigyázz magadra, és holnap is hívj fel!

– Úgy lesz!

– Szeretlek, kicsim!

– Én is téged, apa!

Bontjuk a vonalat, én meg magamba roskadok. Most először fut át rajtam, hogy Mosesnek kellene egy testvér. Mi sem leszünk örökké az anyjával, akkor majd kire fog támaszkodni? Nem hagyhatjuk egyedül a nagyvilágban.

Ez persze nem ilyen egyszerű. Ehhez a projekthez két ember kell, és kötve hiszem, hogy Reagan hajlandó lenne csak úgy az én kedvemért szülni nekem még egy babát. Nem is lehetek vele ilyen önző, még a végén azt hiszi, kell nekem. Pedig az igazság az, hogy boldognak szeretném őt látni valakivel. Neki minden esélye megvan rá, hogy még legyen gyereke. Ha így lesz, akkor tudom, Moses sosem csak a féltestvéreként fog bánni a kicsivel, hanem testvéreként.

Tőlem ez már nem adatik meg neki. Ha készen állnék is egy új jövevényre, nincs olyan nő, akivel szívesen vállalnám ezt a kalandot. Az egyetlen, akivel mégis, már nem lehet velem. Végeláthatatlan és zord telek várnak rám magányomban.

Bambán bámulom a sörösüvegemről szemenként lecsorduló párát. Gömbölyded idomokat látok lassacskán leérni, mint mikor Grace formás alakjáról folyt a verejték az együttléteink után.

A szex hiánya képzelgéseket okoz, de elvégre magam vagyok eme emlékre, miért ne verhetném ki?

Hanem amikor húznám le a cipzárt a nadrágom sliccén, hogy elkezdjek valami jót, Ian trappol be a lakásba. Ökölpacsival köszönünk.

– Haver, nem bírtál már a szobádig elmenni? – néz a félig lehúzott cipzáramra.

– Itt kényelmesebbnek tűnt. És nem számítottam közönségre.

– Nem zavarom a vizet sokáig – bont magának is egy italt, és helyet foglal.

Így szeretek lenni. A cimborámmal nyugalomban egy sör mellett. Már csak Moses hiányzik.

Ian beleszimatol a levegőbe.

– Mi ez az oroszlánszag?

– Mászni voltam.

– Elszédülök. – Ugratásból a talpamat meglengetem az orra előtt. – Bazdmeg, Jake! Trágyában tapostál?

– Ejnye, bunkókám, hát így kell bánni örök barátoddal?

– Lakótársi szerződést követelek, hogy csak tiszta lábbal ülhess a konyhában.

– Na nézd már az új Sheldon Coopert!

– Bazinga!

Ian nagy rajongója az Agymenők című sorozatnak. Annak idején én is végignéztem vele mind a tizenkét évadot.

– Kemény nap volt – fordítom kicsit komolyra a szót. – Az a buzi Harold ma is hozta a formáját, de a mászás lehiggasztott. És épp előtted hívott Moses is.

– Jól érzi magát Newarkban?

– Nagyon. Szerintem haza se akar majd jönni.

– És ez aggaszt?

Mindig rátapint a lényegre. Ezért szeretek vele dumálni. Könnyű, ha nem kell felesleges köröket futni, és azonnal kijöhet, ami bennem van.

– Csak tudod, olyan gyorsan elröppent az idő. Már most is alig van szüksége rám, és haszontalannak érzem magam – és egyedül, de ezt már nem teszem hozzá.

– Mondanám, hogy értem, de nekem nincs gyerekem, így ezt az érzést nem ismerem. Azt viszont tudom, hogy Moses mennyire imád téged. Megtanítottad neki, tudja, hogy akármi történhet, te vagy a biztos szikla az életében, és nem lesz olyan perc, amikor ne számíthatna rád – nagyon jólesik ezt hallani. – És én már alig várom, hogy együtt mehessünk csajokat felszedni.

Dinnye!

– Ahhoz szerintem Oliviának is lesz egy-két szava – emlékeztetem a barátnőjére.

– Simán lezsírozom, elvégre az unokaöcsémről van szó.

– Te csábmester!

– Tudja, mit vállalt! De ha már Oliviánál tartunk, holnap lesz a születésnapja.

– Gratulálok! Add át neki jókívánságaimat!

– Hát pont erről van szó. Rendez egy partit, és szeretné, ha te is eljönnél. Személyesen akart meghívni, de káosz van az étteremben, így nem tudott elszabadulni.

Akkor Grace is bent ragadt a River Deliben?

– Ez igazán figyelmes tőle. Természetesen elmegyek. Mit vigyek?

– Magadat. De lenne itt még valami.

– Igen?

– Grace is ott lesz.

Felállok.

Ezt gondolhattam volna.

Rossz érzések kavarognak bennem.

Milyen vicces szituációkat produkál az élet! Én még anno amiatt aggódtam, hogy Ian és Olivia esetleges szakítása milyen hatással lesz az ilyen eseményekre, ha együtt kell kicsit lenniük, erre pont miattunk lesz kínos.

Kilencvenkét napja nem láttam Grace-t (de ismétlem, ki számolja?). Hogyan kellene mellette viselkednem? Nem tartom az exeimmel a kapcsolatot, és nem is találkozom velük. Igaz, Grace egy más kategória, de én voltam szemét vele, ez meg Olivia fontos napja, nem szeretném elrontani a jelenlétemmel.

– Így azért más a helyzet – töprengek.

– Azért mondom, hogy ne érjen váratlanul. Nyilván megértjük, ha emiatt kényelmetlenül éreznéd magad, de Grace felől rendben van.

– Mondtátok neki, hogy a meghívottak listáján vagyok?

– Olivia a kolléganője és a barátnője. Ne vedd magadra, de először Grace-t kérdezte meg, hogy probléma volna-e, ha te is eljönnél.

Ez így korrekt, gondolom.

– Nem akarom felzaklatni.

– Nos… – Ian járkálni kezd, amennyire csak tud ebben az apró lakásban. A tarkóját masszírozza, tudom, mindjárt mond valamit, ami nem fog tetszeni. – Grace nem egyedül jön.

Újraélem a villamosszék általi sokkot. Mi van?

Tudom, hogy én szálltam ki, de ez nem volt olyan régen, hogy máris mással szűrje össze a levet. Kilencvenkét nap! Jó, oké, számoltam, na és? Ennyi idő alatt túllépett rajtam, és máris egy másik fickóval enyeleg? Ezt nem hiszem el.

Hát legyen!

Moses nincs itthon, mászni nem mehetek, és a saját szememmel akarom látni azt a férfit, aki a helyembe lépett.

Grace Mayer, kösd fel a gatyát!

17. FEJEZET

Kirobbanó energiával és kíváncsisággal telve ébredek. Piszkálja a csőrömet, hogy Grace vajon miféle retardáltat talált magának. Gyermeki egóm szeretné, ha csak engem akarna bosszantani és féltékennyé tenni, de nem tudhatta biztosra, hogy én ott leszek-e, így a helyzet nagyon is komoly. Viszket a valagam a gondolattól, hogy alig több mint három hónap alatt túllépett rajtam.

Reggel nyolc óra van. Mivel tegnap este már nem volt kedvem elmenni ajándékot venni Oliviának, így még mielőtt megérkezne a nagy déli hőség, nekilódulok. A közeli közértben egy doboz minőségi svájci bonbont és egy virágcsokrot választok, mivel annyira nem ismerem az ízlését, hogy tudjam, minek örülne, üres kézzel pedig mégsem mehetek.

A buli délután kettőkor kezdődik, így addig beteszem a csokit a hűtőbe, a virágot meg vázába. Oké, váza híján egy üres kávésdobozt töltök meg vízzel, és abba rakom.

Az idő szerint még öt óra huszonkét percem van. Felhívhatnám Mosest, hogy teljen az idő, de nem akarom zavarni, úgyis edzése lehet, ami nekem ma tiltólistás. De akkor mivel foglaljam le magam? Ha belegondolok, hogy Grace-hez valaki más hozzáér…

Te nagy mamlasz! Te tetted lapátra! És nem ok nélkül! Ki kellett kerülnöd a képből!

Utálom, amikor az énem jobbik fele meggyőzőn érvel. Miért nem csomagolhatom be Grace-t és tehetem be a zsebembe? Igen, tudom, de egy ilyen szardarabnak, mint én, nem jár happy end. Azok a srácok, akiket ismerek, egytől egyig az utca kölykei. Mi ide tartozunk, ebből az életből nem lehet csak úgy kitörni. Hogy is gondolhattam, hogy majd pont nekem fog sikerülni? Boldogan élek, míg meg nem halok? Szép kis álom volt.

Mivel rengeteg időm akadt még a zsúrig, Ian meg tegnap belerondított a magánakciómba, félrevonulok a szobámba, és magamra zárom az ajtót. Kint is maradhatnék, mert a lakótársam most tuti nem zavarna meg, hisz a szülinapos barátnőjét kényezteti egész nap, de itt speciel kényelmesebb.

Ledobom magamról a nadrágot meg a boxert, és kiverem.

Berakhatnék egy pornófilmet, de elég, ha Grace-re gondolok. Van neki egy rózsaszín szívecskés bugyija, amit imádtam. Egyszer azt játszottuk, hogy nem érhetek hozzá, csak ő hozzám. Szétterülve feküdtem az ágyon, míg ő tejben-vajban fürösztött. Hol a szájával, hol a kezével, hol a melleivel játszott rajtam, a kis bugyiját végighúzta a testemen. Irtózatosan nehéz volt megállni, hogy egy helyben maradjak, de ez volt a szabály, és élveztem. Ó, de mennyire élveztem! Grace masszírozott, szopott, meglovagolt, dominált, és gyönyörteljesen élveztünk el.

És amikor én kerültem sorra, nem kíméltem. Hogy tuti ne csaljon és ne nyúlkáljon, kikötöztem. A kezét és a lábát is selyemszalagokkal kötöztem oda az ágyhoz. Ínycsiklandó látványt nyújtott olyan kiszolgáltatottan. Teljesen meztelenek voltunk, hogy semmilyen anyag ne akadályozzon minket. Színtiszta Grace-punci és -cici terült el előttem. Faltam és nyaltam, csábító rügyeit a nyelvemmel ingereltem. Mellbimbóiba belecsíptem, megcsavartam, kissé ráharaptam, míg végül mindkettőnkön újra végigsöpört az orgazmus kecsegtető hulláma.

Ez az emlék most kisegített. Kiömlöttem, mint a Vezúv.

Szerettem Grace-szel dugni, de azt az estét nem cserélném el semmiért. Különleges élmény volt, és már bánom, hogy ezt csak egyszer csináltuk.

Elalszom.

Mézédes vagy rémálmok helyett kiürült az agyam. Olyannyira lemegyek alfába, hogy csak kettő előtt kelek fel.

Bazdmeg! El fogok késni!

Felkapok magamra egy alsónadrágot meg egy farmert, fogom az ajándékokat, és rohamtempóban áthajtok Manhattanbe, a Sohóba, ahol a bulit tartják. Olivia nem akart nagy felhajtást, ez egy gyorsétterem, így tök természetesnek hat a kócos hajam és a zilált külsőm.

Az első, aki fogad, az Ian.

– Jake, végre! Késtél! Már azt hittük, el sem jössz.

Igaza volt, több mint fél órával később értem ide.

– Ezer bocs, dugóba kerültem.

– Na, ne ácsorogjunk az ajtóban, gyere beljebb! – invitál. – Az étterem hátsó része nekünk van lefoglalva. Kb. harmincan vagyunk, Olivia rokonai meg barátai.

Ian pár szóban felvázolja nekem a nagynénik, nagybácsik, keresztszülők, kollégák, unokatestvérek és közeli ismerősök nevét, de aligha tudom bárkiét is megjegyezni, olyan sokan vannak, és amikor befejezi, lelép elvegyülni.

Az ünnepeltet szendvicspakolás közben csípem el.

Olivia olyan, akár egy Pin-up girl, extra szűk, zöld rövidujjú, rövidnadrágos overallban feszít, ami alaposan felemeli amúgy sem apró melleit, s kiemeli tömzsi lábait. Hajában kockás kendő, és akkora loknik, mintha sörösdobozokkal készítette volna őket. Száján a rúzs minden piros árnyalatnál élénkebb.

– Boldog születésnapot! – köszöntöm.

– Jake! Köszönöm! Örülök, hogy itt vagy! – ad két puszit, és elveszi tőlem a bonbonokat meg a virágcsokrot.

– Kösz, hogy meghívtál.

– Ez csak természetes, Ian legjobb barátja vagy.

– Azt hittem, utálsz, tudod, amiért…

– Kikosaraztad a barátnőmet? – fejezi be helyettem a mondatot. – Nem, utálni nem utállak, de szórtam rád pár átkot, amiért olyan sokat sírt miattad a számomra egyik legfontosabb személy. Nagyon szemét húzás volt tőled!

– Nem állok készen egy komoly kapcsolatra – védekezem hazugul.

Olivia megértő pillantással méreget. Ez elárulja nekem, hogy tényleg nem vet meg, pedig Ian és Grace miatt két tűz közé került miattam.

– Meg fogod bánni.

– Váltsunk témát, kérlek! Áruld el nekem, hogyan tudtad rávenni a kapafogút a monogámiára?

– Ha még egyszer így hívod, kiheréllek.

– Bocs! – néha elfelejtem, hogy Ian már nem az én ütődött csellengőm, és jobban kell figyelnem, hogyan beszélek róla. Főleg a csaja előtt.

– Az a titka, hogy nem nevezzük meg a kapcsolatunkat. Nem jelentjük ki, hogy együtt vagyunk, ezáltal azt hiszi, szabad ember – kuncog. – De tudja, ha ő lehet más nővel, akkor én lehetek más férfival. Ez kétirányú utca.

– Rafinált módszer.

– Csak becsülöm magam annyira, hogy egy férfinál mindig én legyek az első.

Ian nyilván azt a magabiztosságot látta meg benne, ami azelőtt a csajaiból hiányzott. A könnyű prédák voltak a kedvencei, aztán jött ez a lány, akinek attól függetlenül, hogy a haja színe kék lett, és eggyel több piercing került a szemöldökébe, értékes.

– Jó ezt hallani.

– Köszönöm! Most megyek, még a másik asztalnál is fel kell tálalnom.

– Tudok segíteni valamit?

– Csak érezd jól magad! Egyél-igyál bármit, de hagyj helyet a tortának is!

Leülök.

A Soho tipikusan egy retró amerikai kifőzde. 1980-ban vagyunk. Minden hipermodern felszerelés nélkül; az ablak mellett piros bőrkanapés bokszok sorakoznak, a falakon olyan hírességek képei, akik valaha itt ettek, és a pincérek görkorcsolyában szolgálnak fel. A helyiséget betölti a friss szalonna és tojás illata, az asztalokon ropog a kiszóródott só, és a pult előtti forgószékeken megfáradt emberek kávéznak. A recsegő lemezjátszóból Elvis Presley Jailhouse Rock című száma szól, s akinek kedve támad, nyomhat egy versenyt valamelyik flippergépen.

Abszolút illik Olivia stílusához.

Készítek pár fényképet Mosesnek, hogy amikor hazajön, nekem is legyen mit mesélnem arról, mit csináltam, amíg odavolt.

Hanem amikor azt akarom megörökíteni, ahogy Ian és Olivia lufikat próbálnak felfújni, és épp élesíteném a képet, a kijelzőn felbukkan Grace. Szájtátva bámulom a lencsén keresztül, mint egy agyvérzést kapott guppi.

Tündérszép a megjelenése.

Földig érő hosszú fehér, pánt nélküli, könnyű nyári ruhát húzott. Bőre csillog, mint aki most lépett ki a tengerből. Szőke haján a terebélyes hullámokat a fején lévő napszemüveg tartja kordában. Ízig-vérig prémiumkategóriás nő.

Csodálatomat szinte azonnal megérzi, kék szemének átható tekintete átdöfi a kamerámat.

Csupán néhány méter választ el tőle.

Úgy eresztem le a telefont a kezemből, hogy nem szakítom meg vele a szemkontaktust. Grace szirénvarázslata alatt állok, amit a mellé lépő férfi tör meg azzal, hogy a derekára teszi a kezét.

Miszlikbe vágom!

De várjunk csak! Ez nem lehet igaz! Hisz a girhes nem más, mint az a hólyag török, Ibrahim. Mintás bowling ingben, térdnadrágban és szalmapapucsban. Micsoda ízléstelenség.

Vérszemet kapok!

Grace nem teszi zsebre, amit ezért tőlem kap. Ezzel a szarcsimbókkal akar összeállni?

– Csigavér! – mondja Ian mellém ülve.

– Jól vagyok.

– Aha, persze. Mérföldekről érezni a felforrt véred szagát.

– Látod te, kivel jött? – szorítom ökölbe a kezem.

– És akkor mi van? Grace független, azzal jár, akivel akar.

– Te most kinek a pártján állsz?

– Én csak nem akarok perpatvart. Olivia sokat dolgozott ezen a bulin, és ez most róla szól. Össze tudod szedni magad a kedvemért?

Ian jogosan hányja a szememre, hogy Grace facér. Nagyon igyekszem tartani és moderálni magam, de ha tudná az igazat, hogy nem azért hagytam el, mert nem szeretem, akkor egész más lenne a helyzet. De az ő szemszögéből nézve igaza van, nem tehetem tönkre a barátnője születésnapját a féltékenységemmel. Azt meg kell hagyni, Grace remek módszert választott arra, hogy kijöjjek a sodromból. Miért pont ezt a mitugrász törököt hozta, akivel volt már összetűzésem?

– Részemről nem lesz gond – mormogom. – Mondd csak, hogy megy a munka? – Ezt már régóta meg akartam kérdezni Iantől. Néha rágom a fülét, hogy hagyja ott a bandát.

Körbetekeri a fejét, hogy senki se halljon minket.

– Eltűnt.

– Kicsoda?

– A főnök. Már egy ideje.

– Hogyhogy eltűnt?

– Nincs meló. Semmi. Nem küld sehová. Felszívódott. Nem lehet elérni.

Gondolom, magába van roskadva Millicent miatt, aki még mindig a kórházban vegetál. A legjobb időzítés!

– Akkor szállj ki! Nincs ennél jobb alkalom!

– Mihez kezdhetnék?

Tudom, hogy milyen vívódásokon megy keresztül, mert ezeken én is átestem. Otthagyni a biztosat a bizonytalanért elég félelmetes. De így fejlődik az ember. Nem ragadhatunk benne a rossz megszokottban ahelyett, hogy kockáztatnánk a jó vállalásának izgalmát.

– Nekem is sikerült, neked is fog. Én segítek mindenben.

– Rendes tőled. Most elég kiszámíthatatlan a jövőképem.

Azt tudom, hogy Olivia a kamu éjjeliőrös sztorit tudja, de most itt a lehetőség, hogy Ian kilépjen a hazugságok fogságából, és elkezdje ő is a problémamentes életét.

– Remélem, lenyugodtál, mert itt kell hagyjalak. Olivia szeretné, ha a családjával is beszélgetnék, csak előbb meg akartam róla győződni, hogy nem robbansz fel.

– Na! A türelem ékes rózsája vagyok.

– Pont annyira, mint Mike Tyson. Tudtad, hogy ő is Brooklynban nőtt fel?

Most komolyan egy nőverő agresszorhoz hasonlít?

– Menj, és nézd meg, hogy máshol vagyok-e!

Ian téved. Nemhogy ideges nem vagyok már, de kicsattanok a boldogságtól. Elnézem a bokszomból Grace és hogyishívják szerelmi jelenetét, de nem jön át. Grace maga mondta, hogy amikor rosszul érezte magát, nem őt kívánta maga mellé. Ez a nő mellettem virágzott ki, és úgy látszik, nélkülem elhervad.

Jó lenne kideríteni, mennyire komoly ez a kettős, de a bugris Szulejmán úgy rá van tapadva Grace-re, mint egy pióca. Fél szeme engem fürkész, ahogy a pultnál állva beszélgetnek, ezt leplezni sem tudná. Jobban is teszi, ha tart tőlem, mert tartogatok némi meglepetést. Grace kisasszony túl messzire ment, hogy az exével akar előttem felvágni, és ha azt hiszik, egész délután itt fogok visszahúzódva egymagamban ülni, akkor rácsesztek.

Ha a hegy nem jön Mohamedhez, akkor Mohamed megy a hegyhez!

Kezdődjék a műsor!

Játékosan odacsúszok melléjük.

– Hali!

Grace zavarában elpirul. Ha nem fehér ruhában lenne, talán nem volna annyira feltűnő a színkülönbség, de így csak még jobban élvezem.

– Szervusz!

A török nem köszön.

– Hogy s mint?

– Megvagyunk, köszönjük, az italainkra várunk.

– Epres mojito? Az a kedvence – kacsintok a piócára, aki erre hevesen elém áll.

– Vegyél vissza!

– Mi rosszat mondtam?

– Tartsd tőlünk a három méter távolságot, ha jót akarsz!

– Hátrébb az agarakkal, öreg! Békés szándékkal jöttem – emelem magasba a kezeimet.

– Ibrahim, kérlek, magunkra hagynál egy percre? – kérleli Grace a partnerét.

– Csak viccelsz!

– Kérlek!

Ankara szépfiúja továbbáll.

– Mit akarsz tőlünk? – kér számon Grace.

– Parancsolsz?

– Szánalmas vagy, hogy fel akarod húzni a barátomat.

A barátját, na persze…

– Csak megemlítettem a kedvenc italod. Jobb, ha felveszi velem szemben a kesztyűt, mert ha ennyitől megfutamodik, unalmas napunk lesz. A délutáni elfoglaltságom ugyanis, hogy szívom a vérét.

– Neked elmentek otthonról!

– Nem, mindenki itthon van – mutatok a halántékomhoz.

Grace szeme villámokat szór. Lélegzetelállító ilyen dühösen.

– És én még azt hittem, tudunk felnőttek módjára viselkedni. De olyan vagy, akár egy pelenkás!

– Még hogy én vagyok a pelenkás? Hát ki hozta ide Jafart az Aladdinból, csak hogy engem féltékennyé tegyen?

Olyan közel állok hozzá, hogy a mellkasunk összeér. Hiányzott a közelsége. E nélkül a nő nélkül se éjjelem, se nappalom. Ha most csak egy kicsit is felszíthatom benne a tüzet, hogy eszébe jusson, nem Ibrahim való hozzá, akkor már megérte bunkónak lennem vele.

– Túl sokat képzelsz magadról!

– Az a sanda gyanúm, hogy amit műveltek, csupán egy színjáték.

– Dugd fel a gyanúdat!

A tekintetem levándorol selymes nyakára, és szomorúan veszem tudomásul, hogy már nincs rajta a nyaklánc, amit tőlem kapott. De picivel lejjebb van ott valami más.

– Nézz le a cicidre!

– Hogy merészeled?

– Nézd meg a cicidet! – Grace lehajtja fejét, s kínosan maga elé kapja a kezeit. – Látod? – koppintok az orrára. – A bimbóid megkeményedtek. Miattam. Nekem. Úgyhogy ne játszd itt a szerelmes gerlicét, mert ágaskodó bizonyítékom van ellene.

– Cseszd meg!

Imádom, amikor igazam van. Repetázom az élvezetből, és nyíltan kukkolom ezeket a csodahalmokat. Grace épp le akar keverni egyet, amikor…

– ELNÉZÉST! – Olivia zavarja meg. – Mi a jó büdös francot műveltek? Az egész étterem tőletek hangos.

Mindenki minket bámul, még Ali baba is, akinek füst szivárog ki az orrlyukából.

– Mindenki bocsásson meg! Csak egy kis nézeteltérés. Kérem, folytassák az ünneplést! – Grace karon ragadja a barátnőjét, és a mosdók felé veszi az irányt.

Addig a hősszerelmes bekóstol.

– Hagyd őt békén! Tetszik vagy sem, eljátszottad az esélyeidet, most már velem van, és ez így is marad. Fogtad?

– Díjaznám, ha nem mondanád meg, mit csináljak.

– Jake! Gyere! – Ian ráncigái magával. Az étterem konyhai kijáratán kivisz a friss levegőre. Azonnal rágyújtok. – Ezt nem kellett volna.

– Mit?

– Neked már nincs semmi jogod Grace-hez. Dobtad őt. Emlékszel?

– Mert muszáj volt! – szalad ki a számon, és azonnal megbánom. Erről senki nem tudhat.

– Mi?

– Hagyjuk.

– Akkor hagyd, hogy élje a saját életét! Ezt te vállaltad, amikor elhagytad. Vagy azt gondoltad, vénlányként fogja végezni? Hogy soha nem lesz neki több pasija? Vagy te, vagy senki?

– Ühüm, annak örülnék.

– Remek! Visszamentünk az óvodába.

Letüdőzöm a cigit. Most minden slukk aranyat ér.

A lábamat feltámasztom a falra.

Tudom, hogy Iannek igaza van. Nem birtokolhatom őt többé, de tétlenül nézzem végig, hogy más karjaiban riszálja magát, amikor a teste minden porcikája utánam kiált? Olyan természetellenes, ahogy az a fancsali képű fasz megérinti. Mintha a bolha összejönne az elefánttal.

Meleg van, feldúlt vagyok, és a nikotin nem fejti ki a hatását. A hőmérséklet most érheti el a délutáni csúcspontot, mert a hónaljam izzadásnak indul, és a mellszőröm is összeáll a verejtéktől. Grace-t akarom, meg egy kényelmes ágyat, hogy kikeféljük magunkból az elmúlt hónapok sérelmeit.

Hogy nyújtózkodtak már a bimbói, hogy a számba vegyem őket! Készségesen meg is tenném, ha nem tornyosulna elénk annyi akadály. Szabadlábon, egészségesen lébecolnak a városban az ellenségeim, és amíg ők életben vannak, Grace nem lehet az enyém.

Hátborzongató, hogy életemben most először gondolok a gyilkosságra, de ha ők nem lennének, nem volna szakadék köztem és Grace között. Eddig nem öltem embert, nem is terveztem, most viszont szinte égeti a tenyeremet a vágy, hogy eltüntessek mindenkit, aki az utunkban áll. Sosem voltam olyan közel a boldogsághoz, mint vele, és bármit megtennék, hogy visszakapjam ezt az állapotot. De gondolnom kell a fiamra is, aki nem nőhet fel apa nélkül. Márpedig ha lecsuknak emberölésért, hosszú időre elvennék tőlem. És persze azt sem akarom, hogy Grace elpazarolja rám az éveit a havi látogatásokkal. Ezt egyszerűen nem tehetem meg egyikükkel sem. Így nem marad más, csak a beletörődés. Jó képet kell vágnom hozzá és az újdonsült barátjához, bármennyire is belemar a fájdalom a szívembe.

Miután a bagóm leégett, visszamegyünk a többiekhez.

Ian megkeresi Oliviát, aki kedvesen beszélget a vendégekkel, én viszont kerülni akarom az embereket, ezért a legtávolabbi bokszba ülök.

Hiába vagyok a legmesszebb a vígan cseverésző meghívottaktól, sajnos így is jól látom, ahogy Grace és az a félkegyelmű szürcsölik az italaikat.

Epres mojito. Grace, annyira kiszámítható vagy! Vagy csak én ismerlek ilyen jól? A szamárképű barátod mennyit tud rólad? Csak azért kérdezem, mert nem véletlenül hagytad annak idején faképnél. Nem tennéd meg újra a kedvemért? Mondjuk, most, itt, ebben a másodpercben, mindenki szeme láttára? Nagyon leköteleznél, ha szemtanúja lehetnék a pihentagyú megaláztatásának.

Hivatalosan is becsavarodtam, ha önmagammal beszélgetek…

– Büntiben vagy? – Dawn telepszik mellém. Az Amazonas szépének is hívhatnám ásványzöld színű szemével, kreol bőrével és barna göndör fürtjeivel. Fiatal és bájos.

– Nem, csak itt komfortosabb. A tortára várok.

– Már azt hittem, száműztek, mint engem.

– Rossz fát tettél a tűzre?

– Lehet, hogy akadt némi pirotechnikai gondom a gyertyákkal – szelíden morzsolgatni kezdi az ujjait.

– Mi történt?

– Vettem a tesómnak huszonötös tűzijátékgyertyát. Egy kettest meg egy ötöst. Van rajtuk időzítő, és be akartam ütemezni, hogy mikor gyulladjanak meg. A kettest sikerült is tizenöt percre raknom, mert azt mondták, akkor fogják kihozni.

– És mi lett az ötössel?

– Hát… azt véletlenül tizenöt másodpercre állítottam, és nem volt elég időm módosítani.

– Leégetted az egyiket, nem nagy gond.

– Akkor igen, ha robbanó a tűzijáték.

– Várj! Felrobbantottad a tortát? – kezdem jobban érezni magam.

– Nem tudtam, hogy fel fog robbanni. Biztos rossz típust vettem. Azt hiszem, ezeket szokták a legénybúcsúkon a torták közepébe helyezni, hogy látványosan szétdurranjon, és mindenkit beterítsen a piskóta meg a töltelék.

– Ez állati jó! – hasamat fogom a röhögéstől, ahogy Dawn imitálja a jelenetet.

– Olivia és a szüleim nem így gondolják. Nagyon mérgesek. Azt mondták, vonuljak félre, és ma már ne okozzak több galibát.

– Ne emészd magad! Ez csak egy torta. Nézd a dolog napos oldalát, emlékezetessé tetted a tesód negyedszázados szülinapját! Tortája még lehet bármikor.

– Jaj most is van torta, csak nincs egyben. Megteszed, légyszi, hogy nem fintorogsz, amikor felszolgálják? – De cuki!

– Persze.

– Hogy van Moses?

– Táborozik, de már nagyon hiányol.

– Hamarosan meglátogatom. Hiányzik már egy izgalmas Xbox-verseny.

– Annak biztosan nagyon örülne. Amúgy ez volt a napom csúcspontja. Rég nevettem ilyen jóízűen. Köszi szépen! De mondd csak, nem lett volna egyszerűbb, ha sima gyertyákat veszel? Egyáltalán kiskorúak vásárolhatnak ilyesmit?

– Hát a személyi igazolványomat nem kérték el az üzletben, de vezető pirotechnikus szeretnék lenni. Mindig is vonzottak a vegyipari dolgok, a robbanó és égő keverékek tervezése és gyártása.

– Kis terroristahajlam, értem.

– Még csak középiskolás vagyok, de az az álmom, hogy egyszer én irányíthatom szilveszterkor az Empire State Building tűzijátékát.

– Teljes szívemből kívánom, hogy teljesüljön!

– Köszönöm! De lehet, anyáék ezek után már nem engedik, hogy ezt a pályát válasszam – kissé elszontyolodik.

– Szerintem amíg nem magadban teszel kárt, és nem a házukat égeted le, nem lesznek ennyire szigorúak.

Hálás szemek néznek vissza rám.

– Na és neked mi az álmod? – dobja rám az atombombát.

Erre pofonegyszerű a válasz, a család. Soha nem volt családom, de megízleltem, milyen érzés lehet, és azóta is sóvárgom utána. Amikor még mind együtt voltunk, Moses, Grace, Ian és én, az volt a valóra vált álmom. Életem legszebb időszaka, amit sohasem fogok elfelejteni. Hálás vagyok, amiért részem lehetett benne, és úgy őrzöm minden egyes napnak az emlékét, mint a szemem világát, mert van, aki ennyit sem kap. Szerencsésnek mondhatom magam, amiért velem, ha rövid ideig is, de megtörtént.

– Egy Porsche – lódítom.

– Akkor Grace már nem szerepel az álmaid közt? Nehogy azt hidd, nem vettem észre, hogy a beszélgetésünk során ránéztél úgy kábé két másodpercenként. A szópárbajotokról nem is beszélve.

Dawn sokkal érettebb a koránál, tükröződik a szemében, hogy nem téveszthetem meg.

– Abból mennyit hallottál?

– Az egészet. A pult mögött lapultam, hogy a nővérem ne találjon meg, amiért széttrancsíroztam a tortáját.

Ég a pofám. Egy tinédzser fültanúja volt, ahogy hangot adok Grace felálló mellbimbóinak.

– Kérlek, ezt ne mondd el Oliviának!

– Nem fogom. Már úgyis tudja.

– Kitől?

– Nem vagy egy lángész. Hát Grace-től.

Grace nagyon is szemérmes lány, miért mesélné el ezt a kínos szitut Oliviának?

– Azt is hallottad, hogy pontosan mit mondott neki?

– Igen. Követtem őket a mosdóba. Annyira el voltak foglalva, hogy fel sem tűnt nekik a belopózásom. De csak akkor mesélem el, ha elárulod, miért nem harcolsz érte. Izzik köztetek a levegő. Ibrahim sosem fogja tudni elérni Grace-nél azt, amit te.

– Mit is értem el?

– Régebb óta ismerem nálad. Oliviával nemegyszer végignéztük, ahogy tipródik Ibrahim mellett, mert nem találta a helyét a kapcsolatban. De veled egészen más volt. Sugárzott. Folyton rólad beszélt. Mi történt, hogy így szétcsúsztak köztetek a dolgok?

Igazán új helyzet, hogy a magánéletemet egy tinivel dumálom meg. Ugyan honnan tudhatná még ő, milyen szörnyű hely is a világ?

– Fiatal vagy, és túl bonyolult az ügy ahhoz, hogy megértsd.

– Nem kell agytrösztnek lenni ahhoz, hogy lássam, mi van az orrom előtt. Grace még nincs túl rajtad, te pedig a legnagyobb hülye vagy, amiért elengedted. Ibrahimmal soha nem is volt, és soha nem is lesz boldog. Nem azért van itt, hogy belőled előcsalogassa az „elrabolom az asszonyomat” üzemmódot. Hetek óta randizgatnak megint.

Dawn szavai fejbe vágnak. Erről fogalmam sem volt. Komolyabb lehet a dolog, mint aminek én láttam? Az nem lehet, hogy Grace-nek egy korábban már kihajított pasi kell, aki nem adja meg neki azt, amit megérdemel.

Nézem Grace-t. Nem velem táncol, nem az én karjaim fogják körbe a derekát. Nem az én orcámat simogatja, és nem az én fülembe súg illetlenségeket. Nem az én szívem fölé helyezi a kezét, és nem miattam mosolyog.

Feltálalják a tortát.

Olivia mond egy apró beszédet a kinézetével kapcsolatban, mire a vendégek megtapsolják Dawn-t, és hangosan nevetnek. A tesók végre felengednek, és a buli robog tovább a saját medrében. Ismeretlen átutazók is jókívánságaikat fejezik ki az ünnepeknek, előkerülnek a jó borok, és valaki a lemezjátszón berakja az ABBA-tól az I do című slágert.

Ibrahim megkocogtatja a poharát a desszertvillájával, és egy kis figyelmet kér. Az emberek körbeállják őket. Sokan vannak. Ian, Olivia, Dawn és a többiek feszült figyelemmel várják a folytatást. Én a helyemen maradok, de ha az következik, amire gondolok…

– Kedves barátaim – már nem tetszik. – Tudom, hogy most Oliviáé a főszerep, mégis engedjétek meg nekem, hogy egy kicsit magamhoz ragadjam a szót. Ez a nő itt mellettem – fogja szorosabbra Grace-t – a legfontosabb nekem. Szeretném hát tőle megkérdezni, hogy… – itt Grace elé térdel, aki megszeppenve áll a kör közepén.

Nem ez lenne az első alkalom, amikor valaki elkeseredésében kibékül az exével, de Grace ahhoz túlságosan is sokat ér, mint hogy valaki spontán menyasszonya legyen, és leélje vele az egész életét anélkül, hogy szeretné. Nem fogom végignézni, ahogy igent mond ennek az alaknak, és elszúrja a következő éveit. Mint korábbi párja felhatalmazom magam, hogy beleszóljak. A nagy büdös lófaszt fogom ezt hagyni!

Felállok, odébb lökök mindenkit, s mielőtt elhangozna a nagy kérdés, közbeavatkozom.

– Tiltakozom! – összesúgnak a hátam mögött, hogy ezt a kifejezést a templomban kell használni, de a szívem gyorsabban döntött, mint az eszem, és tudjuk, hogy a türelem nem az erősségem.

Boldog-boldogtalan körém gyűlik.

– Ezt mégis hogy képzeled? – vágja magát egyenesbe a török. Rettentő dühösnek látszik, amiért elrontottam ezt a fontos pillanatot, de én csak Grace-szel akarok beszélni.

– Te most velem jössz! – vékonyka karját egy kezemmel átérem. Nem szól semmit, kétségbeesett kék szemei nem tudják eldönteni, mitévő legyen.

– Vedd le róla a kezed! – Ibrahim meglök, hogy engedjem el Grace-t, és ez az a pont, ahol elfogy a béketűrésem.

Fedezékbe!

Mivel a bal kezemmel tartom Grace-t, így egy jobbegyenessel kiütöm ezt a kretént. Egyik foga még azelőtt kitörik, hogy elterülne a földön. Néhányan segítenek neki felkelni, de nem vesztette el az eszméletét, így remélem, tud figyelni arra, amit mondok.

– Te itt maradsz! Elmondom Grace-nek, amit akarok, és ha mázlid van, visszajön hozzád, és akkor megkérdezheted tőle, amit akartál.

– Valaki hívja a rendőrséget! – picsogja.

Új ütésre emelem az öklöm, amitől visszaretten. Szánalmas, ahogy félti azt a tyúkszaros életét.

– Légy férfi, faszikám, és szedd össze magad! Mindjárt visszajövünk. Senki ne kövessen!

A vendégsereg egy része a szája elé kapja a kezét döbbenetében, de az iménti hevességem miatt senki nem mer szólni egy szót sem.

Ian majdnem röhögőgörcsöt kap, amiért kiütöttem ezt a seggdugaszt, és Grace továbbra sem tiltakozik a tettem ellen.

Kihúzom magammal az épület elé, s csak akkor engedem el, amikor már érzem, hogy biztos lábakon áll. Nincs magyarázatom arra, amit csináltam, ezért egy darabig nem szólalok meg, csak nézem a félig lekúszott napot az égen.

A parkoló autók Mekkájában vagyunk. Nincs üres hely, az étterem a vacsoraidővel teljesen megtelt.

Félek a következő percektől. Félek Grace reakciójától. Nem azért rondítottam bele a nagy vallomásba, hogy keresztbe tegyek annak a pöcsnek, hanem mert szeretem Grace-t annyira, hogy jót akarjak neki. A zsigereimben érzem, hibát követne el, ha igent mondana annak a csúszómászónak. Ahogy mondta, ez Olivia napja, mégis képes volt ezt elvenni tőle. Milyen egoista már, hogy csak saját magára gondol. Még a vak is látta, nem az volt a cél, hogy megkérje Grace-t, hanem hogy megmutassa nekem, ki a nagyobb kan.

A kis patkány!

Elővennék egy cigit, de Grace jelenlétében nem teszem.

– Elégedett vagy magaddal? – kérdi, miután sikerült lenyelnie a gombócot a torkában. Kár, hogy a bimbói lelohadtak, mert szívesen legeltettem volna rajtuk a szemem, amíg megkapom az alapos kioktatást.

– Nem nézhettem tétlenül, hogy elköveted életed legnagyobb hibáját.

– Miért?

– Fejtsd ki nekem, miért mennél hozzá, és ha tetszik az indok, visszaengedlek.

Grace fel-alá járkál előttem. Csodamód élvezem a figyelmét.

– De ezt nem neked kell eldöntened!

– Nyisd már ki a szemed, és vedd észre a nyilvánvalót! – óbégatom. – Ez az előadás nekem szólt, hogy bebizonyítsa, hozzá tartozol. Szíves örömest megpolíroznám újra a fogait az öklömmel. Kellett már neki ez a fazonigazítás.

– Már megint rólad van szó… Hihetetlen, milyen egoista vagy.

– Baszottul nem vagyok. De átlátok rajta.

– Ő nem egy svindler. Beismerem, hogy nem felhőtlen a kapcsolatunk, de jól megvagyunk. Nem volt hozzá jogod, hogy ezt tedd.

– Azt ne mondd, hogy igent mondtál volna ennek a sértődött ótvarnak – gőzölök be.

Grace felhúzza az orrát, meg engem is.

A parkolóban rajtunk kívül nincs senki, mégis kezd szűkös lenni a hely.

– Nem tudom, mert elvetted tőlem a lehetőséget, pedig nem a te tiszted az én döntéseimet meghozni.

Ennyire nem lehet hiszékeny.

Most már én is járkálok. A bakancsom felkavarja körülöttünk a port.

– Húzd ki a fejed a homokból! Ha nem vetted volna észre, egy mondattal elintézte a dolgot, semmi érzelmesség nem volt benne, és még gyűrű sem volt nála. Én nem így kértem volna meg a kezed – csúszik ki a számon.

Grace szemzugait azonnal elárasztják a könnyek. Ez érzéketlenség volt a részemről.

Nem hazudtam, már ezerszer elképzeltem, ahogy felteszem neki a nagy kérdést. Nem akartam nagy felhajtást, a közös otthonunkban terveztem, ahol csak mi ketten vagyunk jelen. Elmondtam volna neki, hogy érte dobog a szívem, neki köszönhetően nem fájdalmas többé levegőt venni, és az életem fekete és hideg ködét meleg szivárvánnyá változtatta. Gyűrűnek egy kis gyémántszívvel ellátott gyűrűt akartam, ami a szíves nyakláncának a párja. Így csak olyan ékszereket hordott volna, amik tőlem vannak.

Így álmodtam meg. Persze főztem is volna neki valami finomat és könnyen emészthetőt, hogy az igen után azonnal ágyba vigyem. A nem fel sem merült bennem, akkora lánggal égett a szerelmünk.

– De nem kérted – suttogja.

Fáj ilyen megtörtnek látnom.

– Nem. De ő nem készült erre, csak egy rögtönzött maszlag volt, hogy nyomatékosítsa nekem, visszamászott a bugyidba. És emiatt nem hozhatsz rossz döntést.

– Rohadt önző vagy! És mit érdekel téged, ki van a bugyimban? Brooklyn összes férfijával lefekhetem, ha ahhoz szottyan kedvem! És ha Ibrahim emiatt a malőr miatt elhagy, meg is teszem!

Magamhoz rántom Grace-t. Nem szorítom meg túlságosan, mert nem akarok neki fájdalmat okozni, de ahhoz épp elég erősen fogom, hogy ne tudjon szabadulni.

– Érdekel! Kurvára érdekel! – ordítom.

Eddig nem is gondoltam bele, hogy valaki mással ossza meg a testét. De így kimondva felforr az agyvizem már a gondolattól is. Ibrahimot elengedem, mert korábban együtt jártak, de ennél több farok nem kerülhet a közelébe! Ő az enyém! Mindig is az enyém volt. Senki más nem érhet hozzá!

Megcsókolom.

Durván és mocskosul, hogy megtanulja a leckét, örökre hozzám tartozik.

A hátán összegyűröm a ruháját.

Mohó és kiéhezett vagyok. Még a fejéről leeső napszemüvege is hidegen hagy. A cerkám lüktet, s ahogy Grace felpattan rám, körbekulcsolja rajtam a lábait, végem van.

Ez az én nőm!

Talán az elmúlt időszak miatt, talán az egymás nélkül eltöltött gyötrelmes órák miatt, de a feszültség, amit egymáson vezettünk le, most átalakul. Az ösztöneim nem hagytak cserben, Grace szerelme még mindig az enyém. Olyan sürgetőn és szenvedélyesen kalandozik a számban, amit nem lehet félreérteni. Könnyű, mint egy tollpihe, ezért feszítek a húrokon. Megmarkolom a seggét, mire a torka dallamos nyögésbe kezd, a mellei újfent megkeményednek, s keblei között apró izzadságcseppek gördülnek le.

Ha vannak is dühkezelési gondjaim, arra Grace a legjobb terápia. Nem törődünk azzal, hogy valószínűleg az enyelgés összes létező szabályát megszegjük a nyilvános ruhás dugással, vagy hogy megláthatnak minket.

Mit is mondtam a levegővételről? Ja, igen, Grace miatt kapok. És azzal, hogy ismét a karjaimban tarthatom őt, olyan kő gördül le a mellkasomról, hogy a levegő végre utat talál a tüdőmbe. Egy olyan univerzumba repít el, ahol megnyugvás szele telepszik viharos lelkemre.

De ez az érzés nem tart sokáig, amikor a csók mámorából feljövünk levegőért, s zihálva tapasztjuk össze a homlokunkat. Ölni tudnék ezért a nőért, mellettem azonban soha nem lenne biztonságban. Addig nem, amíg az ellenségeim köztünk járnak.

Az ördög azonban gyorsabb nálam.

Grace-szel egyszerre kapunk a nyakunkhoz, ahonnan kis nyilakat szedünk ki.

Kábító lövedék.

Grace erőtlenül kicsúszik a kezeim közül, a szeme azonnal lecsukódik. Nekem is csupán annyi erőm maradt, hogy megtartsam, majd magammal húzva úgy zuhanjak vele a porba, hogy én essek hátrafelé, megóvva őt ezzel a nagyobb becsapódástól.

Szürkület van, de sehol egy teremtett lélek.

Fátyolos köd vesz körbe. Szédülök. Forog a világ. Érzem magamon Grace ájult testének súlyát.

A következő, amire emlékszem, hogy a látóköröm elsötétülése előtt valaki a fekete cipőjével rátapos a földre hullott napszemüvegre.

18. FEJEZET

Grace-t háttal a falnak, lehajtott fejjel egy széken ülve találom. Kezei hátul megbilincselve, lábai alul összekötözve. Szája szájpecekkel kifeszítve, ruhája félredobva. Bugyiban és melltartóban reszket. Én tőle néhány méternyire ugyanígy ülök, csak az én végtagjaim láncokkal vannak lekötözve. Bárki is tette ezt, tudta, mit csinál.

Grace-t nézem, sérülés vagy ütés nyomait keresem rajta, de látszólag nem bántották.

Kifacsarja a lelkemet, hogy ilyen kiszolgáltatottan látom őt, és nem tudok odamenni hozzá, hogy kiszabadítsam. Ezért valakinek a feje fog hullani!

Ólomnehéz szemhéjaim le akarnak csukódni, de nem engedem nekik.

Körbejáratom a tekintetemet. Egy elhagyatott parkolóházban vagyunk, egyetlen autó sincs itt, kihalt az egész terep. Félhomály van. A lámpák is régen lehettek használva, mert pislákoló fényük bántja a szememet, és éppen csak világítanak. Émelyítő olajszag terjeng, a légtér áporodottságtól bűzlik, és az ereszcsatornából lecsöpögő víz hangján kívül síri csend honol. Csak néma segélykiáltásomat lehet hallani, ahogy próbálok Grace-hez közelebb gurulni, de a láncok súlya akadályozza a mozgásomat. Nem csoda, hogy alig kapok levegőt.

Mitévő legyek? Hogyan szabadítsam ki Grace-t? Látta valaki a Sohóban, ahogy elhurcolnak bennünket? Étlen-szomjan tartanak minket jó ideje, ezt a bőröm szárazságán és a gyomrom ürességén érzem.

Tarts ki, Grace!

A „ki tehette ezt velünk?” kérdésen nem kell sokat agyalnom. Eltűnésének oka bizonyára a mi elrablásunk kitervelése volt. Rohadt féreg! Annyi szent, ha csak módom lesz rá, a pokol fenekére küldöm!

Elborzaszt a kép, ahogy a szerelmem az orrán keresztül szipákol, hogy levegőhöz jusson. Kisírt szemei felpüffedtek, sminkje elkenődött az arcán. Pont ezt akartam elkerülni, ezért szakítottam vele. Hogy lehet, hogy mégis ide jutottunk? Meg akartam óvni, de csúnyán elbuktam. Ezt soha nem fogom megbocsátani magamnak.

Grace felemeli a fejét, duzzadt szemei kinyílnak. Láthatóan azon dolgozik, hogy megoldást találjon, próbál kiszabadulni, kicsit odébb is tudja lökni magát, ennél többet azonban nem ér el. Dobbantok a lábaimmal, hogy felfigyeljen rám, s a pillantásommal igyekszem meggyőződni róla, hogy jól van-e. Bólint, de kissé úrrá lesz rajta a rémület, és hullani kezdenek a könnyei.

A testem teljesen elgémberedett, a szájpecektől folyni kezd a nyálam, de Grace-szel igyekszem tartani a szemkontaktust. Mellkasának emelkedése és süllyedése ettől visszatér a rendes ritmusába. Olyan összetört és elveszett, sötét félelmeinek megvalósulásától termete mintha a felére zsugorodott volna. Ki kell őt vinnem innen!

Órák telnek el. A torkunk már teljesen kiszáradt. Miért vették le róla a ruháját? A vaskos láncoktól én is fázom. Az egész testemet körbeölelik, rám vannak tekerve, akár egy kígyó. De ha egyszer lekerülnek rólam, én leszek a démonok legrosszabbika. Sem embert, sem állatot nem fogok kímélni. Szellemekkel és árnyakkal kötök alkut. Mindenki, aki él és mozog, megfizet ezért!

Egy fekete terepjáró gurul közvetlenül Grace elé.

Megérkezett.

A fényszóró erőssége majdnem megvakítja szegény lányt.

Stílusos belépő.

A féreg!

A kocsiból a sleppje nélkül, egyedül száll ki. Fényesre lakkozott krokodilbőr cipőjének sarka visszhangzik lépteitől, ahogy felém sétál. Dermesztő fuvallatot áraszt, a halál szagát.

Undorító vigyorral mustrálja nyáladzó arcomat. De le fogom én még törölni ezt a vigyort a képéről!

– Azt hitted, elfeledkeztem rólatok? – kérdi. Csak a vaskos láncok tartanak vissza attól, hogy felszabdaljam. – Remélem, jól érzitek magatokat, mert egy darabig ez lesz az otthonotok. – Fordulj fel! – Mi az, elvitte a cica a nyelvedet? – négy ujjával belekap a számba. Kellemetlen érzés, de korántsem fáj annyira, mint Grace falfehér testének látványa. Teljes sokkban van. Ezt ez a szemét is észreveszi, és odamegy hozzá. – Szép kis áru. Jó sok pénzt fogok kapni érte a piacon. Mondjuk, nem annyit, mint egy szűzért, de megteszi. – Csapkodni próbálok. Ezt soha nem fogom hagyni! – Mit ficánkolsz? Nem tetszik a dolog, hogy milyen sokan fogják azt az édes seggét megdugni? Tudod, az albán maffia imádja a friss húsokat. Annyi fasz fogja szétkúrni a ribanc seggét, hogy nem adok neki egy évet, és inkább felakasztja magát.

Grace halálsápadt lesz a hallottaktól, nekem meg vérben forognak a szemeim. Ezt megint csak álmodom. A szülinapi bulin ehettem valamit, ami romlott volt, és most lázasan fekszem otthon, ami miatt ilyen lidérces álmaim vannak.

Fogvatartónk megrángatja Grace haját, felpofozza, és hasba vágja, amit ő elgémberedve tűr. Vérfagyasztó jelenet, ahogy a szeretett nőmet bántalmazzák. Egyszerre érzem annak a fájdalmát, mint amikor lefejtették a körmeimet, megvertek, megkínoztak és villamosszékkel felgyújtottak.

A tehetetlenségtől nyüszítek. Izzadságom cseppjei marják a szememet, a sós verejték beleszivárog a számba. Azt akarom, hogy inkább velem foglalkozzon, én bármilyen kínt vállalok helyette, csak hagyja békén őt.

Mintha meghallotta volna, amit mondok, Grace gyötrését abbahagyva én leszek a célpont.

Jobb öklével minden erejét beleadva odasóz nekem egyet, amitől kiszakad a rögzített szájpecek.

Ajkaim felrepednek, vér csöpög a hideg betonra.

– Összekented a gyűrűmet, te fattyú! – zsebéből előhúz egy kendőt, s próbálja letörölni ökléről a véremet.

Kiköpök egy véres váladékot. Legszívesebben ráköpnék, de nem akarok olajat önteni a tűzre, megkönnyebbülés, hogy tudok végre beszélni. Hacsak nincs még egy szájpecke, nem tudja befogni a számat.

– Csak így egyedül, Ray? Hol vannak a kutyáid? – süt belőlem a gyűlölet.

– Várják már, hogy tálcán vigyem el nekik a fejedet.

– Azt hittem, te nem mocskolod be a kezed.

– Elvettél tőlem valamit, ezért én is elveszek tőled valamit!

Grace-re nézek, aki hangtalanul zokog. Megdöbbenve ingatja a fejét közöttünk, mert nem érti, mi folyik itt.

Őt akarja.

– Millicent nem miattam kapott agyvérzést! A saját gonoszságaiba fulladt bele!

Karatemestereket megszégyenítő módon fejbe rúgnak, amitől hirtelen csillagokat látok. Ray arcán dúl a bosszúvágy. Ez a szadista állat hidegvérrel fog megölni minket. Megértem. Egy szerelmes férfinál nincs veszélyesebb. És ezt jobb, ha ő is tudja.

– Amíg ez a szuka – mutat Grace-re – fel nem bukkant, minden jól alakult. Már nem sok kellett volna, hogy belásd, Reagan jó választás lenne neked, és ez boldoggá tette Millicentet.

– Soha a közelében se álltam annak, hogy Reagannel legyek! Ha Millicent mást állított neked, akkor hazudott! Csak kihasznált téged. Bábuként rángatott, hogy a lányának elintézzen egy férjet. Ő túl kevés lett volna ehhez. Jelentéktelen porszem a tömegben, aki veled takaríttatta el a barátnőimet. Nem jelentettél neki semmit, max. puszta kielégülést a tiszteletes melletti sivár életében.

Meg kellene tanulnom befogni a pofámat.

Ray előrántja fegyverét, és a halántékomhoz nyomja.

Gyilkos pillantása elárulja, hogy erre már ő is rájött. Hiába egyeztek meg Millicenttel, hogy kapcsolatuk csupán szórakozás, ez a fajankó mégis beleszeretett, most pedig meg akarja torolni minden sérelmét. Millicent rútul átverte, kihasználta, de már a halál árnyékában lebeg, semmi örömét nem lelné abban, ha felgyorsítaná a folyamatot, tetszik neki, hogy napról napra egyre többet szenved. Valakin mégis le kell verni a dühét, amiért ennyire hülyére vették, így jövök a képbe én meg Grace. Minket is okol, holott csak annyi a bűnünk, hogy egymásba szerettünk.

– Ki fogom loccsantani az agyvelődet, a hulládat meg a tengerbe dobom. Majd a cápák eltüntetnek. – Méreg lengi körbe a leheletét, ahogy arca csak pár centire van az enyémtől. Semmi kétségem afelől, hogy bűntudat nélkül és élvezettel fogja meghúzni a ravaszt.

De Grace-szel mi lesz? Egy napot sem bírna ki az albán maffia fogságában. A gondolat is elborzaszt, hogy ezt tehetik vele.

Legyengültsége és félelme az arcára van írva. Nem küzd, mert nem bír. Kiéheztették, levetkőztették, fizikailag bántalmazták. Már nem sokáig fogja bírni, ereje lassan elhagyja, beletörődve az embertelen bánásmódba. Csuklójába és bokájába a vastag kötél belevág, megsebezve finom bőrét. Borzongva várja a következő lépést.

Én nem várok. Túszok vagyunk, senki nem fog megmenteni minket.

Nagyon nagy árat fizettem a boldogságomért. Elvettem Grace álmait, és a sors most kegyetlenül benyújtja a számlát. Büntetésem nem is lehetne nagyobb, mint látni őt szenvedni. Ha szabad lenne a kezem, habozás nélkül ölném meg Rayt, de most csak egyetlen lehetőségem maradt.

Könyörgök. Könyörgök azért a nőért, akit szeretek.

– Velem azt csinálsz, amit akarsz, de ne bántsd őt, kérlek! Hajlandó vagyok bármit megtenni neked!

Nem tetszik Ray diadalittas ábrázata. De bármit tervez is ellenem, Grace-ért elviselem.

– Hogy én ne bántsam? Hát ki volt az, aki tönkretette dédelgetett álmait? És ki nyírta ki majdnem az öccsét?

Lever a jéghideg verejték.

Grace már így is mocskosul szenved, ha mindezt megtudja, végleg összeomlik, de nem tudom megállítani a lavinát, ami maga alá akar gyűrni.

– Bizony, aranyom – folytatja Ray Grace felé fordulva. – A te hőn áhított fiúd az okozója annak, hogy az életed vakvágányra futott. Vélhetőleg nem tudod, de ő nem más, csak egy aljas tolvaj. Lopásokból és betörésekből élt. Ő az a símaszkos alak, aki megtámadott téged a River Deliben, és aki korábban lelőtte a fivéredet. Ugye végül amiatt úszott el a pénzed és a jövőd, hogy fizetned kellett a terápiáját? Nos, ezt köszönd meg Jake-nek!

Grace elképed. Fejét ingatja, nem akarja felfogni, amit az előbb hallott. Igen, miattam veszített el mindent, és most miattam van ebben a helyzetben. Kezdem azt hinni, semmivel nem vagyok jobb ember Raynél és Millicentnél. Pont ezt akartam elkerülni, azért hagytam el, és most mégis itt vagyunk a háború kellős közepén.

– Grace, én…

– Kuss legyen!

Ray a zakója belsejéből elővesz egy kulcsot, amivel kinyitja láncaim zárját. Testem egy mázsa súlytól szabadul meg, ahogy a hosszú lánc csörömpölve földet ér, de ettől nem szabadultam fel. Ray pisztolya még mindig az én véremre szomjazik. Kiüthetném a kezéből, de ahhoz most tartja a kellő távolságot, hogy elérjem. Mire tennék egy lépést, lepuffantaná Grace-t.

– Állj fel, és ülj be a kocsiba, a kormány mögé! – utasít.

– Üljek be a flancos kocsidba? Piszkos vagyok és büdös. Nem félsz, hogy tönkreteszem?

– Ne pofázz, indíts!

Kissé szédülök, a látásom is homályos, de elindulok. Esetlenül, komótos tempóban vonszolom magam. Négy-öt méterre lehet tőlem az autó, és aggodalmam minden megtett lépéssel fokozódik. A kihalt parkoló kong az ürességtől. A felgyülemlett feszültséget szinte vágni lehet.

Nem teszek semmilyen hirtelen mozdulatot, mert Ray mögöttem a revolvere csövével a hátam közepére céloz.

Amikor elérek az autóhoz, hátrasandítok, mert ez a jármű nem az én kétméteres magasságomhoz készült, de a fegyver elég meggyőző érv ahhoz, hogy beszálljak.

Az apró hely miatt az ülést a leghátsó állásba tolom, hogy a lábaim valamelyest elférjenek, de még így is be kell húznom a nyakamat, ha nem akarom, hogy a fejem átszakítsa a tetőt.

– És most? – kérdezem lehúzva az ablakot, mert ő nem szállt be. Így biztosította be magát, hogy ne tudjam elkapni.

– Azt gondoltam, az lesz számodra a legnagyobb büntetés, ha videót küldök arról, ahogy ezt az édes kis kurvát szanaszét dugják – nyelek egyet. A kormányt úgy szorítom, hogy elfehérednek az ujjaim. Mocskos geci! – De ahogy az előbb könyörögtél, rájöttem, hogy csak egy módon tudok igazán fájdalmat okozni neked. Már nem akarom eladni az albánoknak. Azt akarom, hogy halott legyen, téged pedig életed végéig bezárlak, hogy minden egyes napon kísértsen a tudat, hogy te ölted meg.

Nézem a szélvédőn keresztül az előttem kuporgó lányt. Talán éppen most ábrándult ki belőlem végérvényesen, de ettől még az ő szívének dobogása az egyetlen gyenge pontom, és eltölt a brutális felismerés, hogy valaki azt akarja, öljem meg.

Azért ültetett ebbe a kibaszott autóba, Hogy halálra gázoljam. Ezzel úgy cibálja az idegeimet, mint hurrikán a házakat. Nem lehet ennyire elmebeteg szörnyeteg!

– Gyerünk! – ordítja, rám szegezve a pisztolyt. – Öld meg! – NEM!

– Öld meg!

– NEM!

– Vagy felkened a falra, vagy átadom őt a maffiának! Ők sokkal rosszabbat fognak tenni vele. Prostitúcióra fogják kényszeríteni, naponta ötvenen megbasszák, teletömik drogokkal, és ha megunják, eladják a szerveit. Tudtad, hogy ezeket a műtéteket fájdalomcsillapítás nélkül végzik? Tényleg ki akarod tenni ennek?

Grace rázkódik a sírástól.

Képtelen vagyok elhinni, ami most történik. Ez csak egy rossz álom. Ez nem a valóság. Én nem ölhetem meg. Szeretem. Az életemnél is jobban. Mit tegyek? Ismerem a maffia módszereit, és Grace ártatlan kinézetének köszönhetően kapkodnának érte a feketepiacon. Beszennyeznék, elvennék a tisztességét. Megerőszakolnák, és kézről kézre adnák. Előbb-utóbb megölnék, feldarabolt testét elégetnék.

De hogy ne kerüljön erre a sorsra, tényleg meg kell halnia, az én kezem által? Ez az ember egy őrült. A szeretet legkisebb nyomát sem hordozza magában. Olyan, mintha azt akarná, hogy öljem meg saját magamat. Mert Grace és én egyek vagyunk. Én pedig nem tudom őt bántani.

– Gyerünk már! – kiabálja Ray türelmetlenül az autó mellett. – Látni akarom, ahogy felhasad és kifolynak a belei. Mentsd meg őt a szörnyű jövőjétől!

– Hallgass! Elég! Kussolj!

– Muszáj döntened, milyen végzetet választasz neki!

– Nem!

– Nem? Ahogy akarod! – Ray a lehúzott ablakon keresztül belelő a vállamba, amitől éles fájdalom hasít belém. Még sosem lőttek meg, és olyan érzés, mintha felszabdaltak volna egy macsétával a kislábujjamtól a fejem búbjáig. – A következő golyó a barátnődé lesz!

Úrrá lesz rajtam a kétségbeesés, a levegő fagyossá válik. Nyirkos lesz a tenyerem, a pulzusom a nyaki ütőeremben ezret ver percenként, mert sehogy nem találom a megoldást, hogy kijussunk innen élve.

Ray túl messze van, nem érnék oda időben, hogy megszerezzem tőle a fegyvert. Mire kiszállnék a kocsiból, már halott lennék, és utána ki tudja, mit tenne Grace-szel.

Zsákutcában vagyok, ahol vesztésre állok. Egy bizarr macska-egér játék ez, egyenlőtlen küzdelem, ahol a jó nem győz a gonosz felett.

Döntök.

– Bazdmeg, te faszfej! Nem teszem meg! – mondom. Sosem tudnám kioltani Grace életét.

– Ez nagy hiba. – Ray belelő Grace karjába, de szegény a szájpecek miatt nem tudja kiadni a fájdalmát, csak arcán ül ki az elviselhetetlen kín, amitől görcsbe rándul a gyomrom. Bocsáss meg!

– Lyukasan nem fogod tudni eladni. Márpedig sérült áru nem kell az albánoknak – ezzel megfogtam.

Nem tudom, mi lesz ezután, de ezzel nyerek egy kis időt, hogy kitaláljam. Ha átadja Grace-t a maffiának, még az is jobb, mint hogy holtan heverjen miattam. Én pedig megtalálom, bárhová is vigyék. Felkutatom érte a pokol összes bugyrát, vagy felajánlom magam a vezérnek Grace-ért cserébe. Leszek a kábítószer- és embercsempésze, elrabolok neki bármilyen lányt, örök hűséget fogadok az alvilágnak, és kinyírok neki bárkit, nem számít, csak Grace legyen szabad.

– Ezzel aláírtad a halálos ítéleteteket – Ray vicsorítva céloz a fejemre, és egyre közelebb araszol az autóhoz. Ha elég okos vagyok, és el tudom kapni a megfelelő pillanatot, az ablakon keresztül kicsavarhatom a kezéből a fegyvert, vagy beránthatom őt a kocsiba.

Nagyon meg kell fontolnom az időzítést, mert nem lesz több alkalom. Ez az egyetlen esélyünk maradt a túlélésre. Az ösztöneimre kell hallgatnom.

Mindjárt ideér. Nekem addig csak annyi a dolgom, hogy továbbra is fenntartsam korábbi rémületem látszatát.

Nyugalom! Már csak két lépés.

Ray a dühétől elvesztette a kontrollt, és ezt ki kell használnom. Csak a vérszomj vezérli, minden célja engem megölni.

Nyugalom! Egy lépés.

A fegyver csöve milliméterről milliméterre közelebb ér hozzám. Érzem Ray sistergő gyűlöletét, alig várja, hogy belém röpítse a megsemmisítő lövedéket.

Türelem! Itt van.

Az idegességem elmúlik. Nem remeghetek meg, és nem tántorodhatok meg. Nem léphet közbe sem ijedtség, sem félelem, a szabadságunk ezen áll vagy bukik.

Grace vérzik. Talpa alatt tócsává gyűlt a vére.

Most!

Hanem amikor rávetném magam Rayre, oldalról valaki nekiront, a földre teperi, s a két alak a következő pillanatban már a betonon harcol egymással.

Ian.

Dulakodva markolja mindkettő a pisztolyt, egyik sem enged a szorításából. Ray erősebbnek bizonyul, ő van felül.

Minden olyan gyorsan történik. Kinyitom az ajtót, és máris elkések. Egy lövés eldördül, s a következő pillanatban Ian állkapcsából távozik a lövedék.

Halott.

A barátom halott.

A testvérem halott.

Míg élek, kísérteni fog ez a kép.

Kipattanok a kocsiból.

Szúrást érzek a mellkasomban.

Élettelen testének látványától az agyamat elborítja valami ismeretlen, torz erő. Haragomban és fájdalmamban elönt az adrenalin, dühöm és gyászom elfeledtetik velem sérült vállam hasogató érzését. Eláraszt a bosszúvágy. Űzött vadként ugrok Ray torkának, s tépem őt darabokra, mint egy rottweiler. Nem emlékszem, hogyan, nem tudom, miként, de buldózer módjára csapom a falnak, koponyája fülsüketítően megreccsen, szemei kidüllednek, ahogy az alkarom nyomás alatt tartja a gigáját. Olyan acélosan terhelem rá a súlyomat, hogy nem bír mozdulni, és a fegyver immár az én kezemben van.

Lefejelem, orra betörik, háttal a falon csúszva a földre roskad, s feltartott kezekkel adja meg magát.

Hátrálok.

Grace összeszorítja a szemét, mert nem akarja látni ezt a vérfürdőt.

Három ember vár rám.

Az egyiket újraélesztenem, a másikat kiszabadítanom, a harmadikat megölnöm kéne.

Iant választom.

Fölé hajolok, tapogatom, életjel után kutatok.

Semmi.

Nincs pulzusa, nem érzem a leheletét, nem emelkedik meg a mellkasa.

Megkezdem az újraélesztést. Előbb kipucolom a szájába alvadt vért, majd megkezdem a mellkaskompressziót. Harminc nyomás után kettőt befújok a szájába. Ezt ismétlem, nem tudom, meddig. Küzdök. Mintha órák telnének el, mégsem történik semmi. El kell fogadnom, hogy elment.

Grace-hez ugrom, kioldom az őt fogva tartó kőteleket, és magamhoz húzom. Belém kapaszkodik, mert reszket, mint a nyárfalevél, meglőtt karjából szivárog a vér.

– Jake…

– Később mindent elmagyarázok, ígérem. De most el kell menned innen.

– Ian… – Grace meg akarja nézni, de nem engedem. Még nekem is sokkos a látvány, ahogy a barátom a kihűlt vérében fekszik.

– Ne! Ne nézz oda! Figyelj most rám, rendben? – bólintva felnéz rám, de grammnyi erő sem maradt benne. – Fuss! Hívj segítséget! – leveszem magamról a pólómat és ráadom, hogy ne félmeztelenül mászkáljon Brooklyn utcáin, már ha egyáltalán még ott vagyunk. – És szorítsd erősen a karodat! – Már így is túl sok vért vesztett.

– Veled mi lesz? – kérdezi. Ragyogó kék szemei aggódást tükröznek felém, mintha nem kapta volna meg az igazság szérumát. Nem tudom, hogy fogja ezt feldolgozni, de Ian emlékére esküszöm, helyrehozom a hibákat, amiket elkövettem.

– Én itt maradok. Te pedig menj be egy kórházba, láttasd el a sebeidet, és küldd ide a rendőrséget! Érted, amit mondok? – a sokk miatt talán kiürült az elméje.

– Igen.

– Akkor menj!

– Jake… – megcsókolom. Nem azért, mert jár nekem, hanem mert soha többet nem tehetem meg. Elvesztettem őt.

A csókja, az utolsó csókja mély fájdalommal van tele. Zuhanni kezdünk az örök sötétségbe, mert tudjuk, innen már nincs kiút. Mindörökre el kell engednünk egymást.

– Bocsáss meg! – suttogom neki, majd ellököm magamtól.

Grace futásnak ered, de nem innen akar elfutni, hanem mindattól a feneketlen mélységtől, amibe én taszítottam. Szerelmünkből nem maradt más, csak a rothadás, korábbi édes világunkat felemésztette a pusztulás.

Elvesztünk.

Nekünk már nem maradt semmi.

Várok még két percet, hogy Grace egészen biztosan ne legyen a közelben, majd a sátán jeles képviselőjével ütközik össze a tekintetem. Maga az ördög küldte a földre, de én most visszajuttatom oda, ahová való.

Ott ül, ahol hagytam.

– Kelj fel! – a parkoló egy távolabbi részéhez parancsolom. Nem Ian közelében fogom megtenni.

Egyenesen a szívére célzok. Ray pofájára kiül az iszonyat.

– Te nem vagy gyilkos, Jake.

– Helyesbítenék. Nem voltam.

Igen. Azt hittem, nem tudok ölni. De ez az előtt volt, hogy meglőtték a szerelmemet és lemészárolták a testvéremet.

Soha többé nem látom sem Grace-t, sem Iant.

De van egy fiam. Nem adhatok esélyt, hogy ez vele is megtörténjen.

Tiszta lapokat akarok. Kegyelmet akarok. Feloldozást akarok. Megölni a múltamat, hogy elölről kezdhessem a jövőmet.

Hosszú évekig fogok vezekelni, de el kell varrnom ezt a szálat, hogy békére leljek, és hogy a kisfiam biztonságban legyen. Talán szégyellni fog, és megtagad mint apa, azonban idővel megérti, miért tettem.

Mosesért, Grace-ért és Ianért.

– Viszlát a pokolban!

Ray hanyatt vágódik. Szemei fennakadnak. Pont a szívét találtam el, ingét gyorsan beborítja a piros vér.

Vége. Ennyi volt. Gyilkos lettem.

Hasára dobom a fegyvert, és visszasétálok a barátom testéhez.

Törökülésben mellé ülök, s várom, hogy meghalljam a szirénák vijjogását. Nem fogok elmenekülni. Úgy rendeltetett, hogy meg kell fizetnem a bűneimért.

– Drága testvérem, drága barátom! – vele maradok az utolsó percig. – Megmentettél. Megmentetted Grace-t is. Te voltál a védőangyalunk – a könnyeim elerednek. – Emlékszel, amikor barátok lettünk az árvaházban? Hogy mennyi borsot törtünk az apácák orra alá? Hogy mennyi lány szoknyája alá benéztünk? – most már bőgök, szívem egy fél darabját kitépték a helyéről. – És arra emlékszel, milyen jól éreztük magunkat az állatkertben? Hogy Moses mennyit nevetett akkor? Mit fogok neki mondani, hová mentél? Mit, Ian? Mit? – fölé térdelek, megrázom. – Ébredj fel! Ébredj fel, és mondd, hogy csak viccelsz! Mondd, hogy csak meg akartál tréfálni! – de nem mozdul. Ernyedten fekszik, arcán lassan megalvad a vér. – Térj magadhoz! Kérlek! Hallod, kapafogúkám? Nem hagyhatsz itt! Szükségem van rád. És a keresztfiadnak is. Ki fogja neki megtanítani a csajozás örömeit? Ezt nem tudom nélküled végigcsinálni! Ha felkelsz, megesküszöm, hogy úgy világosítod fel, ahogy akarod! – tényleg nem érdekel, mit mondana a gyereknek, csak éljen. – És Oliviával mi lesz? Ne aludj tovább, hanem pattanj fel, elviszlek hozzá! Kérlek, Ian, kelj már fel! Hallod, testvérem? Ne hagyj egyedül! – sírva ráborulok. Mindez az én hibám. Ha csak egy másodperccel is hamarabb elkapom Ray karját, Ian még most is élne. – Mindig te leszel az édes testvérem. Köszönök mindent! – Megcsókolom a homlokát. – Ne haragudj! Szeretlek!

19. FEJEZET

Bűnös – hangzott el a brooklyni törvényszék bírójának szájából.

A történtek után előzetes letartóztatásba helyeztek, ahol napokig tudattalanul tengődtem.

Nem tudtam másra gondolni, csak a barátomra, hogy nem vehetek tőle végső búcsút. Étvágytalanul és csöndben vártam, hogy a bíróság eldöntse, mi legyen velem. Tudtam, hogy fegyházba fogok kerülni, de azt még nem, melyikbe.

Az állam által kijelölt védőügyvédemnek az első esetei között voltam, fiatal volt, és nem sokkal azelőtt kapta meg ügyvédi engedélyét. Még tanuló jogász, de kellemesen csalódtam. Nekem nem sok beleszólásom volt, ő viszont kiharcolta, hogy a Metropolitan Detention Centerbe, azaz a brooklyni fogvatartó központba helyezzenek, hogy ne kerüljek túl messze a fiamtól.

A tárgyaláson mindent elmondtam. Semmilyen részletet nem akartam elhallgatni, tudtam, hogy csak így szabadulhatok meg a bűneim súlyától.

A legelején kezdtem, azzal a nappal, amikor tizenhat évesen tolvaj lettem. Megpróbáltam a létező összes helyet felsorolni, amit valaha kiraboltam.

Az esküdtszék lélegzetvisszafojtva figyelt.

Senkit nem akartam bemártani, de azt nem hitték volna el, hogy olyan fiatalon az én eszemből pattant ki az ötlet, és amint kitettem a lábam az árvaházból, egymagam terveltem ki és vittem véghez a betöréseket.

Csak egy nevet ejtettem ki a számon. Azét az emberét, akit megöltem. Aki, amikor megtudta, hogy ki akarok szállni, bosszút állt rajtam, ezért rabolt el engem és a volt kedvesemet. Ezt kellett mondanom, hogy titokban tartsam Millicent árulását, ami, ha kiderülne, tönkretehetne egy újabb családot. Ezzel védtem Reagant, Butler tiszteletest és a fiamat attól, hogy megtudják, milyen kígyóval éltek az otthonukban.

De ezen kívül mindent magamra vállaltam. Beismertem a rablásokat, Adrian lelövését és az emberölést is. Nem számított már, mit gondolnak rólam, csak meg akartam kapni a nekem járó büntetést. Akkora bűntudatom volt, hogy sóvárogtam, mondják ki végre az ítéletet.

Grace-t a végzetes napon láttam utoljára, mert nem vett részt a tárgyaláson, az ügyvédje képviselte őt, aki felolvasta a tanúvallomását. Ebben Grace győzködi a bírót, hogy jó apa vagyok, jó útra tértem, rendes munkát szereztem, és a gyilkosság csak önvédelem volt. A velem eltöltött hónapjairól szeretettel és tisztelettel beszélt, kiemelve, hogy semmilyen agresszív hajlamot nem vett észre velem kapcsolatban. Az Ibrahim által tett feljelentés testi sértés miatt, amikor kivertem a fogát, nem állja meg a helyét, mert a volt párja lökött meg először, nem én kezdeményeztem a verekedést.

Szakításunk okának engem nevezett meg, miszerint nem bírtam kellően helytállni egy komoly kapcsolatban. Ezt leszámítva úgy éreztem, Grace mellettem áll, minden szavával mellettem teszi le a voksot. Bűntudatom ekkor csak még erősebb lett.

Nem kellett lecsuknom a szemem, mert anélkül is állandóan magam előtt láttam annak a napnak az összes borzalmát. A kilátástalan helyzetet, Grace félelemmel teli arcát.

A fülemben még mindig ott zúgott a szirénák elviselhetetlen zaja, ahogy egyre közelebb és közelebb értek. A parkolóházat elárasztották a rendőrautók, a mentősök, engem meg egy egész sereg kommandós rohant le és tepert a földre. Kéz- és lábbilincset adtak rám, majd elvonszoltak Ian mellől, akit azonnal körbevettek, hordágyra tettek, és hamarabb elszállítottak, mint engem.

Túl nagy volt a felfordulás.

Ezekkel a kísértetekkel keltem és feküdtem. Nem tudtam enni, nem tudtam aludni. Lefogytam, a borostámból lassan szakáll lett. Nem volt cellatársam, csak én meg a gondolataim, egy hat négyzetméteres zárkában.

Kezdtem begolyózni. Csak ültem az ágyamon, naphosszat számoltam a cella rácsait. Százötvennégy. Mindig százötvennégy volt.

A napok összefolytak. Reggel volt este, és este volt reggel. Továbbra sem ettem. Mazochista énem tudni akarta, mennyi ideig leszek rab, hogy elégnek érzem-e a büntetést. Rászolgáltam, és bűnhődni akarok.

Vártam.

De csak nem akarták meghozni az ítéletet.

A bíró azt mondta, meg kell várnunk még egy szemtanú vallomását. Nem tudtam, kire gondol, mert én és Grace már vallottunk, a másik két fél halott volt.

– Ian Rogers – mondta az ügyvédem.

Elszédültem. Azt hittem, rosszul hallottam. Egy szellem nem tud vallomást tenni.

Tévedtem.

Tudott.

Mert Ian nem halt meg.

Nem vettem észre, mert a lövéstől azonnal elájult, emiatt lecsökkentek az életfunkciói, és a teste energiatakarékos üzemmódba kapcsolt.

Szegénynek a teljes állkapcsát szétroncsolta a golyó, és jó néhány foga is odalett. Sok helyreállító műtéten kell majd átesnie. Egy ideig mesterséges kómában tartották, és csöveken keresztül táplálták. Rá várt a bíró. Arra, hogy megerősödjön annyira, hogy elmondja, szerinte mi történt.

Csakhogy az orvosok nem engedték beszélni. Azt mondták, hónapokba, de akár évekbe is telhet, mire ismét normálisan tudja formálni a szavakat, de arra is csak a műtétek után lesz egyáltalán lehetősége.

Így vártak még egy hónapot, hogy legalább tollat tudjon ragadni a kezébe és leírhassa a vallomását.

A következő tárgyaláson az ügyvédem olvasta fel.

Ian elmondta, gyerekkori barátom lévén az étteremből figyelt engem és Grace-t a Soho előtti parkolóban. Látta, ahogy egymásnak estünk, ezt a kibékülésünk jelének vette, majd annak is szemtanúja volt, ahogy nem sokkal azután elterültünk, és Ray a lábunknál fogva elvonszolt minket valakivel. Tuti biztos vagyok benne, hogy Julio segített neki, de Iannek volt annyi esze, hogy ő se mondjon neveket.

Fegyvertelenségében nem tudta megakadályozni az elrablásunkat, de van egy rendőr ismerőse, akit hűségből nem nevezett meg, nehogy kirúgják az állásából, amiért segített. A város összes térfigyelő kamerájának az útvonalát megszerezte, és azon követték Ray kocsijának nyomát. Ez beletelt pár napba, de végül így talált ránk.

Arra a kérdésre, hogy miért nem szólt a rendőrségnek, Ian egyszerűen azt válaszolta, nem tudta, hogy ekkora a baj. De én pontosan tudom, hogy igazából azért nem értesítette őket, mert akkor mindketten lebuktunk volna, Ray egész hálózatával egyetemben, és akkor tört volna ki az igazi bandaháború. Ezt el akarta kerülni, és bízott benne, hogy mi ketten meg tudjuk oldani a helyzetet.

Azt nem mondom, hogy jó munkát végeztünk, mert ő és Grace testi és lelki sebeket is szereztek, de senkit nem köptünk be, és már nem tartozunk Ray uralma alá. Az, hogy ezek után ki kerül a birodalmának élére, örök rejtély marad.

Persze a bíró eleinte szkeptikusan állt Ian meséjéhez, aki nem tudott felmutatni semmilyen bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy ő nem volt tagja ennek a hálózatnak, de arra sem, hogy igen. Így a vallomása rögzítésre került, az ítélet jogerőre emelkedett, és megszületett a döntés.

Tizenöt évet kaptam.

Nem fellebbeztem. Ha tíz vagy akár húsz évvel többet mondanak, azt is elfogadtam volna. Egyedül a fiam hiányát éreztem elviselhetetlennek. Neki nehezebb volt megmagyarázni, miért kerültem börtönbe, és miért nem láthat a következő négy évben. Sírt, amikor megtudta, hogy egy olyan helyre vittek, ahová tizenhat éven aluliak nem mehetnek be.

Szívem szakadt meg, de meg kellett kapnom, ami járt nekem.

Tizenöt év.

Túl hosszúnak tűnik, de megérdemlem.

Nem érdekelt. Ian életben volt, megkezdhette a rehabilitációját, és csak ez számított. Ki tudtam volna ugrani a bőrömből. Annyira boldog voltam, hogy megint bírtam enni.

Átvittek a börtönből a fegyházba. Ezerháromszáz elítélttel kerültem egy fedél alá, és megkezdtem a büntetésem.

Az első évben kemény volt a beilleszkedés ebbe a világba. Hiányoztak a barátaim és a megszokott kis rutinos életem, a bezártság levertté tett.

Ki kellett töltenem egy nyilatkozatot arról, hogy ki az, aki látogathat, ki az, akit akarom, hogy látogasson.

Erre a listára nem sokan kerültek fel. Ian, Reagan és Olivia.

Grace nincs rajta. Nem engedem. Ő és Bill is indítványozták a látogatási engedélyemet, de csak a mászási mentoromnak adtam meg. Hozott nekem törölközőt, tusfürdőt, borotvát, papucsot, zsebkendőt és egy cukormentes mignont. Csak a mignont kaptam meg, mert a többi veszélyes a rabokra nézve. Egy törölközővel megfojthatsz bárkit, a tusfürdővel megmérgezheted, a papucsot és a Zsepit beletömheted a szájába.

Bill is hallotta a szóbeszédet a rémről, aki elrabolt két embert, és egy parkolóházban kínozta őket. Nem engem okol a férfi haláláért, és azért jött, hogy elmondja, számíthatok rá, ha bármiben segítségre lenne szükségem.

Egy baráttal több van.

A fegyházban már van két cellatársam, akik szintúgy gyilkosság miatt kerültek be. Az egyik az anyját ölte meg, a másik a feleségét. Őket szándékos emberölés vádjával életfogytiglanra ítélték.

Harcos és Szívós. Ezt a becenevet használták. Sose tudtam meg, mi az igazi nevük.

Látszatra nem voltak gyilkosok. Harcos, aki az anyját tette lapátra, a hatvanas évei végén járt. Alacsony volt, de szikár, fekete szeme világított fehér haja és fehér arcszőrzete között. Tettének anyagi indítéka volt. Az anyja az öccsére akarta hagyni a vagyonát, holott ő volt az, aki az apjuk halála után támogatta az anyjukat. Harcos állítása szerint éppen csak taszított egyet az anyján, mire az hátraesve beverte a fejét a lépcső élébe, és szörnyethalt. Bánja a tettét, szerinte ez csak egy véletlen baleset volt, de leghamarabb csak húsz év után kérelmezheti majd a szabadulását. Kivárja. Azért hívják Harcosnak, mert semmi nem töri meg.

Szívós már nem ennyire szerencsés. Kicsivel múlt negyven, bronzszőke haja és zöld szeme van. Magas és vaskos, de ő soha nem szabadulhat, akármilyen jó magaviseletet mutat is. Ő ugyanis tényleg szándékosan ölte meg a feleségét. Tíz éve voltak házasok, született két gyerekük, de az asszony megcsalta a szomszédjukkal. Amint kiderült, megfojtotta a nőt, és befejezésként még hozzátette, vele ne szívózzon senki. Innen ered a neve. A gyerekeit az anyai nagyszülőknél helyezték el.

Az én krónikám után a fiúk a Szikla nevet akarták nekem adni. Szerintük minden fogolynak kell egy becenév, de nekem nem tetszett. Védelemből öltem. Ki kellett iktatnom, hogy ne ártson a családomnak. Ettől nem vagyok kemény, ezért a Medve megnevezésnél maradtunk, mert termetre olyan voltam, mint egy grizzly.

A fegyencélet nem egy leányálom. Nincs semmid, csak a rabruhád, egy takaród, egy párnád és egy fogkeféd. Ha könyvet vagy keresztrejtvényt szeretnél, a felügyelődtől kell kérvényezni.

Itt nincs tötyörészés. Pontban reggel hatkor ébresztenek, kivétel nélkül minden egyes nap. A raboknak dolgozniuk kell. A fegyházat mi takarítjuk, az udvart mi rendezzük, az ebédünket mi főzzük. Délután kettőig mindenkinek megvan a maga feladata. Azzal is külön egy rab foglalkozik, hogy összeállítsa a szabadidő menetrendjét. Mindenkinek jár heti egy óra, amit eltölthet a közös helyiségben, ahol kártyázhat, sakkozhat, vagy csak dumálhat a többiekkel. De ebbe a helyiségbe egyszerre csak százan férnek be, ezért van szükség egy tervezőre.

Én legszívesebben az udvaron nyírom a füvet meg a sövényeket, gereblyézek, vagy kipucolom a kis halastavat. Naponta egyszer lemehetünk ugyan levegőzni, de így én akkor többet lehetek a szabadban.

Az első évem végére megszokom az állapotot, hogy több tucat pasival kell egyszerre fürdenem, hogy a kaja íze olyan, akár a moslék, hogy még szarás közben is van társaságom, hogy óvnom kell a segglyukamat, és hogy nem gyújthatok rá, mert az veszélyes.

Ha valakinek itt cigi van a kezében, az azt jelenti, hogy van pénze, és könnyen válhat a keményebb srácok talpnyalójává. Nem akarok balhét, próbálom meghúzni magam, és csak tenni a dolgom.

Antiszociális hírem hamar körbejárt, és egy Tulok nevezetű alak egy szabadidős programon bekóstolt. Találó becenevet kapott. Nagydarab szőrös állat, aki elvárja, hogy mások úgy táncoljanak, ahogy ő fütyül.

Kivéve engem. Én senkinek nem hódolok be. Ez zavarta annyira. Nem oda ültem le Harcossal és Szívóssal pókerezni – szigorúan tét nélkül –, ami neki is tetszett volna, és abból indult ki a bunyó, hogy nem voltam hajlandó máshova ülni. Tudtam, hogy az első, max. második ütésre odaérnek az őrök és ártalmatlanítanak minket, de nem akartam meghunyászkodni, hogy azt higgye, velem bármit megtehet.

Nekem egy ujjam tört el, neki a dobhártyája szakadt be.

Ezek a verekedések állandóak lettek.

Már csak tizennégy év.

Második év:

Havonta egyszer jöhetnek be hozzám két órára. Nagyon kevés idő, hogy tudjam tartani a kapcsolatot a külvilággal. Ian minden hónapban eljön. Már nagyon sokat javult az állapota a rehabilitáció segítségével, de még mindig rengeteg munka áll előtte. A megmaradt fogait is kivették, hogy kaphasson egy teljesen új fogsort. Így nem tud enni, csak pépes dolgokat, ami miatt rengeteget fogyott, de szerencsére Olivia mindenben mellette áll, a történtek csak még erősebbé tették a kapcsolatukat.

Néha ő is bejön Iannel, és akkor felváltva beszélgetek velük egy-egy órát. Ugyanígy ha Ian Reagannel jön vagy Bill-lel, akkor megoszlik a két óra, de Ian mindig fix, hogy itt van a hónap utolsó vasárnapján.

Nagyon sokat köszönhetek neki, ezért egyik látogatása alkalmával elmesélek neki mindent. Tátott szájjal hallgatta, hogy Millicent miatt robbant ki ez a tragédia. Próbáltam óvatosan fogalmazni arra az esetre, ha lehallgatnak minket, de Ian így is megértette, és az is végre összeállt a fejében, hogy miért kellett elhagynom Grace-t. Róla soha nem kérdeztem semmit. Ezeken a látogatásokon Ian főleg magukról és Mosesről beszélt. Okos nagyfiam megértette, hogy olyat tettem, ami miatt most itt kell lennem egy ideig, de már számolja vissza a napokat, amikor újra láthat. Már csak két év kell hozzá. Addig is Ian mindig hoz nekem róla egy friss fényképet. A fényképeken kívül sosem kérek semmit.

Sajnos Ian egyelőre nem tud dolgozni. Szerettem volna neki odaadni a raktári melómból a félretett pénzemet, de a rendőrség mindenemet lefoglalta, beleértve az autómat és az összes alsógatyámat is. Olivia fizetéséből élnek, a rehabot is csak azért tudták finanszírozni, mert a fél város látta a híradóban az esetet, és sokan felajánlották a támogatásukat Iannek, hogy rendbe jöjjön. Igazi emberi összefogás volt érte, és én azóta is mindennap hálát adok, amiért él.

Grace havonta kéri a látogatási engedélyemet, de elutasítom.

Azért be tudnék tolni egy bazi nagy hamburgert.

Már csak tizenhárom év.

Harmadik év:

Tulokkal a verekedés már-már edzésnek számít.

A folyosón haladunk el egymás mellett, de ez is elég ahhoz, hogy kifejezzük nemtetszésünket a másik felé. Rám tör. Én soha nem kezdeményezek. Az ügyvédem szerint lehet, hogy nem engednek el hamarabb jó magaviseletért, de nem kell rá okot is adnom, hogy ne tegyék, vagy hogy még tovább bent tartsanak. Az önvédelem pedig egy nagyon jó fegyver.

Vérzek. Felszakad a szemöldököm, Tuloknak meg a szája reped meg a füle tövéig. Egyre ügyesebb vagyok. Bevisznek a gyengélkedőre, ahol egy férfi orvos összevarr. A fegyházban nincs egyetlen nő sem.

Innen terápiára megyek. Nem kötelező, de már egy ideje szokásommá vált. Nem csoportosra, ahhoz nem volt hangulatom. A terapeutám is férfi. Egyrészt azért járok hozzá, hogy könnyebben el tudjam viselni a bezártságot, másrészt eggyel több ok arra, hogy elhagyjam a zárkámat.

Az érzéseimről beszélek. A lelkiismeretemről. A megbánásról. A jövőképemről, aminek a megvalósulása oly messze van még.

Grace engedélykérései nem múlnak.

Moses nélkül egyre rosszabb.

Már csak tizenkét év.

Negyedik év:

Harcos infarktust kapott. Hiányozni fog az öreg, mindig volt neki egy sztorija, amivel gyorsabban telt az idő.

Helyére Szívóssal kaptunk egy új szobatársat. Nagy döbbenetemre, Juliót, mintha a múltam akarna szórakozni velem. Évek óta nem láttam, és most itt áll előttem feketén-fehéren. Azért csukták le, mert lebukott egy drogszállítmánnyal, és megölte a rendőrt, aki rajtakapta.

Rendőrgyilkosság, innen soha nem fog szabadulni.

Elmondja, hogy nem célja ezen a szűkös helyen naponta harcba bocsátkozni velem, és örül, amiért nem kevertem bele senkit az ügybe. Alapszabály, hogy sose említs neveket, ha élni akarsz.

Ray halála után nyüzsögtek a zsaruk az irodájánál, ezért felbomlott a hálózat. Aki csak tudott, elmenekült Mexikóba, hogy ne kerüljenek a rendőrség radarjára. Julio maradt, amíg el nem kapták, drogdílerként folytatta.

Ez az alak fapofával lefejtette a körmeimet a helyükről, most meg hálát tanúsít azért, mert nem adtam fel.

Kicsi a világ.

Bill hoz kínai csirkét.

Nem kapok több engedélykérést, ezután Grace neve tiltólistára kerül nálam. Így lesz a legjobb mindenkinek.

Már csak tizenegy év.

Ötödik év:

Moses végre betöltötte a tizenhatot.

Négy éve nem találkozhattunk, és a szívem majd kiugrott a helyéről, amikor ennyi idő után végre láthattam a plexifal mögött. Nem érhettem hozzá, de a tenyeremet odaszorítottam, mintha meg tudnám érinteni. Ő ugyanígy tett. Ez volt az első alkalom, amikor Ian nem jött be, mert ezt a két órát Mosesnek akarta adni, őt pedig Reagan kísérte el, aki kint várta a gyereket.

A fiam gyönyörű.

Fekete haja oldalt megnyírva, szeme zöldje gyerekes huncutságból felnőttesen csibésszé változott. Kék pólója kiemeli barna bőrét. Igazi szívtipró.

Megszeppenve ül a vonal másik végén, de biztos vagyok benne, hogy újra létre tudom hozni a régi apa-fia párosunkat.

Eddig Ian segített neki, ha férfias témákról volt szó. Moses a nagy beszélgetést vele ejtette meg, ő vitte el az első randijára, és ő vette meg az első csomag óvszert is, amit tudtommal még nem volt alkalma használni. De most már havonta velem is tud ezekről beszélni, és alig várom, hogy újra a fiam életének részese legyek. Csak azért nem sírok, mert halálra szekálnának emiatt a rabtársaim.

Moses felenged. Fülemet erősen odatapasztom a telefonhoz, amin keresztül tudunk kommunikálni, és hallgatom, ahogy a nélkülem töltött napjai felidézésével tartja fent a figyelmemet.

Már felsős középiskolás, és kedvenc tantárgya a biológia, bár békát boncolni utál. Liammel még mindig barátok.

Látástól vakulásig tudnám nézni, de az idő lejárta előtt két perccel hamarabb abbahagyjuk, mert Reagan is el akarta mondani, hogy megismert valakit.

Újabban rémálmokkal küzdök, gyakrabban járok terápiára.

Hiányzik a mászás.

Már csak tíz év.

Hatodik év:

Ian megkapta az új fogait.

Egészen eddig műprotézise volt, mert egy beépített fogazat túl drága, az olcsóbb változatot meg kilökte a szervezete. Az emberek adományoztak neki folyamatosan, de csak most lett meg a pénz egy jó minőségű fogsorra.

Szép lett az eredmény, egy hollywoodi színész megirigyelné, de nekem hiányzik, hogy nem tudom már kapafogúnak hívni.

Időközben levelező tagozaton leérettségizett, utána megszerezte a szobafestő és mázoló szakmáját. Dolgozik.

Ezen felbuzdulva kérvényeztem, hogy a munka és terápia mellett hadd járhassak a raboknak fenntartott iskolába, hogy nekem is legyen bizonyítványom.

Az engedélyt megkaptam, így minden péntek délután négy órán keresztül tanulhatok a koszinuszfüggvényről, az amerikai polgárháborúról, kémiai vegyületekről és idegen nyelvként a franciáról.

Ian eljegyzi Oliviát, de az esküvővel megvárnak, mert a barátom elmondása szerint csak én lehetek a tanúja, senki más nem alkalmas erre a feladatra. Szíves örömest fogadom a felkérését.

Millicent meghal.

A rémálmok erősödnek.

Már csak kilenc év.

Hetedik év:

Edzem. Nem sokat, de rendszeresen. A mozgás lefáraszt, mind fizikailag, mind mentálisan. Az izmaim egyre nagyobbak. Amióta bent vagyok, nem vágattam le a szakállamat, lassan a köldökömig ér.

Az udvart én tartom karban. Egyre jobban érdekel a kertészet.

Tulok mostanában békén hagy. Talán a megnövekedett izomtömeg miatt nem akar már velem játszani.

Moses sikeres érettségi vizsgát tesz. Megkezdődik számára a négyéves akkreditált alapképzése, hogy ügyvéd lehessen, és segíteni tudja az olyanokat, mint én, akik mások miatt kerültek fogságba. Büszke vagyok.

Reagan férjhez megy.

Már csak nyolc év.

Nyolcadik év:

Iannek és Oliviának megszületik az első babája. Egy kisfiú. A Nolan nevet kapja.

Olivia a szülés után hat héttel hoz róla nekem egy fényképet. Nagy baba, 4200 grammal és ötvenkét centivel született természetes úton, sok hajjal és nagy hanggal.

Kis ráncos béka. Imádni való.

Dawn sokat segít a nővérének a pici gondozásában. Immár huszonhárom éves, és vezető pirotechnikus lett, ahogy megálmodta. A torta óta nem robbantott fel semmit.

Ian felkért, hogy legyek a fia keresztapja. Örömmel vállaltam a feladatot. A keresztelőre még várni kell.

Szívóst áthelyezték egy szigorúbban őrzött fegyházba, így kettesben maradtam Julióval. Néha mesél nekem a ketrecharcos éveiről. A bal fülére süket, mert egyszer egy mérkőzésen az ellenfele szabálytalanul ott rúgta meg.

Mostanában Grace villan fel a rémálmok helyett.

Már csak hét év.

Kilencedik év:

Reagannek és a férjének koraszülött gyermekük lesz. Kisfiú az is. Matthew. Igazán leszokhatna a bibliai nevekről.

Szülés közben komplikáció lépett fel. Alig bírták elállítani a vérzést. Reagannek valószínűleg nem lehet több gyereke.

Butler tiszteletes Millicent halála és Reagan elköltözése óta siratja az életet, de most nagyon boldog, hogy lett még egy unokája. A lánya hatására regisztrált egy társkereső oldalra, és az első netes randevújára készül.

Moses is lelkes a kis jövevény miatt. Imád Massachusettsben élni, csak karácsonykor jár haza, a havi egy beszélgetésünket videóhívással tudjuk megejteni.

Szóba jött egy ifjú hölgy is, túl van az első szexuális élményén.

Megvan az érettségi bizonyítványom.

Már csak hat év.

Tizedik év:

Nélkülem is zajlik odakint az élet.

A második Rogers poronty is megérkezik. Egy kislány, Ruthie. Ennek a babának Dawn lesz a keresztanyja.

Olivia eredeti barna hajszínét örökölte, hosszú szempillája és pufi orcácskája van. Ian oda-vissza van a lányáért és a kétéves kisfiáért. Elégedett mindennel, a gyerekeivel, a menyasszonyával, a munkájával, a hitelből vett lakásával. Egyedül én hiányzom neki, de a büntetésem kétharmadán túl vagyok, a maradék időt már fél lábbal is kibírjuk.

A látogatóim követelik, hogy vágassam le a szakállamat.

Már csak öt év.

Tizenegyedik év:

Nolan hároméves lett. Ian babazsúrt rendezett neki. Egy kék elefánt mintájú csokis tortát kapott, tengernyi lufit és zenélő játékokat, Olivia nagy örömére. Még Moses is el tudott menni, mert tavaszi szünet volt az egyetemen, így hazalátogatott. Hozzám is bejött. Nagyon jó tanuló, lelkesen beszél a jövőjéről. Felvételt nyert a Harvard jogi karára, és kitűnő eredményeinek köszönhetően szinte az egész oktatását az egyetem finanszírozza, így szeptembertől hivatalosan is elkezdi a jogi pályát Mivel Massachusettsben maradnak Claire-rel, javasoltam ne kik, hogy ha izgalmas programra vágynak, ne hagyják ki Bill ottani falmászó stúdióját.

A fegyházban elterjedt valami vírus. Hányással, hasmenéssel és magas lázzal feküdtünk hetekig. A járvány miatt látogatási tilalmat rendeltek el, amíg fel nem épült az utolsó beteg is. Fél évig nem fogadhattunk senkit. Ez volt a legrosszabb időszak a bezártságom alatt, csak a terápiának hála sikerült túljutnom ezen.

Már csak négy év.

Tizenkettedik év:

Tulokkal megint összecsaptunk. Végre! Kiprovokáltam tőle a viadalt. Amikor az őrök nem figyeltek, tök véletlenül ráöntöttem a levesemet az ebédlőben. Azonnal lendült az ökle az arcomba, de nem fájdalmat éreztem, hanem eufóriát.

Megragadtuk egymást. Úgy kapaszkodtunk a másikba, mint két szumóbirkózó. Senki nem engedett. Össze voltunk ragadva, az ebédlőben röpködtek a „verd szét, adj neki, öld meg kiáltások. Az őrök nem bírtak leállítani. A sokkolótól jobban belevájtuk a körmünket a másik húsába. Valaki széket dobott közénk, felkaptam, és széttörtem Tulok hátán. Ő erre kitörte az egyik asztal lábát, és a fejemen hasította ketté. Véreztem én is, vérzett ő is. Óriási monoklit nyomtunk a másik szeme alá. A szakállamnál fogva húzott, én a tökein csavartam egyet. Orrok zúzódtak be, bordák törtek el.

Riadóztatták az egységet, de mire odaértek, már kifáradtunk, úgy mentünk vissza a cellánkba, mintha mi sem történt volna.

Hiányzott ez a fajta adrenalin.

A rémálmok megszűnnek.

Már csak három év.

Tizenharmadik év:

A büntetés-végrehajtás figyelmeztetésben részesített, amiért ilyen magatartást tanúsítottam. Az ügyvédem is tajtékzott, mert mint kiderült, a bíró elé terjesztette az anyagomat, hogy határozzanak a feltételes szabadlábra bocsátásomról.

Nem örültem.

Le akartam ülni a kiszabott büntetést, nem akartam hamarabb szabadulni. Azért vagyok itt, hogy megbűnhődjek bűneimért, senki ne oldozzon fel ez alól hamarabb! De a büntetésvégrehajtó parancsnok, az ügyészség és a bíró máshogy gondolta.

Fontos szűrőkön kellett átmennem; nem vagyok visszaeső bűnöző, aktívan részt vettem a terápiás foglalkozásokon, nem szegtem meg az intézet rendjét, tanultam, dolgoztam, beilleszkedtem, s a Tulokkal való apró manőverem ellenére kiérdemeltem az újrakezdés lehetőségét.

Átmentem a rostán.

Visszaküldenek a társadalomba, azzal a feltétellel, hogy tartanom kell a kapcsolatot pártfogó felügyelőmmel.

Két évvel korábban szabadulok. Egy hónap múlva már a rácsokon túl leszek.

Nem készültem fel a visszatérésre.

20. FEJEZET

Tizenhárom év. Ennyit hagyok magam után.

Leírhatatlan érzés, ahogy átlépve az acélajtók falait kiteszem a lábamat a szabadság földjére. A csípős levegő megcirógatja az arcomat, a harmatos szél lengeti a szakállamat.

Szabad vagyok.

Tökéletes az idő. Szeptember van, reggel hét óra. A nap most kel fel a horizonton. A napsugarak előbb a fegyház betonfalain kúsznak fel, míg el nem érik azt a pontot a magasban, ahol megpihenve csillogtatják meg a szögesdrótokat.

Innen csak ez az egy kiút van. Élve vagy holtan, de ezen az ajtón keresztül távozol. Magányos óráimban nem hittem, hogy ez nekem sikerülni fog, és hogy a saját lábamon, egészségesen hagyom el ezt az intézményt, haveri viszonyban elválva Juliótól és Tuloktól.

Oly sok mindenre megtanítottak ezek az évek. A baklövéseim terhétől csak itt tudtam tisztán és őszintén megszabadulni. Vétkeim levetkőzésére és bűneim jóvátételére megkaptam az áldást. Nem, még mindig nem hiszek Istenben. Nem az imádság vagy a hit segített át ezeken az éveken, hanem a tudat, hogy vannak, akiknek számítok, akik várnak rám.

Moses és Ian.

Ők jöttek el értem, és a fiam úgy szalad elém, mint gyermekkorában, amikor délutánonként elvittem magammal.

– Apa! – ledobom a hátamról a batyumat, és hagyom, úgy szorítson magához, hogy szinte eggyé válik a testünk.

– Kisfiam! – ez a pillanat könnyeket csal ki a szememből. Tizenhárom éve nem ölelhettem, nem csókolhattam, nem volt részem fizikai szeretetben. Nem tudom őt elengedni. Huszonöt éves, idén első évét kezdi a Harvardon, és örökké hálás leszek, amiért majd ott lehetek, és láthatom, ahogy átveszi a doktori címét.

– Nekem is jut egy kis hely? – karol át bennünket Ian. A tarkójánál fogva húzom közelebb magamhoz, Moses közöttünk. Végre velem vannak! A családom.

Nem tudok megszólalni a meghatottságtól.

– Mennünk kellene, a többiek már várnak – mondja Moses.

Nem tudom pontosan, hova is megyünk, mert nekem már nincs hová mennem. Egészen eddig ez eszembe sem jutott. Az Iannel közös lakásunknak már rég valaki más a bérlője, ők Oliviával a külvárosban élnek, a fiam pedig, amikor itthon van, az anyjáéknál lakik.

– Nálunk fogsz lakni – jelenti ki Ian. – De max. fél évet adok, tökfej, mert miattad nem akarom halkabban csinálni az asszonnyal. A kölykök miatt így is rendszerezve vannak a légyottok – villantja meg az új fogsorát.

Most csak őt ölelem meg.

– Köszönöm! – nem tudok többet mondani.

– Na de induljunk! – kapja fel Ian a hátizsákomat, amiben a börtönévek alatt felhalmozódott cuccaim vannak. Pár törölköző, néhány könyv meg a sok fénykép, amiket Mosesről meg Ian gyerekeiről kaptam. – Vár egy kis meglepetés.

– Miféle meglepetés? – kérdem.

– Oliviával szerveztünk egy „Isten hozott” bulit. Főzött és sütött a gyerekekkel.

– Köszönöm.

– De lehet, visszaküldenek a dutyiba, ha meglátják ezt a sövényt, ami az álladból nőtt ki.

– Hé! – simítok végig a szakállamon. – Nekem tetszik.

– Remélem, börtöntetkót nem csináltattál.

– Jesszusom, apa, azt én is remélem!

Megnyugtatom őket, hogy rajtam kizárólag egy tetoválás van, ami a több mint húsz évvel ezelőtt csináltatott M betű a középső ujjbegyemen.

A kocsiba ülés izgalmas, mintha az elmúlt években elfelejtettem volna a mindennapi dolgok használatát. Moses hátra vackolja be magát, így én ülhetek az anyósülésre. Ian vezet, ami jobb is, mert ez az ő autója, az enyém már nincs meg, a rutinból is kiestem, és amúgy is lejárt már a jogosítványom.

Egy ezüst, családi méretű 2021-es Dacia Lodgyval megyünk, amit Ianék hitelre vettek.

Az úton a fiúk végig mesélnek. Az elmúlt idők legemlékezetesebb pillanatait a Super Bowlról, Donald Trump legújabb elnökválasztási kampányáról, az egyetemi tüntetésekről és a háborúk sokaságáról, amiknek a száma napról napra nő.

Anélkül hallgatom őket, hogy közbeszólnék.

Kicsit félelmetes szabadnak lenni.

Alig fogom fel, hogy nincs, aki félbeszakítson minket, mert lejárt az idő. Nem kell azon aggódnom, hogy nem láthatom őket vagy nem beszélhetek velük, azt tehetem, amit csak akarok, és ez ijesztő. Odabent határokat szabtak nekem, amelyekkel féken tartottak. Semmilyen döntést nem hozhattam egyedül.

Az autóból kifelé bambulva elfog a nosztalgia. Az idejét sem tudom megmondani, mikor voltam egyszerre ennyire feszült és felszabadult.

Idekint nekem kell újra a kezembe venni a gyeplőt, s bár nem tervezek semmilyen törvényellenes cselekedetet, ami visszaránthat, mégis izgulok. Hosszú éveken át mások előírásai szerint kellett élnem, de akaratom ellenére két évvel korábban visszalöktek a való világba. Részemről ebben csak egy öröm van, hogy hamarabb a családommal lehetek, úgy beszélhetek velük, hogy megérinthetem őket.

Néha bele-belekukkantok a visszapillantó tükörbe, hogy nem álmodom-e, de minden alkalommal ott van Moses, és amikor a tekintetünk találkozik, megfogja a vállam biztatásképpen, hogy tényleg itt vagyok, velük, szabadon.

A Sunset Park városnegyedbe hajtunk be. Ez a rész főként a kínai és latin-amerikai közösségekről ismert, és itt található a Green-Wood temető is, ahol számos New York-i híresség lelt örök nyugalomra.

Nem a legolcsóbb környék, de a többi negyedhez képest ez az egyik legélhetőbb, ráadásul környezetbarát, sokkal kevesebb a szmog, mint a városban. Ian és Olivia a gyerekek miatt jobbnak látta itt letelepedni.

Egy bérház „csak az itt élők” számára fenntartott parkolójában állunk meg.

A kiszállás okoz némi fennakadást számomra, a lábam nem mozdul, mert jobban félek bemenni ide, mint annak idején a fegyházba.

Ezeknek a falaknak a túloldalán egy család él, akiknek összeszokott, kialakult életük van, és betolakodónak érzem magam, amiért csak úgy besétálok közéjük és úgy teszek, mintha az elmúlt tizenhárom év meg sem történt volna.

Ian látja a hezitálásomat, ezért megkéri Mosest, hogy menjen előre, és hagyjon magunkra egy kicsit.

– Nem kell félned, Jake! Itthon vagy. Hazajöttél – szavai belemarnak a mellkasomba. Legutóbb a haza még jelentett valamit.

– Félek – vallom be férfiasan.

– Mitől?

– Már megvan a saját életed. Van menyasszonyod, gyerekeid és egy szép hely, ahol élsz. Egy ilyen börtöntöltelék nem illik a képbe. Nolan és Ruthie még csak fényképen sem látott engem. – Ez igaz. Csak néhány fotó készült rólam, de az előzetesbe helyezésem után minden ingóságomat lefoglalta a rendőrség, amit nem kaptam vissza, a börtönbe meg nyilván nem fotózkodni jár az ember. Hacsak nem számítjuk a letartóztatási fényképemet, ahol táblával a kezemben, pókerarccal állok. – Milyen példát tudnék nekik mutatni?

– Ne viccelj! Olivia már nagyon vár, a kölykök meg imádni fognak! Sokat meséltem nekik rólad.

– Akkor te hülye vagy.

– Nem-nem. Apának van egy nagy és erős barátja, aki elpusztítja az ágy alatt rejtőző szörnyeket, rábeszéli a fogtündért, hogy több zsebpénzt adjon, megkéri a húsvéti nyuszit, hogy bőségesen hozzon csokit, és szól a Mikulásnak, hogy egy ajándékot se felejtsen el.

– Tényleg ilyeneket mondtál nekik?

– Harminchárom éve ismerlek, Jake. Az óta a nap óta, hogy az árvaházban megvédtél a cikizésektől, te vagy a testvérem. A gyerekeimnek csakis hősként tudtalak emlegetni. Alig várják, hogy megismerjék Jake bácsit, aki fél kézzel elintézi a mumusokat.

– Köszönöm – nem állítom, hogy nem szúrják a szemem a könnyek. – De mit hisznek, miért nem jöttem el hozzájuk soha?

– Hát mert az Északi-sarkon vagy, hogy segíts a manóknak a játékok készítésében.

– Nem mondod komolyan! És jól végeztem a munkám? – olyan jó újra, tiszta szívből nevetni!

– Naná! Nolan nagyon örült az utánfutós traktorjának, Ruthie meg az Aranyhaj babájának, amiket Jake bácsi fabrikált külön nekik.

Nem tudom, hogy mit mondhatnék, annyira meg vagyok hatódva. Most már nagyon is szeretnék bemenni és részese lenni ennek a családnak.

– Ian – kérlelem. – Hadd mondjam ki! – pillázok felé kiskutyaszemekkel.

– Azt már nem!

– Na, csak egyszer!

– Inkább emeld fel a segged, és menjünk be!

– Utána mehetünk, becsszó!

– Édes istenem! – dönti hátra a fejét az ülésre.

– Nem én vagyok az, aki egy trollt is le tud győzni?

– Ezzel majd a lurkókat etesd be.

– Naaa. Léccike!

– Jó! Mondjad! De csak egyszer! Aztán húzzunk befelé!

– Felkészültél? – cukkolom.

– Nem – de azért elejt egy mosolyt.

– Hiányoztál… KAPAFOGÚKÁM! – elkapom a nyakánál fogva, és összekócolom a haját. Úgy viselkedünk, mint a dedóban, és érzem, ahogy enged fel a mellkasomra kiült szorongás.

– Utálom ezt a szót – lök félre, és megigazítja magát. – Legközelebb talán a fülemet lövetem szét. Elállnak, mint Dumbónak.

– Csak egy szavadba kerül, és igazítok rajtuk.

– Nagyon vicces! Na, indulás!

Kiszállunk a kocsiból, és a második emeletre sétálunk. Ianék nem akartak ennél magasabban lakni, hogy könnyebb legyen fel-le cipelni a gyerekülést, a babakocsit meg magukat a gyerekeket.

A bejárati ajtón makkokból és tobozokból készült ajtódísz lóg. Már ez érezteti, hogy itt biza egy család lakik.

Vennem kell egy mély lélegzetet, de csak egy egész rövidet tudok, mert Ian azonnal kitárja az ajtót, betuszkol, és ott találom magam az ötéves Nolan és a hároméves Ruthie pillantásának kereszttüzében, akik az apjukat várták. Egészen elképesztő, hogy a kislány Olivia, a kisfiú Ian kiköpött mása.

Ahogy meglátják Iant az előszobában, rögtön a nyakába ugranak. Az egyik balról, a másik jobbról szorítja őt, fel-felzúgva az „apa, de jó, hogy megjöttél” kiáltással.

Milyen jó is volt, amikor Moses ugyanilyen lelkesen ugrott az én nyakamba.

– Srácok! Hoztam nektek valakit – Ian megfordul a gyerekekkel a karjában, és rám néz. – Tudjátok, hogy ő ki?

– Igen – cincogja Nolan. Ruthie szégyenlősen az apja nyakába fúrja a fejét, s onnan leskelődik nagy barna szemeivel. – Jake bácsi.

Jake bácsi. Ettől megolvad a szívem. Sosem hittem, hogy valaha is lehetek valaki Jake bácsija. Ez az igazi áldás.

Leguggolok, hogy ne kelljen szegénykéknek túl magasra nézniük. Hagyok egy kis távolságot, nehogy megijedjenek tőlem, de csak egy karnyújtásnyit.

– Sziasztok! Jól mondod, kishaver, Jake bácsi vagyok – a kisfiú úgy néz rám, hogy „tudom, most mondtam”, a kislány inkább az apja ölelésében keres búvóhelyet.

– Már nem dolgozol a manókkal? – kérdi Nolan. Ian bólint, hogy nyugodtan válaszoljak.

– Nem – válaszolom, és szeretném hozzátenni, hogy mostantól szeretnék velük lenni, de félek, Nolan megkérdezi, hogy eddig miért nem akartam. – Jöttek helyettem ügyesebb segítők, ezért eljöttem.

– Akkor nem kapunk már szuper ajándékokat? Apa azt mondta, te csináltad őket – annyira cuki vékonyka hangja van.

– Megígérem, hogy ezután is szuper ajándékokat hozok nektek! – már látom, hogy agyon fogom őket kényeztetni.

– Jake! – Olivia bukkan fel a háttérben. Feltápászkodom, s hagyom, hogy olyan szorosan öleljen meg, amennyire csak bír. Sír. Tudom, hogy neheztelt rám amiatt, amit a barátnőjével tettem, de már ő is tudja a történet teljes igazságát, és azóta úgy kezel, mintha a bátyja lennék.

– Olivia, édes! Hogy vagy?

– Ezt én kérdezhetném tőled, te mélák! – bök mellkason. – Egyébként a fürdőt a folyosó végén találod, és van benne elektromos borotva is – teker egyet a szakállamból.

– Micsoda fogadtatás! Köszönöm – játszom a sértődöttet.

– Úgy nézel ki, mint egy hajléktalan.

– Minek az embernek ellenség…

– Jake bácsi – ezt a mondatot nem fogom tudni megunni. Ezt csak az übereli, amikor Moses apának hív. Zene füleimnek – Én segítek neked levágni – ajánlja fel mini Ian.

– Szerinted sem áll jól? – megyek hozzá közelebb, és elé guggolok, mint az előbb.

– Apának is folyton borotválkoznia kell, mert anya nem szereti, ha szúr. Én sem szeretem.

– Az enyém is szúr szerinted?

– Hát – tapizza meg a szakállamat a kis kezével. Az első alkalom, hogy hozzám ér. – Egy kicsit igen.

– Értem. Nos, akkor a szakállnak mennie kell.

– Tényleg? – hallom Ian döbbent hangját.

– Ha az unokaöcsém azt mondja, szúrja a szakállam, akkor nem maradhat. Igaz, öcsi?

– Igaz, Jake bácsi.

– Adj egy pacsit! – lepacsizunk. – Akkor lefekvés előtt leborotváljuk.

– Hallottad, apa? Segíthetek neki?

– Igen, kicsim, ez nagyon szuper ötlet – puszilja meg Ian a kisfiát. – Futás be a konyhába anyával, két perc, és megyünk mi is.

– Ja, tényleg, Jake bácsi meglepetése!

Elnevetem magam, amiért a kis pindúr elszólja magát előttem.

Olivia felveszi Ruthie-t, és Nolannel a nyomában elvesznek a lakásban.

Iannel rozogán felállunk, a sok guggolás elzsibbasztotta a lábunkat.

– Állati aranyosak – jegyzem meg.

– Ruthie is feloldódik majd, ne aggódj!

– Persze, tudom. Pici még, és most látott először.

– Kíváncsi vagyok, ő mire vesz rá – húzza fel Ian a szemöldökét. – El sem hiszem, hogy Nolannek öt perc se kellett, hogy megszabadulj a szakálladtól. Én hiába mondtam az elmúlt években?

– Nos, az a helyzet, már nem kapafogú barátom, hogy te már… lássuk csak… – kezdek számolni az ujjaimmal. – Már csak az ötödik helyen vagy nálam.

– Miii?

– Megelőz Moses, Olivia, Nolan és Ruthie.

– Hát ez szép!

– Szokj hozzá, ez az új felállás!

– Oké, de ha Ruthie masnis csatokat tűz a hajadba és befesti a körmöd, röhöghetek.

– Alig várom, hogy így legyen! – fogom meg a barátom vállát. Őszintén is gondolom. Semmit nem akarok jobban, mint babusgatni őket. – Mellesleg – szagolok a levegőbe. – Mi ez az isteni illat?

– Mondtam, hogy főztek neked. Gyere, együnk, aztán körbevezetlek!

A kapafogú miatt kapok még egy tockost, de totál megérte. Ezek a percek visszahoztak az életbe. Itthon vagyok!

Az előszobában felakasztjuk a kabátjainkat, és levesszük a cipőinket. A folyosón haladva minden olyan otthonos. A sarkokban növények, a falakon fotók, és elvétve akad egy-két játék is. Az illat egyre közelebb ér hozzánk, s balra fordulva megérkezünk a konyhába.

Nem kis meglepetés vár.

Nemcsak hogy főztek nekem, de a falra felragasztottak egy „üdv itthon” feliratú molinót, a csillárról lufik lógnak, és a gyerekektől kapok egy-egy saját kezűleg készített rajzot. És ami a legdurvább, hogy mindenki itt van, akinek valaha is számítottam, és aki valaha számított nekem. Egy személyt kivéve, de ez érthető.

Bill, Liam, Reagan, Eugene, Domenico és Dawn. Mellettük Olivia, Ian, Nolan, Ruthie, Moses és a kedvese, Claire.

Ez hihetetlen.

– Jake! – Butler tiszteletes jön oda hozzám legelőször. Szürreális, hogy eljött miattam. – Isten hozott itthon! – még egy hátba veregetést is kapok. Megbékélt velem. Jobban sajnálom őt, mint magamat. Ha tudná, milyen ember volt a felesége…

– Köszönöm, tiszteletes!

Utána sorban kapom a kedves szavakat és a meleg fogadtatást. Alig jutok szóhoz, annyira elérzékenyülök.

Bill átad nekem egy örök érvényességű bérletet az edzőtermébe, ahol akkor mászhatok, amikor csak akarok. A fia, Liam megköszöni, hogy a fiam barátja lehet, és ilyen jó neveltetést kapott. Reagan egyedül jött, a kisfia beteg lett, és a férje maradt vele otthon. Nem tud sokáig maradni, de mindenképpen itt akart lenni, amikor hazatérek. Domenico még mindig az a hangos olasz, aki egykor a River Deliben főzött. Már egy másik étteremben dolgozik, ahová kedvesen meginvitált, hogy legyek a vendége. Dawn fecsegők módjára nyomja a magáét, nem győzöm hallgatni a tűzijáték okozta élvezetekről szóló mondandóját.

A sort Moses és Claire zárja. Nagyon félek tőle, hogy újdonsült menyem egy briganti, elfuserált apóst fog látni bennem, de tudom, hogy a fiamnak jó ízlése van, és egy okos nőt választott, aki nem ítélkezik. Ez a fiatal lány pedig ilyen. Claire szőke, kék szemű, darázsderekú, minden témában megvan a saját véleménye. Könnyű vele beszélgetni.

Az egész nap békésen és hangulatosan telik.

Reagan egy óra múlva elmegy az apjával, de a buli folytatódik.

Olivia feltálalja a lasagnét, amit készített. Az asztal hatszemélyes, mi meg tizenegyen vagyunk, ezért először Olivia, Ruthie, Dawn, Claire, Moses és Nolan, utána meg Bill, Liam, Domenico, Ian és én eszünk.

Már az illattól jól tudnék lakni, mert ilyen finomságot nem szolgáltak fel a börtönben. És ezt még tetézi Olivia csokis keksze, amit a gyerekek segítségével sütött. Befalok belőlük hármat, mire Ian nevetve adja tudtomra, hogy a gyerekei még arra is rábírnak, hogy cukros ételt nyeljek le. Azelőtt nem ettem volna ilyen egészségtelen kajákat, de Ruthie bociszemeinek nem lehet ellenállni. Ha ebben az ő kis kezecskéje benne van, annak nem mondhatok nemet. Papucs nagybácsi leszek? Az tuti!

Közben besötétedik, és felkapcsoljuk a lámpákat. Ebben a halvány fényben, amikor senki nem lát, hálát adok ezért a pillanatért. Voltam tolvaj, öltem embert, most jöttem ki a sittről, mégis úgy érzem, mindenem megvan. Igaz, nincs se pénzem, se munkám, de a felügyelőtisztem javasolt egy programot, ahol kifejezetten korábbi elítélteket alkalmaznak. Az kezdésnek jó lesz.

Bill, Liam, Domenico, Moses és Claire az est közeledtével távoznak. Búcsúzóul kapok mindenkitől még egy ölelést. A kisfiamnak, aki már nem is olyan kicsi, hiszen alig pár centivel alacsonyabb nálam, még egy puszit is nyomok a halántékára, akármennyire is zavarba hozom ezzel a barátnője előtt.

Már csak Dawn és én maradunk a lakásban, ami egy darabig az én lakásom is lesz. Nagyon otthonos, könnyű lesz megszoknom ezt a környezetet.

A konyha, ahol vagyunk, egyszerű. Nincs benne semmi giccs vagy drága holmi, de Ianék a jövedelmükhöz képest szépen berendezték. A régi konyhabútort famintájú fóliával leragasztották, a gázrózsás gáztűzhelyet lecserélték indukciós főzőlaposra, a műanyag étkezőasztal helyett vették ezt a mostani fenyő étkezőgarnitúrát. Sokat dolgoztak azon, hogy komfortossá tegyék.

Van még egy fürdő és három azonos méretű hálószoba, de ezen kívül nincs más, mert csak egy ekkora lakásra kaptak hitelt, amit a következő húsz évben törleszteni fognak. Én majd megkapom az egyik szobát, mivel nappali nincs, hogy a kanapén csövezzek, a gyerekek meg még a koruk miatt egy szobában alszanak.

Dawn elmegy játszani a gyerekekkel, én meg leülök még egy tál lasagnéval Ian és Olivia társaságában. Ők töltenek maguknak egy-egy pohár bort.

– Mikor legutóbb láttalak, még színes volt a hajad – mondom Oliviának, akinek még a piercingjei is eltűntek.

– Egy hónapja, amikor megtudtuk, hogy kiengednek téged, visszafestettem az eredeti hajszínemre.

– Jól áll a barna is.

– Tudod, ennek oka volt. – Megakad a falat a számban. Ha valami rossz hírt akarnak közölni, inkább visszavonulok a böribe. De mi rossz oka lehet egy hajfestésnek? Paranoiás vagyok.

– Holnap összeházasodunk – kapom az infót mindenféle figyelmeztetés nélkül.

– Hogyan?

– Bevallom, ez az én ötletem volt. Nagyon megörültem, hogy kint leszel, és nyolc év jegyesség után összeházasodhatunk. Minden elő van készítve, de rajtad múlik. Nem szeretnénk, ha azt hinnéd, sürgetünk a visszarázódással.

– Egy hónap leforgása alatt meg tudtál szervezni egy egész esküvőt? – nem értek hozzá, de azt még én is tudom, hogy a nőknek ennél több időre van szükségük ehhez.

– Szűk ceremónia lesz, semmi felhajtás. Egyikünk sem rajong a sok hűhóért.

Abbahagyom az evést. Eddig fel sem tűnt, hogy ma péntek van. Akkor holnap szombat. Jó ideje nem kellett számontartanom a napokat.

– Ahogy Olivia mondta, nincs kőbe vésve a holnap – veszi át a szót Ian. – Le tudjuk mondani, ha úgy érzed, nem állsz készen egy nyilvános eseményre. Nem szeretnénk semmit rád erőltetni. Egy légből kapott ötlet volt az egész.

– Semmi baj, srácok, ne szabadkozzatok! Ez egy szuper hír! Gratulálok! – nem várhatom el, hogy annyi év várakozás után miattam halasszanak akár csak még egy napot is. Amúgy sem akarom a sebeimet nyalogatni, és a négy fal között kuksolni. Abban volt épp elég részem. – De én mit fogok felvenni? Nincs öltönyöm, nem volt rá szükség, ha értitek – kacsintok.

– Nincs még korán a börtönös beszólásokhoz? – kérdi Olivia.

– Egy kicsit.

– Szólj, ha mehet, mert nekem is egy csomó van a tarsolyomban!

– Asszony! – feddi meg Ian a mindjárt feleségét. – Ami az öltözéket illeti, vettünk neked nadrágot, inget, zakót és egy cipőt. Bent van Nolan szobájában felakasztva. Remélem, jó lesz a méret.

– Köszönöm! Nektek akkor most külön kell aludnotok? – úgy tudom, a vőlegény nem alhat az esküvő előtt a menyasszonnyal.

– Igen, én most átmegyek a szüleimhez – mondja Olivia. – Ti pedig érezzétek jól magatokat! Jake, a szobádba tettem törölközőt és pizsamát. Plusztakarót és párnát a szekrényben találsz. Tisztálkodószerek a fürdőben, ott ki van készítve a fogkeféd is. Ha bármire szükséged van, nyugodtan szólj Iannek!

– Úgy lesz!

Olivia összecsomagol, és Dawnnal együtt távozik. Négyesben maradok Iannel és a gyerekekkel. Ian befekszik a lánya mellé mesét nézni, én meg, ahogy megígértem, Nolan segítségével leborotválom a szakállamat.

A fürdőben vagyunk, kék színű csempék, baba tusfürdők és kádba való játékok seregében.

Először is búcsút intek gengszterkinézetemnek és a köldökömig érő szakállamnak, majd egy ollóval amekkora részt csak lehet, levágok. Ezt az ujjaimon feltekerem, és kidobom. Nem adhattam Nolan kezébe ollót, ezért innen jön az ő feladata. Először megfésüli az arcomon a szőrt, utána vastagon bekeni borotvahabbal. Nem sajnálja, kicsi a számba is kerül, de egy apró mérgezést megér, hogy lássam a kis gézengúz csillogó szemeit, amiért segíthet. Azt hiszem, Ian említette is régebben, hogy Nolan nem tud a fenekén megmaradni, mindenben részt akar venni. Nos, rajtam nem fog múlni a dolog, szívesen töltöm majd vele az időmet, hiszen az első öt évéből kimaradtam, de a többiből nem fogok. Elviszem majd fagyizni, a játszótérre, meg ahová csak akarja. Ruthie-t szintén, bár a kiscsaj még tartja tőlem a távolságot. Így is meglepő számomra, hogy a bátyja ilyen hamar összespanolt velem. Azt hittem, több időbe telik majd.

A borotvahab kellően megtette a hatását, ezért egy borotvával lassan kezdem lehúzni a szőrt. Nolan keze az én kezemben, együtt irányítjuk a borotvát, mert véletlenül sem szeretném, ha megvágná magát. Élvezi a helyzetet, arról csacsog, mennyire várja, hogy borotválkozhasson. Annyira édes!

Lehúzzuk az utolsó szőrcsíkot is az arcomról, a tükörben felvillan előttem a tizenhárom évvel ezelőtti Jake O’Hara.

Mégis más vagyok. Szemeim alatt mélyebbek lettek a ráncok, a homlokomon redők keletkeztek, bőröm szikkadtabb. Idén töltöttem be a negyvenet, ennek ellenére úgy érzem, most születtem újjá.

Iannel megfürdetjük a gyerekeket. Én Nolant, ő meg Ruthie-t, mert hát a lányokat nem láthatja meztelenül, csak az apjuk. Legalább harminc évig, magyarázza Ian a kislányának.

Pancsi után az apjuk ágyba parancsolja őket, majd mi is letusolunk, és nyugovóra térünk. Nagy nap lesz a holnapi, mindenkinek ki kell pihennie magát.

Átmeneti szobámban a hátamon fekve agyalok az Oliviától kapott pizsamában.

Azt mondták, nem leszünk sokan, tehát csak a szűk család és a barátok. Vajon ő is ott lesz? A neve hosszú ideje nem került szóba.

Akárhogy is, röpke tizenkét óra múlva visszatérek az élők közé.

Ezzel a tudattal, tizenhárom év óta először, tényleg úgy alszom el, mint egy téli álmot alvó medve.

21. FEJEZET

Másnap reggel a fejetlenség Rogerseivel ébredek.

Ian nem találja a nyakkendőjét, Ruthie nem bírja kinyitni álomittas szemeit, Nolan meg a reggeli matinéját akarja kiválasztani, mintha ez is egy átlagos szombat lenne. Nekem kell őket magukhoz térítenem, és segíteni nekik felöltözni, amíg az apjuk idegesen keresi a nyakkendőt.

Olivia által kikészített öltözék szerint Ruthie-ra egy rózsaszín, tüllszoknyás kis ruhát adok, fejére műanyag korona, kezébe varázspálca kerül. A hideg miatt fehér szőrös kabátja lesz. Igazi kis hercegnő, aki talán az álmosság, de az is lehet, hogy a sima babaarcom miatt már nem fél annyira tőlem.

Nolan az apja öltönyének kicsinyített mását kapja, tengerészkék nadrág és zakó, fehér inggel, fekete cipővel.

A gyerekeket én etetem meg, amíg Ian készülődik. Bemajrézok kicsit, amikor a kifli mellé csokis tejet kérnek, mert talán jobb ötlet lett volna még felöltözés előtt megreggelizni. Ha összepiszkolják a szép új ruhájukat, Olivia tuti leharapja a fejem, ezért konyharuhával körbetekerem a nyakukat, és imádkozom, nehogy egy csepp kakaó is lecsorogjon az állukon.

Kész szerencse, hogy én ébredtem elsőnek. Már felvettem a fekete öltönyömet, és az induláshoz rajtra készen állok.

Miután a skacok jóllaktak, és a ruhájuk is megúszta kakaópecsét nélkül, kapnak még néhány perc meseidőt. Közben Ian megtalálja a nyakkendőjét, amit én segítek megkötni. Szemtől szemben állok a testvéremmel, aki élete egyik legfontosabb napjára készül. Kicsit szórakoztat az idegessége.

Elmosolyodom.

– Mi az? – kérdi.

– Nem értem, miért izgulsz. Több mint egy évtizede vagytok már együtt. Van két szép gyereketek és saját lakásotok. A nehezén túl vagytok.

– Tudom, de a lányok erről a napról álmodoznak kislány koruk óta. Nagyon szeretném, ha Oliviának ez a nap tökéletes lenne.

– Az lesz.

– Persze, hülye vagyok. Csak hát nálunk Olivia a nyugisabb. Szerintem ő még alszik. Egy bombatámadás sem tudja felébreszteni.

Ian nevetése hálával tölt el, ahogy befejezem a nyakkendő megkötését.

– Nagyon köszönöm, hogy engem is megvártatok, és veletek lehetek ezen a különleges napon.

– Ez csak természetes. Te is a családom vagy! Sőt! Míg nem jött Olivia, csak te voltál nekem. A tesók összetartanak – nyújtja ökölpacsira a kezét.

– A tesók összetartanak! – viszonzom. – Nolan keresztelője mikor lesz? Szeretnék minél hamarabb hivatalosan is a keresztapja lenni.

– Előbb legyünk túl az esküvőn, keressünk neked munkát, utána megszervezzük azt is.

A csapat készen áll. Felöltözve, az utolsó pisiellenőrzés után elindulunk. A gyerekek átalusszák az odafelé vezető utat.

Hűvös van, de csodásan süt a nap.

Az esküvő Coney Islanden, a Best Western háromcsillagos fogadó rendezvénytermében lesz. Ianék nem szerettek volna templomi esküvőt, itt pedig a lagzi után a vendégeknek nem kell fáradtan hazaindulniuk, hanem a számukra lefoglalt szobákban tudnak pihenni. Ezt Olivia szüleitől kapták nászajándékba.

A fogadó háromemeletes épület, kék és okkersárga falakkal. Az udvarban precízen megnyírt sövények, a parkoló tiszta, és a bejárathoz vezető út térkővel van kirakva.

Belül sem nyújt kevesebb látványt. Az előtérben a barna szín kellemes árnyalatai fogadnak. A padló, a bútorok, a fotel, a szőnyeg már itt beindítják az agyban a zen állapotot. Én fogom Nolant, Ian Ruthie-t, és a recepciós útbaigazításával bemegyünk a fogadóterembe. Már minden meghívott itt van; Olivia családja, a barátai és néhány kollégája. Ian vendégeként csak én vagyok jelen meg Moses, mivel neki sajnos rajtunk kívül nincs senkije. A szüleit soha nem találta meg. Amikor megkérte Olivia kezét, tett egy kísérletet arra, hogy felkutassa őket, és adjon nekik egy esélyt, hogy helyrehozzák a kapcsolatukat, de nem járt sikerrel. Az volt az első igazi olyan alkalom, amikor meg akartam szökni a börtönből, hogy a barátommal legyek, és tudassam vele, nincs egyedül. Nagyon sajnáltam őt, mert tudtam, mit érez. Valószínűleg én sem ismerem meg a szüleimet soha, lassan már a feledés homályába vesznek, igaz, én nem próbáltam meg a nyomukra bukkanni.

De Ian már nincs egyedül, és én most őszintén, teljes vállszélességgel mellette állok.

Figyelem, ahogy üdvözli a vendégeket. Leteszem Nolant, aki a húgával együtt rögtön a nekik felállított játszósarokba rohan.

A fogadóterem igazán lenyűgöző. Maga a terem egyszerű; fehér falak, egymás mellé állított műanyag székek, középen egy asztal, ami mögé az anyakönyvvezető ült. A sarokban egy hifi, amiből most lágy zongorajáték szól, de este majd felcsendülnek a partizenék is, és ha a székeket összepakoljuk, lesz helyünk táncolni.

A dekoráció viszont pompás! Olivia kitett magáért. Még férfiszemmel is pazar. A szalagok és virágok púderszínben pompáznak, tökéletes egyvelege az eleganciának.

Elvegyülök én is a vendégek között. Van köztük pár ismerős arc, akik nyilván tudják, hol voltam az elmúlt években, de nem teszik szóvá. Tapintatosan és szívélyesen társalognak velem, nem éreztetik, hogy a kóterből szabadultam. Olivia édesapja még a vállamra is teszi a kezét, és a fülembe súgja, hogy örül, amiért lát, és ne szégyenlősködjek, ha segítségre van szükségem, és szívesen beajánl pár helyre. Féltem, utálni fog, amiért annak idején tönkretettem a lánya születésnapját, de gondolom, keserű sorsom hallatán előjött belőle az emberi együttérzés.

Jól érzem magam. Mindenki kedves, Ian izgatottan fel-alá járkál, a gyerekek kergetőznek. Fantasztikus, hogy végre eljutottunk idáig. Amíg várunk, Mosesszel és Claire-rel beszélgetek. A fiam a lelkemre köti, hogy mielőtt visszautaznak Massachusettsbe hétfőn, még látni akar. Olyan kár, hogy ilyen kevés időnk van együtt! Remélem, minél hamarabb kiközvetítenek munkára, és akkor el tudok menni hozzájuk látogatóba.

Tíz óra van.

Korai időpont egy esküvőhöz, de a szállást egész napra fizették, így Ianék úgy gondolták, kihasználják az egész napot. A ceremónia után ők elmennek fotózkodni, addig a vendégek élvezhetik a fogadó kínálta lehetőségeket; szauna, jakuzzi, masszázsfotel, medence, vagy akár csavaroghatnak egyet a városban. Majd csak este hat órára kell visszaérnünk a vacsorára és az azt követő, hajnalig tartó mulatságra.

Az anyakönyvvezető felszólítja a társaságot, hogy foglaljanak helyet, mert érkezik a menyasszony. Iannek az asztal bal oldalához kell állnia háttal, nekem közvetlenül mellé, az örömapának meg az ajtóhoz kell fáradnia, hogy bekísérje a lányát.

Kicsit megmasszírozom Ian vállát, hogy enyhüljön benne az izgalom.

A hangszórókból felcsendül az ilyenkor szokásos esküvői induló.

Kezdődik.

Az ajtó kitárul, s Olivia az apjába kapaszkodva megindul a sorok között. Gyönyörű fényes fehér ruhájának alja súrolja a székeket. Minden szempár rá szegeződik, villognak a vakuk, és forognak a kamerák. Ian arcán látom, mennyire a varázslata alá kerül ennek az eseménynek. Nála jobban senki nem érdemli meg ezt a pillanatot, hogy szíve hölgye feléje sétál, megfogadva neki az örök hűséget. Gyermekei anyja, aki immár tizennégy éve társa és támasza.

Hanem amikor Olivia ideér hozzánk, az apja átadja őt jövendőbeli férjének, s fellibben a menyasszony fátyla, seggre ül bennem a szentlélek. Az orgonalila ruhás koszorúslányok gyűrűjében, a sok pityergő szempár között megakad a szemem egy vékony, üde szőke nőn.

A büdös életbe!

Grace!

Kicsit sincs meglepődve, hogy lát, bezzeg bennem meghűlt a vér. Azt hittem, már nem barátnők Oliviával, hisz sosem említették őt nekem. Annyira bámulom, hogy nem tudok odafigyelni a szertartásra. Semmit nem hallok az anyakönyvvezető szavaiból, az esküjükből vagy a kimondott igenből. Oly mértékben elveszek Grace-ben, hogy Iannek oldalba kell böknie, adjam oda a gyűrűket, hogy fel tudja húzni Olivia ujjára.

Grace még ma is káprázatos. Szőke haja engedett a színéből, kék szemei is érettebbé váltak, de arcát ugyanazok a lágy vonások fogják körbe, mint annyi évvel ezelőtt. Kisugárzása világít a teremben, mint Aphrodité, aki a tenger habjaiból született. A fixírozásom nem hozza zavarba, olyannyira hidegen hagyja, eddig még csak egyszer nézett rám, mikor észrevette, hogy én is itt vagyok.

Távolságtartását én nem tudom utánozni. Folyik a hátamon a verejték, s ha nem Ian esküvőjén lennék, most kirohannék. Egykoron ez a nő volt a világom, és én tönkretettem őt. Nem ezt érdemelte. A karján jól kivehető a lövés által okozott seb csúnya forradása. Nem lett volna szabad eljönnöm és jelenlétemmel emlékeztetnem, hogy mennyi mindent veszített el miattam.

A mélázásomból hangos taps zökkent ki. Gratulációk tömkelege következik, ahogy az ifjú pár mostantól férj és feleség. Félreállok az útból, hogy tudják fogadni a jókívánságokat, s addig megkeresem a mosdót. Muszáj lehűtenem magam. Hogyan fogom kibírni a következő órákat? Mindenki tudja, mit tettem Grace-szel, és milyen galád módon utasítottam el a látogatási kérelmeit annak ellenére, hogy nekem kellett volna könyörögnöm a bocsánatáért. Persze nem akartam, hogy egy percet is pazaroljon rám, azt akartam, hogy teljesen új életet kezdjen, tiszta lappal.

De most itt van, láthatóan jól van, nekem meg majdnem megállt a szívem a látványától.

A mosdóban ráülök egy WC fedelére.

Szánalmas vagyok. Grace már valószínűleg házas és vannak gyerekei, én meg itt bujkálok előle, mint egy gyáva kukac.

Szúr a mellkasom a gondolattól, hogy nem lett az enyém.

– Apa?

– Jake?

Ian és Moses jönnek be. A lábammal kirúgom az ajtót, hogy lássák szerencsétlenségemet, ahogy egy rötyi fülkéjében lapulok.

– Jól vagy? – kérdi Ian.

– Persze. Mindjárt megyek. Menj vissza Oliviához! – nehogy már velem foglalkozzon az esküvője napján.

– A vendégekkel fotózkodik, nem is férek oda – poénkodik. – Veled is szeretne képet, és én is.

– Apa, miért zárkóztál ide be?

– Hát én csak…

– Grace?

– Jól vagyok, tényleg, csak meglepődtem, ennyi az egész.

– Mégis mire számítottál? – érdeklődik Ian némi cinizmussal. – Olivia legjobb barátnője, az első számú vendég volt a listán.

Felemelem a seggem, és kimegyek hozzájuk.

– Éveken át egy árva szót sem említettetek róla. Meg voltam róla győződve, hogy már nem barátnők, és nem lesz itt. Legalább szólhattatok volna, hogy ne rosáljak be azonnal, amikor meglátom.

– Ööö, apa, te tiltottad meg, hogy megemlítsük. Nem emlékszel? Amikor a negyedik évedet töltötted.

Mekkora barom vagyok!

– Igen! – helyesel a barátom. – Hallani sem akartál róla, mi pedig ezt tiszteletben tartottuk, de attól ő még a feleségem barátnője, ergo én rendszeresen találkoztam vele. Hah, azt mondtam, a feleségem? Mennyire menő, most már van feleségem!

Bassza meg, még nem is gratuláltam neki!

– Gratulálok!

– Köszönjük!

– Én is találkoztam vele hébe-hóba – mondja a fiam. – Sosem szűnt meg közöttünk teljesen a kapcsolat. Grace a gyerekkorom meghatározó személye volt, ragaszkodtunk egymáshoz. Mindig jól bánt velem.

– Mert ő egy angyal. Senkire sem tud haragudni, senkit sem tudna bántani – emlékeztetem őket, miért van most bűntudatom.

– Figyelj – szól Ian. – Megértjük, hogy miért nem akarsz a szeme elé kerülni, de ideje lenne elengedned a múltat. Nem tudsz rajta változtatni, és nem élhetsz folyton a múlt fogságában. Grace nem haragszik rád, soha nem is haragudott. Túltette magát a történteken.

– Ez ilyen egyszerű lenne?

– Ez csak tőled függ. Hagyod, hogy a múlt elnyelje a jövődet, vagy elfelejted végre, és elkezdesz élni. Jake, megbűnhődtél a bűneidért. Mindannyian megbűnhődtünk. Itt az ideje rálépned az útra. Ami eleinte ijesztő és félelmetes, de közben fantasztikus kalandokban lesz részed, és mi végig ott leszünk melletted.

Ne sírj, Jake! Most ne! Nem akarsz piros szemekkel Grace elé állni!

– Köszönöm!

– Akkor most mi lesz? Kijössz végre a rejtekhelyedről, vagy egész nap itt fogsz duzzogni?

– Majom!

– Ezt már szeretem!

A teremben zajlik az emlékek rögzítése. Olivia épp a koszorúslányokkal készíttet fényképeket, s amikor meglát, ragaszkodik hozzá, hogy velem is csináljon egy közös fotót. Készséggel állok a rendelkezésére. Én is azt szeretném, amit a férje, hogy ez a nap tökéletes legyen számára.

Ezért odaállok mellé, átkarolom, és szélesen vigyorgok a kamerába. Grace is elégedetten bazsalyog, mindaddig, amíg a fotós azt nem mondja, hogy.

– Most a két tanút kérem!

Azaz engem és őt.

Ekkor néz rám másodjára, hosszasan és zavartan, mert nem tudja, mit kezdjen ezzel a helyzettel. Én se. Ha odaállok, hozzá kell majd érnem, és nem tudom, nem robban-e fel a gatyámban feltámadt farkam.

Ian engem tol oda a hátamnál fogva, Grace-t meg Olivia. Sunnyogva hagynak minket ott a kamera előtt, mire a fotós unszolni kezd, hogy csináljunk már végre valamit. Én kezdeményezek. Elejtek egy ferde mosolyt, óvatosan Grace derekára csúsztatom a kezem, s irányítom őt, hogy forduljon szembe a türelmetlen fotóssal. Az ő kezei csak a teste mellett lógnak, nem karol át, és azt sem látom, milyen arcot vág, amikor elkattan a fényképező hangja. De közelségemtől hamar menekül, amint kész a fotó, rögtön a többi koszorúslányhoz siet. Én állva a helyemen maradok, hisz még Iannel, Mosesszel, Claire-rel és Dawnnal is csinálunk pár közös képet. Vicceseket is, komolyabbakat is.

A fogadó személyzete pezsgőt szolgál fel, és koccintunk. Én egyenesen Grace szemébe nézek, és emelem magasra a poharamat.

– A jövőre!

– A jövőre! – ismétlik utánam.

Ezután, a fiatal házasok elmennek, hogy a parton és a városban is készítsenek róluk néhány fényképet. Addig a vendégsereg szétszéled, de én ott maradok segíteni a fogadó egyik alkalmazottjának összébb pakolni a székeket és behozni melléjük pár asztalt, amikre majd a vacsorát tálalják.

Miután nem maradt már semmi tennivaló, nekem meg nincs kedvem a szállóban maradni, úgy döntök, lesétálok a partra. Csak néhány métert kell megtennem, és máris a lábaim előtt hever az Atlanti-óceán. Az ősz hamarosan elhozza neki a viharos, szeles időt. Az élővilága fokozatosan készül fel a változásra, elhagyják a partját, s melegebb éghajlatra vándorolnak.

Keresek magamnak egy padot. Előttem a háborítatlan óceán, kék hullámai sós levegőt juttatnak az orromba. Távolabb, tőlem balra látom Ian és Olivia sziluettjét, ahogy szerelmesen pózolnak. Valamivel közelebb, jobbra pedig… ott ül ő. Tekintetét elrabolta a végtelen óceán. A homokban pihenteti meztelen talpait, piros kabátja végig begombolva, kezei a zsebében melegednek.

Nesztelenül nézem őt, de észrevesz, mint aki érzi, hogy figyelik. Fejét felém fordítja, szemében nincs semmi gyűlölet vagy megvetés. Ian azt mondta, itt az idő rálépni az útra, és igaza van. Nem menekülhetek örökké a múltam elől, meglakoltam a tetteimért, ezért elindulok az úton. Felállok, és odasétálok hozzá. A jövő, és nem a múlt szól belőlem.

– Ideülhetek? – mutatok a mellette lévő helyre, de csak egy bólintást kapok. Nyugi, Jake, ura vagy a helyzetnek, csak így tovább! – Mit csinálsz itt? – a legostobább kérdés, amit feltehettem, hiszen nyilvánvaló, hogy ő is kihagyja a kényeztető programokat. Ügyes, te ökör!

– A homok leszedi az elhalt hámsejteket – karamellselymes hangjától szaggatottan kezdem venni a levegőt.

– De nem fázol? Nyakig be vagy gombolkozva.

– Totálisan le szeretném fagyasztani a lábaimat, hogy annál jobban essen a levendulás, forró lábfürdő.

– Azért ezt még vedd fel, nem sokat véd, de egy réteggel több, rajtad meg a kabát alatt csak egy koszorúslányruha van – adom rá a zakómat, mire elpirul. Én a közelségében nem fázom. – Meddig akarod ezt csinálni? – kérdezem, mert sok mindent meg kell vele beszélnem, és lehet, erre már nem lesz több alkalmam.

– Még kábé egy órán át. Sokan jelentkeztek lábfürdőre, és én délre kaptam időpontot.

– Kipróbálsz mást is?

– Csak a desszerteket. Olivia azt mondta, öt különböző süti lesz. – Grace lehetne az édesszájúak nagykövete.

– És utána mit csinálsz? – basszus, olyan, mintha interjúvoltatnám.

– Semmit. Visszavonulok a szobámba, és alszom egyet a buli előtt.

Abba a szobába én is bemennék. Seggfej vagy, Jake!

– Egyedül jöttél? – fel kellett tennem neki ezt a kérdést, amitől égnek áll a hajam, de tudni akarom. Kár, hogy a börtönben leszoktam a cigiről.

– Igen.

– Vannak gyerekeid, férjed? Valaki, aki vár otthon? – le kéne állnom!

– Egyik sincs – ennél többet nem mond, és erről nem is faggatom tovább.

– Akkor a török megfutamodott?

– Ibrahim? Hát miután betörted az orrát, és megöltél egy embert miattam, olyan messzire iszkolt tőlem, amennyire csak lehetett – nevetve nézek rá. – Bocsánat, ez nem volt szép tőlem.

– Semmi gond, Olivia is már várja, mikor szórhat el egy börtönös poént.

– Szépek együtt, igaz? – nézünk rájuk a távolba.

– Igen, azok. – Nem szívesen szakítom meg ezt a meghitt pillanatot, de meg kell tennem, amit már oly régóta szeretnék. – Grace, nézd… én… én csak… azt akarom mondani… hogy… nagyon sajnálom. Kérlek, bocsáss meg nekem mindenért, amit valaha elkövettem ellened! Hogy lelőttem az öcsédet, és a rehabilitációja miatt feláldoztad a megtakarításodat, hogy hazudtam neked, hogy a végén majdnem megöltek miattam, és hogy elhagytalak. De azért tettem, hogy megvédjelek.

Grace tekintete ismét elmerül az óceán zabos áradatában. Bárcsak hallanám, mire gondol! Tudom, nem tehetem jóvá azt a sok szörnyűséget, amit az én hibámból elszenvedett, de ha rálépek az útra, előbb a feloldozás kapuján kell átmennem. Enélkül nem tudok továbbhaladni, vagy ha tudok is, a lelkiismeretem mindörökké árnyként fog követni.

– Ezekért nem haragszom. – Akkor hogyan nyerjem el a bocsánatát?

– Másért igen?

Grace nyugtalanságában feláll, én meg követem. Ledobja magáról a zakómat, mezítláb van, könnyen sétál, de nekem belesüpped a cipőm a homokba, az apró szemcsék belekúsznak a zoknimba, amik irritálnak.

– Nem engedted, hogy látogassalak! Négy évig próbálkoztam, de elutasítottál! Azt hittem, jelentettem neked valamit, ha már az életedet kockáztattad értem! – tizenhárom elfojtott év tör fel belőle. – Nem engedted, hogy elmondjam, kitartok melletted, és nem hibáztatlak semmiért! Nem azért haragudtam, amiket felsoroltál, hanem azért, mert elvetted tőlem a lehetőséget, hogy én döntsem el, mit akarok. És én téged akartalak volna. Oliviáék a megmondhatói, mennyit küzdöttem érted.

Remélem, Ianék a távolban ezt nem hallják. Talán nem volt jó ötlet a nyílt óceán partján megvitatni a múltat, de oké, akkor játsszuk le!

– Azt hiszed, nekem olyan könnyű volt? Miattam szenvedtél és veszítettél el mindent! És amikor az a faszfej rád lőtt, majdnem belepusztultam! Azt hiszed, nem gondoltam rád odabent? Kurvára minden egyes nap minden egyes percében te jártál a fejemben!

– Én egyedül csak téged veszítettelek el, hát nem érted? – Grace mostanra hangosan zokog, még az óceán hullámai sem tudják tompítani kiszakadt könnyei zaját. – Egy világból jövünk. Szülők és család nélküli világból. Én már gyerekként megtanultam, hogy semmi nem fontosabb a szeretetnél. Azt hiszed, érdekelt, hogy nem lehettem balett-táncos? Vagy hogy nem voltak ékszereim? Nem érdekelt, mert az öcsém életben volt, és utána szerelmes lettem beléd. De te kilöktél az életedből…

Fájnak a szavai, de akkor sem döntenék máshogy.

– Mert a bűntudat felemésztett, és mert nem akartam, hogy olyan hosszú éveket várj rám. Tizenöt évet kaptam, az ég szerelmére! Nem lett volna életed mellettem!

Grace lehanyatlik a padra, fejét lehorgasztja. Tudja, hogy igazam van.

Sírunk.

Siratjuk a be nem teljesedett szerelmünket, a fájdalmas éveket, hogy miért velünk történt meg mindez. Két elveszett lélek, akik rossz csillagzat alatt születtek.

– Emlékszel? – kérdezi Grace váratlanul. – Legutóbb akkor voltunk Coney Islanden, amikor elhoztál a Luna Parkba randira.

Életem egyik legjobb napja volt, sosem fogom elfelejteni.

– Igen. Nyertem neked ajándékot, és te egy rózsaszín muffinos kulcstartót választottál. Teletömted magad vattacukorral, és jósoltattál is.

– Az a vén Szipirtyó azt mondta, lesz egy kislányom.

Fura, de én is mindig egy kislánnyal látom őt.

– Még lehet – Grace egy horkantással jelzi, hogy közelebb van a negyvenhez, mint a harminchoz, és már letett a családalapításról. És ha már feljött a családi téma, és kicsit leülepedett bennünk a dúvad, megkérdezem: – Adrian hogy van?

– Kutya baja. Az emberek neki is segítettek, ahogy Iannek. Nagyobb hírverést kapott a sztori, mint érdemelt volna, de legalább már nem nekem kellett fizetnem a gyógytornát. Az ingatlanközvetítői munkája mellett levelezőn elvégezte a gyógytornász szakot, mert az annyira megtetszett neki. Most már a brooklyni mozgásklinikán dolgozik mint terapeuta. Ott megismerte a feleségét, lett három gyerekük. Tudod, csak a szokásos menetrend.

– Örülök neki. Add át mélységes bocsánatkérésemet! Nem, inkább mégsem, rühellhet engem. Ne bolygassuk meg az életét a felbukkanásommal!

– Adrian már túl van rajta.

– Megnehezítettem az életedet. És az övét is.

– De a nehézség nem mindig jelent rosszat. Hiszek benne, hogy a megismerkedésünk nem volt véletlen. Lásd Adrian példáját. Azelőtt nem tudta, mit kezdjen magával, most meg sikeres terapeuta, szinte veszekednek érte a vendégek. Ha nem lövöd le, talán sosem találja meg a saját útját. A legjobbkor történt ez vele.

– Hogy tudod ezt mondani? – temetem a tenyerembe az arcom.

– Mert így van. Minden okkal történik. Adrian is, én is, te is, mind hibáztunk, de a tetteink miatt leszünk azok, akik ma vagyunk. Erősebbek és céltudatosabbak. Nincs ember, aki ne hozna rossz döntéseket. Már csak az a kérdés, hogy ezek a döntések kit mennyire változtatnak meg. Néha pont akkor kerül a helyére minden, amikor a legjobban fáj.

– És te? Ugyan mit tudtál kamatoztatni ebből a szörnyűségből? – nem akartam ilyen cinikus lenni, de kicsúszott.

– Tánctanár vagyok.

– Tessék?

– Szvetlana Kolesnyikova iskolájában, ahová egyszer elvittél.

– Ezt nem hiszem el! Ez fantasztikus!

– Akkor találkoztam vele, amikor feladtam a reményt, hogy a börtönben megadod a látogatási engedélyt. Az utcán kóboroltam, csokis fánkkal tömtem magam, és véletlenül belebotlottam. Nem örült, hogy összekentem a nadrágkosztümjét.

– Azt elhiszem – emlékeim szerint nagyon pedáns orosz nőszemély.

– De emlékezett rá, hogy jártunk nála, és arra is, milyen ügyes voltam. A táncteremben, ahol voltunk, van egy kamera, és azon keresztül figyelt.

– Kicsit beteges.

– Lehet, de ennek köszönhetően jegyzett meg és ajánlott fel egy tanári állást. Aki addig ott volt az iskolában, nyugdíjba ment. És azóta én vagyok az egyik balettoktató.

– Annyira örülök neked, Grace! El sem tudom mondani, milyen jó azt hallani, hogy az álmod végül, ha nem is táncosként, de részben valóra vált!

– Mondják, hogy minden rosszban van valami jó. Talán nem is voltam elég jó, hogy táncos legyek. Nem így terveztem az életemet, de ami most van, azt is szeretem.

Még a végén kiderül, hogy azért kellett tolvajnak lennem, azért kellett lelőnöm egy fiatalembert, és azért kellett megölnöm egy embert, hogy ezáltal másoknak adjam meg az irányt az életükhöz?

A negyven évem alatt nem voltam még ennyire szabad. Nem kísértenek démonok, nem üldöznek szellemek. Ami teher nyomta a lelkemet, azt kemény küzdelem árán, a zárkában sikerült leraknom. Talán így került mindenki a helyére, ahogy Grace mondta?

Sokat tanított neki az élet. Az élete felénél sem jár, de már bölcsebb és józanabb gondolkodású, mint a legtöbb ember. Tipikusan az a személy, akit ha megdobnak szarral, betrágyázza a földet, amitől kivirágzik a kert. Nem értem, egy ilyen tiszta lelkű, jószívű nő hogy lehet még szingli.

– Még mindig szeretlek téged – adja meg a kérdésemre a választ. Csillogó szemeiben tükröződnek az óceán hullámai. – Pedig próbáltalak elfelejteni. Rapid randikon vettem részt, társkeresőkre regisztráltam, a barátnőim haverjaival ismerkedtem – elkezdi tördelni a kezét, mintha bűnt követett volna el. – Volt néhány pasim, de senki nem adta meg azt, amit te.

Megfogom a kezét, amitől belül virulni kezdek. Olyan rég volt, hogy megérinthettem.

– Grace…

– Tudom, annak a fejezetnek vége. Minden elveszett. Késő már tenni bármit is. Túl rég volt a te meg én. De most, hogy látlak, előjöttek ezek az érzések. Ne haragudj! – legördülő könnycseppje a kézfejemen landol.

Én is szeretem őt, ez soha nem is volt kérdés. Egy egész életen át ragaszkodni fogok hozzá, de nem tudom, ha ezt most kimondom, azzal nem okoznék-e több fájdalmat neki, mint eddig. Túl vagyunk a legrosszabbon, lehetne ezek után közös jövőnk? Élhetnénk úgy, hogy nem csak a múlt sebei tartanak össze minket?

– Nézd – húz elő a zsebéből valamit. A muffinos kulcstartó az. Hihetetlen, hogy még megvan neki.

– Megtartottad.

– Persze, hiszen tőled van. A nyakláncot is megőriztem, amit a születésnapomra vettél nekem.

– Grace… – nem tudom, mit mondhatnék, az érzelmek lávaként törnek fel belőlem.

Megcsókolom.

Máshogy nem tudom megmutatni neki, mit érzek. Szeretem ezt a nőt, mindig is szerettem. Ő volt az első és egyetlen, aki az őszinte és visszavonhatatlan szerelmemet megkapta.

A csóktól hideg szája gyorsan felmelegszik, meleg tenyerét az arcomra tapasztja.

– Jake – suttogja.

– Soha egy percre sem szűntelek meg szeretni téged!

– Hiányoztál.

– Most már itt vagyok. És többet nem követem el azt a hibát, hogy elengedjelek. Adsz nekem egy második esélyt, Grace? Megígérem, hogy semmi nem állhat az utunkba!

– Aki állhatna, azt kicsináltad – kuncogja.

– Így már semmi akadálya, hogy elvegyelek és egy életre magamhoz láncoljalak.

– Tényleg elvennél?

– Semmi mást nem szeretnék jobban, csak családot, veled.

Grace boldogságában elsírja magát.

– Az elmúlt tizenhárom évben erre a pillanatra vártam. Jake O’Hara, a végtelenségig szeretlek!

– Én is szeretlek.

Felkapom a nőmet, és megpörgetem a levegőben.

Felvillan előttem minden együtt töltött percünk. A vidámparkozás, a Valentin-napi vacsora, a balettstúdióban előadott tánca, a sok nevetés, a közös főzések, s ahogy Mosesnek segít a tanulásban, és az átkozottul jó szex.

Fogalmam sincs, mit tartogat nekünk a jövő. Elképzelni sem tudom, milyen nehézségek elé állít majd minket, de azt tudom, hogy ezzel a nővel akarom kideríteni. Ő a legbátrabb, legönzetlenebb, leggyönyörűbb teremtés, aki képes bevállalni engem. A tenyeremen akarom hordozni őt, és bebizonyítani neki, hogy helyes döntés volt engem választania. Nem csodálom, hogy sok jelentkező volt a szívére, hisz bárkit levesz a lábáról, mert Grace egy igazi szerelemtolvaj.

KÖSZÖNET

Olyan szerencsés helyzetben vagyok, hogy immár a harmadik regényem is napvilágot láthat. Megszámolni sem tudom, milyen sok kedves üzenetet kaptam az eddigi történeteim kapcsán, amiért nem lehetek eléggé hálás az olvasóimnak. Köszönöm szépen, hogy velem tartotok ezen a néha nehéz, de összességében csodálatos úton! Remélem, hogy hamarosan találkozunk!

Természetesen ez a mostani könyv sem jöhetett volna létre, ha nem álltak volna mellettem a szeretteim; a családom és a barátaim. Ők a legfőbb támogatóim, akik akkor is bíztak bennem, amikor én már nem hittem magamban. Köszönöm szépen, szuperek vagytok!

Óriási köszönettel tartozom a Gyémántfelhő Kiadónak is, amely megadta nekem az esélyt és a lehetőséget, hogy ez a regény megjelenjen. Nagyon szépen köszönöm, hogy egy ilyen fantasztikus csapattal dolgozhattam együtt.

És végül, de nem utolsósorban, szeretnék külön kiemelni egy személyt, Soltész Évát, aki a legfantasztikusabb ember, akit az elmúlt időszakban megismertem. Kedves, tiszta lelkű teremtés, a rosszindulat leghalványabb jele is hiányzik belőle. Drága Évi! Ismét bebizonyosodott, hogy a könyvek összehozzák az embereket. Köszönöm, hogy látod bennem, amit mások nem, hogy a bizalmasom lettél. Szavaid támogatása felemel. Köszönöm, hogy helyet adsz számomra az életedben! Szeretettel ölellek!

Szabics Adrienn

Megjegyzések

[←1]

    Köszönöm! (orosz)

[←2]

    Elnézést! (orosz)

[←3]

Jó! Nagyon köszönöm! (orosz)

[←4]

Szívesen! Viszontlátásra! (orosz)

TARTALOMJEGYZÉK

BORÍTÓ

CÍMOLDAL

AJÁNLÁS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

KÖSZÖNET

MEGJEGYZÉSEK