RÉNYI ÁDÁM

OSZTÁLYTALÁLKOZÓ

ÉS MÁS MESÉK
INKÁBB FELNŐTTEKNEK

Budapest, 2021

Copyright © Rényi Ádám, 2021

All rights reserved.

© XXI. Század Kiadó, 2021

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó: Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős: Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette: Laik Eszter

Előkészítés: Takács Andrea

Korrektúra: Bérci Ágnes

Tördelés: Váraljai Nóra

Borítóterv: Somogyi Péter

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN: 978-963-568-092-4

Lukács Péter barátom emlékére

ELŐSZÓ

Ne csodálkozzon az olvasó, ha e felnőtteknek szóló különös mesék újra és újra a valóságra emlékeztetik – mondhatni, kísértetiesen… (Egyébként szellemekből sincs hiány e meglehetősen fordulatos történetekben, legyen az egy rég elhunyt férj, a titkokkal terhes múlt vagy a korrupció fantomja.) A „mesemondót” ugyanis – történjenek bár hőseivel a legképtelenebb kalandok – mindenekelőtt az itt és most foglalkoztatja, a jelen visszásságai, létünk hepehupái, amelyekben nap mint nap elbotlunk, ad absurdum még orra is esünk.

Rényi Ádám történetei azonban nemcsak hogy megtorpanásra késztetnek, de a szerző, akár a gondos optikus, a legkülönfélébb fénytörésű lencséket tartja olvasója szeme elé, és amíg a mókásan torzított képekre szegezzük tekintetünket, úgy élesedik és tisztul a látásunk a valóságot illetően.

Az olvasó persze úgy gondolja, pontosan ismeri ezt a valóságot, csakhogy a szerző újra és újra kizökkenti kényelmesen belakott kis világából, bevonva a különös szituációkba, amelyekben a szereplők keresik a helyüket, vagy épp – gondolják ők – a helyzet magaslatán állva cselekszenek. Óhatatlanul részeseivé válunk hát mások bizarr, mulatságos, esetleg torokszorító pillanatainak, s e legális voyeurködés, amelyre az író csábít, bizony fogva tart. Ugyan ki ne lesné meg szívesen, min ügyködik egy elismert főorvos hajnalban, a dunai csónakházban; hogy mi történik, ha felbukkan a semmiből az ember réges-régi szerelme; vagy ha épp a 76-os trolin kerül szorult helyzetbe egy nagypályás bűnöző…?

Rényi Ádám nem restell hát zavarba ejteni, miközben jó érzékkel vegyít tréfát és drámát, s ahogyan az életben sincsenek tiszta helyzetek, úgy e történetek olvastán is hol elszorul az ember torka, hol felkacag, hol egyszerre lepi meg az érzelmek tarkasága. Nem véletlenül, hiszen a groteszk világában járunk, és pontosan azt kell tennünk, amit Örkény István tanácsolt nevezetes útmutatásában: „Szíveskedjék terpeszállásba állni, mélyen előrehajolni, s ebben a pozitúrában maradva, a két lába közt hátratekinteni…” Mivel a groteszkből nem hiányozhat a társadalombírálat, érdemes ilyen szemmel (is) olvasni a kötet „meséit”: vegyük észre, milyen jól célzott kis fricska valamennyi szöveg, s hogy milyen beszédes korjelenségek kandikálnak ki a mulattató-abszurd jelenetek mögül. Végtére is kit ne bosszantana a celebkedő influencerek hamis kirakatélete; kinek a feje fölött ne lebegne az árnya az idős szülő hanyatlásának; kit ne döbbentene meg a rakétasebességgel vagyonosodó „nagyemberek” karrierje; ki ne találkozott volna a hivatali működés olykor rémbohózatba illő képtelenségeivel; vagy kinek ne lenne legalább egy, a Tinderben reménykedő, örök szingli ismerőse (ha nem épp ő maga az)… Pontosan a helyzetek és karakterek ismerősségéből fakad a meglepetés ereje: a szerző kiválóan érzi, hol csavarjon egyet az események menetén, hogy végül aztán összekacsintson a megértés örömét átélő olvasóval.

Régóta hallgató hagyomány szólal meg újra Rényi Ádám novelláiban Mikszáth, Karinthy, Heltai, Tersánszky, Örkény, Tabi nyomdokain járva, és még jócskán bővíthetnénk a szatíra klasszikusainak sorát. Az Osztálytalálkozó című kötet kisnovellái tömörségükkel, csattanósságukkal, tanulságaikkal és a karakterek esendőségével lopják be magukat az olvasó szívébe. Ma, a véleménybuborékok korában, az egymásnak ellentmondó hírek háttérzajában és nem utolsósorban egy teljes be- és elzárkózással töltött vészterhes év után a legjobbkor született meg ez a gyűjtemény, amelynek minden egyes darabja szórakoztatóan mutat rá, milyen végletekig abszurd világban élünk.

Laik Eszter

OSZTÁLYTALÁLKOZÓ

OSZTÁLYTALÁLKOZÓ

Halkan gördülnek be a kocsik egymás után a kovácsoltvas kapun, persze akadnak jó néhányan, akik az 59-es villamos megállójától gyalog baktatnak fel. Mindenkiről folyik a víz ebben a dögmelegben. Elég sokan eljöttek az osztályból, őszintén nem is gondoltam volna. Az osztályfőnök az elsők között érkezett. Éppen ma van a hatvanadik születésnapja. Micsoda egybeesés! Sosem titkolta, mikor született, mindig szerette az ünneplést, a felhajtást.

A bejáratnál van a gyülekező, nagy ölelgetések közepette üdvözlik egymást a rég nem látott cimborák. Páran virágot is hoztak. Semmi hangoskodás, de a találkozás öröme azért kiül az arcokra – maradjunk annyiban, a legtöbben hitelesen alakítják a szerepet.

Nem voltunk igazán jó osztály, minimum két, egymástól viszolygó táborra oszlott a társaság, de még a táborokon belül is ment a frakciózás. Persze tizenkét év után megfakulnak a rossz emlékek, és édes nosztalgiával töltik el az ember szívét. Már akiét. Én már a négy évvel ezelőtti találkozón is megfogadtam, hogy legközelebb nem megyek el, annyira dübörgött a képmutatás meg az önmenedzselés. Mintha ez bármit is számítana. Kit érdekel, hogy mi lett a másikkal, ha úgysem tartjuk a kapcsolatot… Jó, páran tartják. Például a Novák Ági vörös hajú kisfiának Petra lett a keresztanyja. Mondjuk, elég perverz, hiszen korábban Novák Ágival járt a Szabolcs, aki most a Petra férje és a vörös gyerek apja. Ügyvéd lett, de aztán ráunhatott a dologra, mert egy ideje valami biozöldségfarmot működtetnek Petra szüleivel.

Négy évvel ezelőtt a Fészekben előadta a menő vállalkozót. „Állati jól megy a biogazdaság – nyomta a sódert –, alig győzzük kielégíteni az ügyfeleink igényeit.” Mit fölényeskedik?, gondoltam magamban. „Ügyfeleink igényeit”, hogy oda ne rohanjak… Jót röhögtem, amikor eljöttem, és azt láttam, hogy Szabolcs, a bioistenkirály éppen egy időszámításunk előtti Lada kombit próbál sokadik nekifutásra beindítani. Csoda, hogy átengedték a műszaki vizsgán.

Az osztálytalálkozónál hazugabb műfaj nem létezik. Mindenki előadja, hogy bejött neki az élet. Álomállás, álomcég, álomfizetés, álomutazás, álomférj, álomfeleség, álomgyerek. Aztán a lányok húzogatják a ruhájukat, hogy ne látsszon a zöldeslila folt, amit álomférj ejtett egy hosszú és űrtartalmas este után hazatérve az Álom presszóból. Én ebben akkor sem vettem részt, most is csak hallgatok, mint a sír.

Közben újabb villamos áll meg a bejárattól pár lépésre. Újabb osztálytársak közelednek. Réka is eljött. Van pofája. Pedig megmondtam neki, hogy látni sem akarom többé. Hát, úgy látszik, azt gondolta, ez már nem érvényes. Legutóbb majdnem hajtépésig ment a vita közöttünk a meleg párok örökbefogadási jogának ügyében. Hogy ez a téma miként jött elő, nem emlékszem. De valahogy minden társaságban bedobja valaki két-három óra és négy-öt pálinka után. A halálbüntetés legalizálását pedig már két pálinka után. Na, nem mondom, én is mindig beszálltam a sehova nem vezető üvöltözésekbe.

Van vagy harmincöt fok árnyékban. Olvadoznak az osztálytársak a sötét ruháikban. És a kaputól még fel is kell mászni az emelkedőn. Az kemény lesz. Hábetler fut be. Hábetler szerelmes volt belém harmadikban. Ezt persze nem merte megmondani nekem, sőt úgy viselkedett, mint egy óvodás. Szinte csak a hajamat nem húzta meg időnként. Engem ez csak mulattatott. Nem gondoltam volna, hogy államtitkár lesz belőle. Senki nem gondolta volna az osztályból, abban is biztos vagyok. Amilyen jellegtelen kis senkiházi volt. Nem is értem. Taxival érkezett, nem valami nagy, fekete állami kocsi szállította. Ő is hozott virágot. Az osztályfőnök már rá is veti magát, ölelgeti perceken át. Amilyen sznob az ofő, nyilván nem ölelgetné Hábetlert, ha az, mondjuk, előadó lenne az önkormányzatnál, vagy pedig annak a taxinak a vezetőüléséről mászott volna elő. De az államtitkárokra büszkének kell lennie az embernek. Vagy lehet, hogy az jár a fejében: jó lehet ez még valamire. Talán meg akarja pályázni az igazgatóságot hatvanévesen?

Elindul a csapat felfelé. Tényleg, mindjárt kezdődik.

– Rossz az időzítés – jegyzi meg a dagadt Tompa mosolyogva, és nagyot kortyol a szentkirályis üvegből, míg csurog róla az izzadság. Réka hátba veri.

– A négyesben lesz! Gyertek erre! – dirigál az osztályfőnök.

Mit fontoskodik itt is, tizenkét éve nincs joga senkinek parancsolgatni! Pláne nem egy ilyen eseményen! Ahogy felérnek, valaki elindítja a zenét.

– A kedvenc számom – suttogja Petra. Hát igen, nekem is.

Kezdődik. Mindenki körbeáll. Balra a család és a barátok. Jobbra az osztálytársak. Elhallgat a kedvenc számom. Ismeretlen komolyzenére vált a CD-lejátszó. A pap elkezdi a búcsúbeszédet. Páran bőgnek. Anyám összeomlik. Az osztályfőnök vigasztalja. Rövid beszéd, hiszen csak harminc évet éltem, nincs mit felturbózni. Szórják a virágokat meg a földet, ölelgetik egymást, fancsali képet vágnak. Négy éve megfogadtam, hogy soha többé nem megyek osztálytalálkozóra. Betartottam.

VÍKEND

Összerezzent, amikor megpillantotta a kikapcsolt tévékészülék halványzölden világító óráját a sötétben. Hirtelen azt sem tudta, hol van, csak azt, hogy biztosan megint elkésett. Pedig Tamarának nem kellett sietnie sehova ezen a reggelen. Egy négycsillagos balatonfüredi wellnesshotel tóra néző superior lakosztályában feküdt egy kényelmes franciaágy közepén, és egy kiadós büféreggelit leszámítva nemigen volt mit lekésnie, hiszen jól megérdemelt szabadságát töltötte. Amikor minderre maga is ráeszmélt, felhúzta hálóinge lecsúszott pántját, nyakig betakarózott és még fél órán át lustálkodott. Az év dolgozója versenyen nyert második helyezésének köszönhette ezt a kétszemélyes hosszú hétvégét, a főleg mosóporokban utazó multinál ugyanis nagyon adtak a dolgozói elégedettségre. Az indoklásban külön kiemelték „higgadt és proaktív viselkedését a legváratlanabb helyzetekben is”.

A kupon, amelyet néhány héttel korábban irigykedve adott át neki egy tetovált szemöldökű humánerőforrás-menedzser, két főre szólt ugyan, Tamara mégis egyedül érkezett Balatonfüredre meggypiros Volkswagen Polójával. Több mint egy éve nem volt párkapcsolata, és bár gondoskodott róla, hogy egészséges, huszonkilenc éves nőként testi igényei ne maradjanak kielégítetlenül, nem akadt az életében olyan férfi, akivel eltölthetett volna három éjszakát félpanzióval, fürdőbelépővel és napi egy masszázsra szóló bonnal. Amikor egyetemi barátnője, Ági egy váratlan családi program miatt az utolsó pillanatban jelezte, hogy mégsem tudja elkísérni, Tamarának átfutott az agyán, hogy az egészet kora őszre halasztja, de végül úgy döntött, kiélvezi, hogy végre teljesen szabad, és az éjjeliszekrényén hónapok óta érintetlenül pihenő könyveket választja útitársnak. A luxuszuhanykabinban állva mégis megfordult a fejében, hogy jó lenne, ha valaki csendben mögé lopódzna és a forró gőzben tartalmasan kezdődne a reggel, de gondolatai nem sokkal ezután már a svédasztalos reggeli és a latte macchiato körül forogtak, amelyet a szálloda bárjának teraszán tervezett elszürcsölni.

Tamara vigyázott karcsú alakjára, így csak egyetlen pulykasonkás császárzsemlét engedélyezett magának a kaukázusi kefir és a gyümölcskoktél mellett, a kávéját is édesítővel kérte, igaz, egyből néggyel. Miközben a tavasz színeit visszatükröző csendes Balatonban gyönyörködött a nagy kreativitással Panoráma Bárnak elnevezett egység mozaikkővel fedett teraszán, a szomszéd asztalnál egy párra lett figyelmes. A férfi harmincas évei közepén járhatott, kreol bőre kiemelte valószínűtlenül világoskék szemét, párja, aki talán néhány évvel fiatalabb lehetett Tamaránál, tökéletes alakú, hosszú hajú, nevetős-fekete szemű lány volt. Éppen egy pakli magyar kártyával játszottak, közben szenvedélyesen vitatkoztak, de nem lépték át a veszekedés határát, sőt néhány percenként csókot is váltottak közben. A férfi pedig, amikor nem egy kártyalapot tett ki az asztalra, a fiatal nő hosszú combján pihentette a kezét.

Bár két könyvet is lehozott a szobából, és el is kezdett olvasni egy skandináv krimit, Tamara hiába próbált összpontosítani a történetre. Nemcsak azért, mert az izlandi nevek esetében azt sem tudta, ki férfi és ki nő, hanem mert képtelen volt levenni a szemét a tőle alig három méterre ülő párosról. A férfit hosszan bámulva egyszer össze is akadt a tekintete a lányéval, amitől egy másodpercig kínosan érezte magát, de a fekete szempár kedvesen nevetett rá, amitől ő is mosolyogni kezdett.

Tamara masszázsra indult, azután egy negyedórát a szaunában töltött, majd a szálloda logójával ellátott fehér köpenyében a lakosztályába sietett, hogy átöltözzön az ebédhez. Útja a bár mellett vezetett el, a pár még mindig ott ült, pedig eltelt vagy másfél óra. Ahogy elsétált előttük, érezte, hogy mindketten őt méregetik leplezetlenül. Jóleső érzéssel töltötte el, hogy nemcsak rá vannak hatással ezek az ismeretlenek, de ő is kiválthatott valamit a párból. Egy gyors és könnyed salátaebéd után visszatért a szobájába. Levetkőzött, kissé nyirkos bikinijét a fürdőszobai radiátorra tette, újra lezuhanyozott, majd testét a törülközőbe csavarva befeküdt az ágyba. Kezébe vette a tévé távirányítóját, és pár perccel később már a fizetős felnőttfilm-csatornák kínálatát böngészte. Egyből ráakadt egy filmre, amelyben egy Irakból megérkező tengerészgyalogost együtt várt haza a felesége és a szeretője – az utóbbiról persze már korábban tudomást szerzett az asszony. Mint kiderült, a két nő egymással vigasztalódott a katona távolléte alatt. A sablonos alaptörténet ellenére Tamarát felizgatta, amit látott, behunyta a szemét, és a délelőtti párra gondolt, éppúgy a sármos férfira, mint a mosolygós szemű lányra. Ábrándozását egy telefonhívás szakította félbe: az anyja kereste, aki el sem tudta képzelni, mit csinálhat egy fiatal nő egyedül egy balatoni wellnesshétvégén. Tamara arra gondolt, talán jobb is, hogy most nem képzeli el.

Amikor késő délután újra lement a teraszra, akkor a szomszéd asztalnál egy idősebb pár ült, a nő keresztrejtvényt fejtett, a férfi pedig egy szivarkát próbált meggyújtani, ami nehézségekbe ütközött a feltámadó szélben. Amíg őket figyelte, észre sem vette, hogy a kék szemű férfi és fiatal kedvese, akikről gondolatban szinte az egész napja szólt, csendben leült az ő asztalához. Amikor visszafordította a fejét, először megijedt, aztán újra olyan izgatott lett, mint ebéd után az ágyában.

– Szia, nem zavarunk? – kérdezte a férfi, miközben a lány kuncogott.

– Sziasztok, nem, dehogyis – válaszolta Tamara, majd kezet nyújtott, és bemutatkozott. – És ti? – kérdezte bátran, szinte rámenősen.

– Ő Ákos, én pedig Lili vagyok – vette át a szót a lány.

– Szimpatikus vagy nekünk, és arra gondoltunk, csatlakozhatnál hozzánk. Jó ketten is, de hármasban jobban szeretjük. Izgalmasabb! Van gyakorlatod? – bizonytalanodott el egy pillanatra Ákos.

– Azt hiszem… – bólogatott zavartan Tamara, míg egyikről a másikra kapta a tekintetét.

– Jó, akkor először ketten mennénk rád, aztán persze változna a felállás – folytatta kedvesen, mindenféle köntörfalazás vagy pironkodás nélkül Ákos.

Bár Tamara éppen egy ilyen őrült kalandról ábrándozott, így, hogy a pár ennyire szégyenérzet nélkül és magabiztosan környékezte meg, igencsak zavarba jött, és hirtelen nem is tudott megszólalni.

– A 302-esben várunk vacsora után, mondjuk, fél tízkor. Rendelünk valami jó bort, hogy még vidámabb legyen az este. Egy villányi portugieser megfelel? – kérdezte Ákos.

– Igen, az jó lesz – rebegett igent a borra, és ezzel az estére is, esett le hirtelen Tamarának.

Képtelen volt vacsorázni, helyette beült a fürdőkádba, leborotválta a lábát, hajat mosott, megszárította, kilakkozta a körmeit a kezén és a lábán, majd keresgélni kezdett a bőröndjében. Örült, hogy betette a Minnie egeres hálóinge mellé az ujjatlan, rövid selyem hálóingét is, sőt a szaténköntösét sem hagyta otthon. Először arra gondolt, vesz egy melltartót a hálóing alá, de végül ezt elvetette, és csak összehúzta testén a köntöst. Mivel papucsnak csak egy műanyag flip-flop volt nála, meztelen lábára inkább felvette a tűsarkút, amelyben a munkahelyéről indult el még csütörtökön délután. A 302-es egy emelettel az ő lakosztálya alatt volt. A lépcsőn osont le szaporán, nem akart a szaténköntösben liftbe szállni. Egy darabig tipródott Ákos és Lili ajtaja előtt, mielőtt bekopogott volna.

A két bátortalan koppintásra Ákos nyitott ajtót. Tamara meglepve látta, hogy ő is és Lili is abban a ruhában vannak, amiben késő délután látta őket. Ákos lehuppant az ágyra, amely elé asztalt toltak, vele szemben Lili ült egy széken, arcán a már megszokott mosollyal. Egy harmadik szék épp az ajtónak háttal valószínűleg őt várta. Az asztalon leosztott kártyalapok, az üres székkel szemben kétszer négy lap hevert.

– Te vagy egyedül, mi legyen az adu? – kérdezte Lili.

Tamara épp csak pár pillanatra felejtette tátva a száját, majd higgadtan és proaktívan leereszkedett az asztalhoz. Felvette az első négy lapot, kicsit átrendezte őket, és megszólalt:

– Legyen makk, és ez bizony egy snapszer. – Összébb húzta az övet a köntösén, és bemondott egy negyvenet.

TALÁLKOZÁS EGY ÖREGEMBERREL

– Jó napot kívánok, legyen szíves… Tanár úr! Ön az? Mégis mit keres itt?

– Jó napot, fiatalember! Valamikor tanítottam, igen. Honnan tudja?

– Baár-Madas Református Gimnázium, 2004-ben végzett D osztály. Nem tetszik emlékezni? Tímár Géza vagyok, a tanár úrhoz jártam fakultációra.

– Tímár Géza, hát persze, ne haragudjon, hogy nem ismertem meg, de nemrég ellopták a szemüvegemet, pedig mindig magam mellett tartom. Tímár Géza, 12D, az ablak melletti padsorban ült, a második sorban, a mellett a meglehetősen korpulens…

– Ágh Tomi!

– Igen, igen, Tamásnak hívták! Hogyan alakult a sorsa, mi lett a hivatása? Úgy rémlik, ő volt, aki nagyon szépen szavalt Radnótit, Babitsot.

– Színész lett, tanár úr. Épp néhány hete összefutottunk pár fiúval a régi osztályból, és Tomi is ott volt. Sokszor hívják rendezvényekre szavalni, meg egy alternatív társulatban is játszik, főállásban pedig egy szappanoperánál van.

– Szappanoperánál?

– Tudja, tanár úr, a tévében ezek a napi sorozatok… Ő játssza Fecót, a targoncást, és máig nagyon hálás önnek.

– Évek óta nem láttam tévét, Géza, de nem is bánom, régen is inkább csak a rádiót hallgattam, azt most is szoktam. Hanem hát miért hálás nekem ez a maga egykori osztálytársa?

– Ön szerettette meg vele az irodalmat, ha ön nincs, tanár úr, akkor talán nem lett volna színész belőle. A múltkori sörözésen is sokat emlegette azokat a felejthetetlen irodalomórákat és persze a drága István bácsit.

– Jólesik ilyet hallani, Géza. Akkor talán nem veszett el minden, lehet, hogy mégis volt értelme…

– Tanár úr! István bácsi! Hát persze hogy volt! A legnagyobb hatással volt ránk az egész tantestületből.

– Komolyan mondja, fiam?

– Még szép, ez nem is kérdés. Na de a tanár úrral… mi lett? Hogy került ide?

– Tudja, Géza, elküldtek nyugdíjba a gimnáziumból, pedig az volt az életem. A tanítás, a diákok, a nagy beszélgetések irodalomról, kultúráról, életről… Jöttek a fiatalok, kellett a hely. Leszereltek, talán maga így mondaná. Tulajdonképpen meg is értem. Öreg voltam, most meg még öregebb. Ez van, kár keseregni rajta. Negyvennyolc év után persze furcsa volt egyedül ülni a lakásban, de az élet végül ezt is megoldotta, bár nem éppen úgy, ahogy elképzeltem. A szokásos történet… A fiamék hitelt vettek fel a házra, tudja, svájci frankban. Aztán a fiam infarktusban meghalt. Én voltam a kezes. A menyem az unokámmal visszaköltözött Újfehértóra a szüleihez. Én meg… valahogy így…

– Hát, ez elszomorító, tanár úr! De talán ön is hallott erről az új törvényről. Nem maradhat itt. Be kell mennie a szállóra, különben elő kell állítanom, és abból könnyen lesz elzárás. Tudja, mi az, tanár úr? Börtön. Nagyon komolyan veszik ezt. Minket, tiszteket is kivezényeltek, hogy minél hatékonyabb legyen az akció. István bácsi, nem maradhat itt! Megértette?

BARNA LÖTTY

– Mi ez a barna lötty? – kérdezte dr. Tamás Tamás a feleségétől. A szervetlen kémia és analitika nyugdíj előtt álló professzora éppen esti fürdőjéhez készülődött egy hosszúra nyúlt tanszéki értekezlet után, ám amikor trikóban és fehér alsónadrágjában megállt a fürdőkád mellett, és megnyitotta a csapot, abból valami ijesztően sötétbarna lé indult meg nagy erővel. A kádban összegyűlve a folyadék felszínén apró buborékok csillogtak a tükör felett belógó hatvanas égő fényénél.

– Gondolom, megint karbantartás volt, olyankor mindig barna. Bár nem írták ki a faliújságra, hogy várható. Az előző közös képviselő mindig odafigyelt erre – bosszankodott Ildikó, amikor a férje megmutatta, mi folyik a csapból.

– Érdekes, az előbb mostam kezet a mosdónál, ott semmi baja nem volt a víznek, csak itt a kádnál – mélázott el Tamás doktor.

– Most, hogy mondod, a konyhában is tiszta víz folyik, az előbb mosogattam el a tepsit, amiben az almás pitét sütöttem. Nagyon furcsa. Mindenesetre reggel hívd ki a szerelőt, miután kivittél a reptérre. Én ezzel már nem tudok foglalkozni, várnak Renátáék és az unokák Dublinban!

Tamás professzor a Waze-zel folyamatosan vitatkozva közel egy óra alatt ért ki a reptérre. Kedvelte az applikációt, mégis inkább bízott magában, mint abban. Úgy érezte, negyvenéves autóvezetői múltjával többet tud, mint egy beszélő telefon. Ildikó ezúttal nem idegeskedett mellette, mivel szándékosan korábbi indulást füllentett a férjének, hogy komótos tempóban is biztosan kiérjenek a géphez. Egy unott félpuszival búcsúztak el egymástól, mintha az asszony az esti géppel már vissza is térne, nem pedig az egész nyári szünetre ment volna a kis Alexet pesztrálni.

– A vízszerelőt el ne felejtsd, a számát kimágneseztem a hűtőre. Valami Tihamér vagy Tivadar – szólt még vissza Ildikó, majd citromsárga gurulós bőröndjével elsietett a Ryanair check-in pultja felé.

Amikor Tamás professzor hazaért, megnézte, hogy megjavult-e magától a vízvezeték, de a kádcsapból továbbra is a barna lötty folyt tele apró buborékkal. Vegyészként azonnal mintát vett egy fogmosó pohárral, hosszan nézegette a sercegő tetejű folyadékot, majd letette a konyhapultra. Kezébe vette a vízszerelő telefonszámát, majd a dolgozószobájába ment, hogy feltárcsázza Taszilót – mint kiderült, így hívták a mestert –, ám az többszöri próbálkozásra sem fogadta a hívást.

A konyhába visszatérve Ákost pillantotta meg, aki éppen vele szemben állt, kezében az üres fogmosópohárral.

– Bocs, fater, betoltam a zérókóládat, de irtó szomjas voltam – mondta a cingár, félmeztelen, szőrös mellkasú srác.

– Kólámat? – kérdezte dr. Tamás.

– Én inkább a cukrosat komálom, meg lehetett volna hidegebb, de most jólesett.

– Hát ez lehetetlen… – suttogta zavarodottan az apja.

Újabb poharat vett magához, hidegre állította a fürdőkád tekerőcsapját, megtöltötte, és beleivott. Eltelt vagy másfél perc, mire magához tért a döbbenettől.

– Ez tényleg kóla. Nem vagyok nagy kólás, de ez bizony az. A buborékképződést a felszínén pedig a szénsavtartalom okozza… – motyogta maga elé dr. Tamás. – Csakhogy ez a fürdőkád csapjából folyik.

Bár vegyész volt, erre csak nem talált racionális magyarázatot. Talán egy kémiai Nobel-díjas is tanácstalanul állt volna a jelenség előtt: az erzsébetvárosi Hutyra Ferenc utca 5. szám alatt, a 2. emelet 2.-ben a fürdőkád csapjából cukormentes kóla folyik.

– Mi a fasz van? – fejezte ki döbbenetét Ákos is, amikor apja közölte vele a hírt, és száját a nyitva hagyott csaphoz tartotta.

A két sóbálvánnyá dermedt férfit egy telefoncsörgés pofozta vissza a valóságba. Tasziló, a szerelő volt az, de Tamás professzor inkább kinyomta.

Bár az ő fejében is hamar megfordult a gondolat, mégis jobban örült, hogy Ákos mondta ki:

– Ebből jó nagy pénzt lehetne csinálni.

*

A következő hetek a zérókóla-kút kiaknázásának jegyében teltek. Ákos éjszakánként kipakolta a környék összes szelektív műanyaggyűjtő kukáját használt kóláspalackokat keresve, majd megállapodott néhány kifőzdével és étteremmel, hogy tíz forintért megveszi az üres palackok darabját. Már csak egy ügyes és megbízható fröccsöntőre volt szükség, hogy a kupakok is hihetően foglalják el újra helyüket a palackok nyakán. Szerencsére egyik volt osztálytársának apja épp ezzel foglalkozott, így minden adott volt a vállalkozás beindításához. A vizsgaidőszak végével Tamás prof is belevetette magát a termelésbe, és egymás után, nagy műgonddal töltötte meg a palackokat.

Ákos először azokat az éttermeket kereste meg, ahonnan a palackokat vette. A szokásos beszerzési ár feléért kínálta nekik a kólát, és továbbra is fizette a tízforintos „betétdíjat”. Ilyen áron a vendéglátósok egy pillanatig sem firtatták a beszerzői forrást. Ákos néhány kisebb üzlettel is megállapodott, azok csodálkoztak ugyan, hogy csak a cukormentes változatból van készlete, de mivel az ár vitán felül a legkedvezőbb volt, amit valaha ajánlottak nekik, ők sem tudakolták az áru eredetét, és afelett is hamar napirendre tértek, hogy készpénzben kell fizetni.

Négy nap alatt megkerestek annyit, amennyit Tamás prof egyhavi munkáért kap az egyetemen, két hét után pedig már három és fél millió forintnyi bankjegy állt a konyhakredencen egy üres zabpelyhes dobozban. Az üzlet néhány hét alatt valósággal berobbant, apa és fia, no meg Árpi, a fröccsöntő reggeltől estig dolgoztak, a pénz már nem fért el a dobozban, így egy barna kukazsákban gyűjtötték.

Közben Tamás prof és Ákos hozzászoktak, hogy a fürdőkádat nem használják – dugig volt az odakészített üres palackokkal –, inkább lavórban tisztálkodtak, erről persze mindketten hallgattak Ildikó előtt a szokásos heti Skype-beszélgetésen, és egyetértettek abban is, hogy az új családi bizniszbe egyelőre nem avatják be a meglehetősen kiszámíthatatlan és lobbanékony asszonyt.

*

Egy keddi napon történt, hogy miután apa és fia a szlovákiai és ukrajnai terjeszkedésről folytatott gyümölcsöző tárgyalásokat egy Ondrej nevű férfival, megszavaztak maguknak egy kis kikapcsolódást abból az alkalomból, hogy a harmadik kukazsák is megtelt pénzzel, és meghívták magukat a Michelin-csillagos Costesbe. A kilencfogásos degusztációs menü után hazaindultak, hogy folytassák a gyártást, a lakásban azonban Ildikó fogadta őket. Kezét csípőre téve, lila arccal kiáltott rájuk, szinte égnek állt lenőtt, szőkésvörös haja.

– Hogy lehettek ilyen pokoli igénytelenek? Tudtam, hogy link alakok vagytok, de ez a nemtörődömség már tűrhetetlen! Képesek voltatok három hónapon keresztül inkább lavórban fürdeni, csak hogy ne kelljen felhívni a szerelőt? Férfiak, férfiak! Be kell látni, ez a háztartás, ha én nem vagyok itthon, egy csőd, egy kupleráj! Mindig is mondtam, hogy el sem tudom képzelni, mi lenne veletek nélkülem, de most a saját szememmel is meggyőződhettem róla, hogy mennyire életképtelenek vagytok. A szaki szerencsére pont az Izabella utcában dolgozott, így gyorsan ide tudott jönni. Öt perc alatt megcsinálta a csapot a kádnál, ma este már tudtok benne fürödni. És volt olyan rendes, hogy mivel az összes kuka tele van, a furgonjával elvitte a szemeteszsákokat, amiket a lakásban tároltatok, ahelyett hogy levittétek volna. És még pénzt sem kért érte. Jó, az azonnali kiszállás miatt ráfizettem egy ötezrest, de ennyit csak megért, hogy három hónap után végre ne barna lötty folyjon a csapból!

HÁROM CSENGETÉS

„A nyugállományú okleveles könyvvizsgálót életének 71. évében érte a halál.” Így fogalmazott négy éve a Népszabadság halálozási rovata, ahová Ferenc özvegye a szomorú eseménynek már a másnapján elhelyezte a gyászjelentést. Ica évek óta nagy érdeklődéssel olvasgatta mások halálhírét, így férje elveszítésekor azonnal tudta, hova forduljon. Amikor síri hangon telefonáltak a Péterfy Sándor utcai kórházból, taxit hívott, de mivel a diszpécser tízperces várakozást jósolt, ő addig felhívta a halálozási rovatot. Ica rendszerető, sőt rendmániás volt, minden helyzetben igyekezett megfelelni környezete elvárásainak. Rettegett attól, hogy barátai vagy a szomszédjai esetleg megszólják valamiért.

A Fiumei úti sírkertben nem kellett idegeskednie. Ferenc temetése zökkenőmentesen zajlott, Ica méltósággal és eleganciával fogadta a részvétnyilvánításokat kifogástalan fekete selyemruhájában, amelyet már férje legutolsó CT-eredménye után beszerzett. Az asszony özvegy évei békességben teltek. Kéthetente azért eljárt bridzselni a lányokkal – azokat a vénasszonyokat hívta így, akikkel együtt járt még az angolkisasszonyokhoz –, minden hétfőn beült a Kossuth moziba – a filmek többségét nem nagyon értette, de igyekezett kihasználni a nyugdíjaskedvezményt –, és minden hónap első hétvégéjét Siófokon töltötte a lányáéknál. Ica megszokta, hogy a piacról az üres lakásba tér haza, és szürke hályogja miatt ugyan már nem nagyon olvasott, tévét is alig nézett, de minden második szerdán eljárt a Zeneakadémiára Aliz húgával. Ilyenkor Gábor, Aliz fia értük is ment, sőt felkísérte nagynénjét a negyedikre.

Azon a szerdán is éppen a Zeneakadémiára készült, amikor a jól ismert három csengetést meghallotta. Évek óta nem csengetett senki így, az asszony gyanakodva sietett az előszoba felé. Amikor az ajtóban Ferencet pillantotta meg egy csokor jácinttal a kezében, néma kiáltásra nyílt a szája, majd hátratántorodott, és egyensúlyát vesztve lehuppant az előszobai hokedlire.

Negyedóra múlva már a nappaliban ültek mindketten, a férfi kedvenc bögréjéből itta a teát, a filtert szokás szerint elfelejtette kivenni. Ica percekig némán ült, és úgy nézett a férjére, mint aki kísértetet lát, és ebben volt is valami igazság. Megszólítani is alig merte.

– Mit keresel te itt? – kérdezte kevés örömmel, inkább kissé feldúltan az asszony. – Halottnak kellene lenned – motyogta értetlenkedve, majd gépies mozdulatokkal felállt, és vázába tette a jácintot.

Ferenc nagy lelkesedéssel adott elő egy zagyván lírai történetet arról, hogyan kapott újabb esélyt a jóistentől, hogyan térhetett vissza holtából, hogy újra kitöltse az űrt, amit maga mögött hagyott.

Már megint a jóisten, gondolta Ica, akit világéletében bosszantott a vallásos maszlag. Sokat vitatkoztak ezen a férjével a leghétköznapibb helyzetekben is, az asszonynak egészen felszökött a vérnyomása, ha Ferenc csak emlegetni kezdte a jóistent. Most is érezte, hogy kimelegszik a méregtől. Nézte az ura arcát, amit legutóbb akkor látott, amikor kékesfehér változatára rácsukódott a bádogkoporsó teteje. És ugyanazzal az idegesítő nyáladzással szürcsöli a teáját!, állapította meg az asszony összerezzenve. Mintha csak a közértbe ugrott volna le egy fél órára.

Ami azt illeti, Ferenc igencsak jó színben lévőnek látszott, különösen ahhoz képest, hogy négy hosszú esztendőn át megszakítás nélkül halott volt. Hófehér, frissen vasalt inge sokat fiatalított rajta. Ráadásul míg Ica háta tovább görnyedt az évek során, Ferencen semmi nem látszott meg az idő múlásából, a szeme is élénken ragyogott.

A férfi szívesen folytatta volna ott, ahol annak idején véget ért az élete, de felesége jelentős óvintézkedéseket hozott annak érdekében, hogy a titok ne derüljön ki. Ferencet is meggyőzte róla, mekkora slamasztikába keverné magát, ha csak úgy a semmiből előkerülne… Az asszony megnyugtatta, hogy majd keresnek valami megoldást, de addig is, míg kidolgozzák a részleteket, megtiltotta a férjének, hogy elhagyja a lakást, felvegye a telefont, sőt az ablakhoz sem mehetett közel, nehogy meglássák az utcáról. Még a lányuk előtt is titkolta, hogy az apja visszatért a sírból, de leginkább attól tartott, hogy a lakóközösség megneszeli, és valaki feljelenti, hogy jogosulatlanul veszi fel az özvegyi nyugdíjat, vagy ami még rosszabb, kihívja a tévéseket. Úgy tűnt, Ferenc elfogadja a kényszerű szobafogságot – szó, ami szó, kicsit esetlenül mozgott ebben az új helyzetben, és nagy szüksége volt a felesége irányítására. Naphosszat a híradókat nézte és a régi Népszabadságokat olvasta, hogy behozza azt a pár évet, ami kimaradt. Ám egy kedd délelőtt, amikor a szokásos bevásárlásból hazafelé tartva Ica felpillantott a lakásuk balkonjára, a férje atlétatrikóban és sötétkék tréningnadrágban épp a petúniákat locsolta egy másfél literes visszaváltható Margitszigeti kristályvizes palackból.

Ica első indulatában szigorú számonkérésre készült ura óvatlansága láttán, de mire felért a negyedikre, kész tervet eszelt ki arra, hogyan ne kelljen többé attól rettegnie, hogy képét bulvárlapok címoldalán lássa viszont, és tébolyult tekintetű ördögűzők kérjenek bebocsátást a Wesselényi utcai lakásba.

– Sötétedés után menjünk el sétálni a Duna-partra! – szólalt meg váratlanul az ebédnél Ica, miközben jó adag krumplipürét kanalazott férje tányérjára. – Oda, ahol először randevúztunk – tette hozzá mosolyogva.

Ferencet nem kellett hosszan győzködni, már hetek óta be volt zárva, még az ellen sem tiltakozott, hogy a júniusi meleg ellenére sísapkában és napszemüvegben üljön be a taxiba. Este tíz is elmúlt, mire elindultak, és szerencsére egy lakóval sem találkoztak. Ica már a Jászai Mari tér előtt megállította a taxit, onnan gyalog mentek tovább.

Ferenc boldogan botorkált le a kövekig, és mosolyogva nézte a Margit-sziget fényeinek csillogását. A mosoly akkor sem fagyott le az arcáról, amikor Ica a táskájában rejtegetett levélnehezékkel határozott ütést mért a halántékára. Ferenc néhány másodpercig még imbolygott, mint egy kidőlni készülő fa a szélviharban, majd az árvíztől felduzzadt folyóba zuhant, amely másodpercek alatt elnyelte őt. Ica utánadobta a zuhanás közben lepottyant sísapkát, majd visszasétált a Jászai Mari térre, felszállt a 4-es villamosra, és hazament.

Másnap újra zeneakadémiai szerda következett, de az asszony délután még kiment a temetőbe. Ferenc sírján kicserélte a virágot, végigsimította a márványtáblát, és elégedetten sóhajtott fel. Hazafelé beugrott a Sparba, hogy kávét vegyen a jövő heti bridzspartira, és a vonatjegyét is megvette a Keletiben Siófokra.

Pénteken délelőtt éppen a bőröndjét pakolta össze, amikor valaki hármat csengetett. Ica úgy döntött, ezúttal nem nyit ajtót.

#LOVECOUPLE

– Szerelmes vagyok! – állt a párja elé Bálint.

– Jaj, de cuki vagy, szívem, én is! Imádlak, tudod, hogy mennyire, cukorborsóm! – válaszolta a lány, és átkarolta a fiatal férfi nyakát.

– Fanni, én másba vagyok szerelmes. Mást szeretek, érted? – vágta az arcába Bálint kijózanítóan.

– Tessék? – kérdezte Fanni, és lefejtette a karját Bálintról.

– Sajnálom, ez van. Tudod, hogy nem szeretek fájdalmat okozni, de nem akarok tovább titkolózni. Van valakim, és mivel intelligens nőnek tartalak, szeretném, ha békében, barátságban válnának el az útjaink – mondta fel a szakítások kézikönyvének első fejezetét a fiú.

– Bálint, baszd meg! Mégis hogyan? Négyszázhuszonnyolcezer követőnk van Instán, mi vagyunk a @lovecouplehungary, mindent arra tettünk fel, hogy az egész ország bennünk látja az ideális szerelmespárt! – csattant fel Fanni, és gyöngyberakású műkörmeivel idegesen kopogni kezdett az ebédlőasztalon.

– Nézd, tudom, hogy nehéz ez most neked, és hidd el, nekem sem könnyű. De meghoztam a döntést, még ma elköltözöm – tartott ki Bálint.

– És ezt hogy képzelted? Kiírjuk, hogy #divorce? Vagy hogy #breakup? Épp most írtunk alá egy szerződést egy kozmetikai céggel, hogy mi leszünk az arcai két éven keresztül. Te a férfiszortiment márkanagykövete leszel, velem pedig a női kollekciót akarják eladni. Még a fotóm is rajta lesz a flakonokon. Kedden volt a fotózás Nánási Palival. Styling Lakatos Márk, vágod? És szerintem elég jól sikerült a castingunk a Nyerő párosban is. Buknád a tévés szereplést? – tombolt a lány.

– Fanni, értsd meg, hogy vége! Tovább kell lépnünk, még ha ez áldozatokkal jár is – őrizte meg irritáló nyugalmát a fiú, és elővette sárga bőröndjét a gardróbszekrényből, amelyet a Menedzsershoptól kaptak két évvel korábban három Insta-posztért, egy Facebook-live-ért és egy YouTube-videóért.

Fanni idegesen rántotta ki az íróasztal fiókját, és a szőnyegre borította a tartalmát. A kupac tetejéről nejlondossziékba bújtatott iratokat kapott fel, majd egyesével a férfihoz vagdosta őket. Félig kiabálva, félig sírva sorolta:

– Kéthetes üdülés a Seychelle-szigeteken ötcsillagos all inclusive ellátással, jet-ski-használattal, autóbérléssel és négyszáz euró költőpénzzel, utazás premium economy osztályon személyenként harminc kilogrammnyi poggyásszal, mindez hat Insta-posztért, három élő bejelentkezésért és egy összefoglaló YouTube-videóért! Mehet a kukába? – kérdezte cinikusan. – Korlátlan fogyasztás a budai oldal legmenőbb éttermében két hónapon keresztül három Insta-sztoriért, két posztért és három TikTok-videóért! Lemondasz erről is? – adta a lazát egy vállrándítással. – Egy metálzöld Mini Cooper Cabrio egyéves használata heti egy Facebook- és Insta-posztért és havi két Insta-sztoriért – akarsz inkább busszal járni, mint a szegények? – vágta Bálinthoz az utolsó paksamétát is a lány.

– Ezeket a szerződéseket fel is lehet bontani. Kérlek, ne tedd nehezebbé ezt az egészet! – válaszolta továbbra is higgadtan a fiú.

– Nehezebbé? Én teszem nehezebbé? – kerekedett el Fanni szeme, és az ujján csillogó briliánsgyűrűre mutatott. – Mégis ki ígérte, hogy feleségül vesz? Ki adta ezt a gyűrűt? – horkant fel újra.

– Fanni, a gyűrűket egy háromszázhatvan fokos integrált marketingkampány keretében kaptuk az Ekszerplaza.hu-tól, ne csinálj úgy, mintha elfelejtetted volna. Én nem ígértem neked örök hűséget, mi együtt ígértünk hároméves exkluzivitást az ékszerszektorra a cégnek. Ez májusban úgyis lejárna, szóval ez tényleg a legkisebb probléma most – kezdte elveszíteni eddig jól őrzött birkatürelmét a férfi, és egyforma fekete Calvin Klein bokszeralsóit egy kézmozdulattal seperte a polcról a bőröndbe.

– És mégis hogyan képzelted ezt? Majd bejelentjük egy live-ban, hogy ennyi volt? A #lovecouple helyett jön a #iamsingle? És mi lesz az adminjoggal? Gondolkodtál te egy pillanatig is, mielőtt elém álltál volna ezzel a baromsággal? Ha elfelejtetted volna, jövő kedden van találkozónk a nyereményjátékon győztes követőinkkel. Vissza is igazoltad a Google-meghívót, ne tagadd le! Oda hogy megyünk? Külön? – folytatta a magas cén Fanni.

– Miért nem vagy képes felfogni, hogy engem ezek már nem érdekelnek? Hidegen hagynak a szerződések, a követők, a hashtagek, a lájkok, a megosztások és ez az egész. És hidegen hagysz te is. Egyszerűen szeretnék kisétálni az ajtón, és nem szeretnék visszajönni soha többé – magyarázta Bálint. – Unom már ezt a szánalmas cirkuszt! Hagyj elmenni! – csapta le a telepakolt bőrönd fedelét, a kofferrel meg egy hatalmas kék IKEA-szatyorral az előszoba felé vette az irányt. – A többi cuccomért majd elküldök valakit. Helló! – vetette oda félvállról, és lenyomta a kilincset.

– És mégis ki a te kis kurvád? Ki az, aki miatt le tudsz mondani rólam és a @lovecouplehungaryról? – kiáltotta utána gunyorosan Fanni.

– Ne beszélj így, kérlek! Már csak azért se, mert a szerelmem a testvéred, Luca – mondta Bálint a lány tekintetét kerülve.

– Luca? A húgom, Luca? Mekkora egy idióta lúzer vagy! Neki még ezerkétszáz nyomorult követője sincs! – visította Fanni, és becsapta az ajtót.

BŰN ÉS BŰNHŐDÉS

Elpé jó tíz éve nem ült trolibuszon. Ő és a hozzá hasonló figurák általában nem utaznak trolin, ám egy félresikerült hétvégi elhajlás következtében X5-ös BMW-je szervizben rostokolt. Így, talán maga sem tudta, miért, számos lehetőség közül ezen a szerdai reggelen a 76-os trolit választotta, hogy eljusson a Thököly útra a Kleopátra Házban található bérelt lakásából.

Amikor Elpé legutóbb trolin utazott, az nem sokkal az érettségi előtt történt. Az ő életébe már nem fértek bele az ilyen kötöttpályás furcsaságok. A nagypályás változat híve volt. Eleinte motorral járt, aztán ahogy beindult az üzlet, egyre robusztusabb terepjárókat vásárolt. Szerette a jólétet, de hát ki ne szeretné?

Amikor a Csanády utca sarkán felszállt a járműre, egyszerre valamiféle időutazásra is befizetett. Visszatértek régi gondolatai, régi dilemmái, régi választásai. Abból az időből, amikor még normális, polgári foglalkozású adófizetőnek készült. Ezt persze így sohasem fogalmazta meg magának, bár már tizenhat évesen a jó és a rossz út között ingadozott, mígnem rájött, hogy neki a rossz bizony sokkal jobb.

Pedig harmadikban az irodalomfakultációra mindig elolvasta a kötelező olvasmányokat, és úgy tervezte, magyar szakra jelentkezik majd az ELTE-re. De már akkor annyit vert el egy hétvégén, amennyit egy magyartanár egy hónapban az osztályfőnöki pótlékkal együtt sem keresett meg. Így Elpé végül ki sem töltötte a jelentkezési lapot, és az üzletre koncentrált. Kis halból rövidesen nagy hal lett, majd cápa. Sok baráttal, még több ellenséggel.

Ez talán ugyanaz a troli, gondolta magában. És lehet, hogy igaza volt. A 76-os trolik valamiféle mozgó múzeumként rótták a köröket évtizedek óta lecseréletlenül, időnként megdőlve a „Lehel piacos” öregasszonyok nehéz szatyrainak súlyától. Vagy inkább az öregasszonyok súlyától?

A Ferdinánd hídon áthaladva pillantotta meg a szemüveges férfit. Ötven év körüli, magas, sovány, kissé hajlott hátú alak volt, sötét öltöny és világoskék ing volt rajta. A troli másik oldalán ült egy sorral előtte. Elpének a vérében volt, hogy folyamatosan figyeljen, különösen számára szokatlan környezetben. Az éberség a legkevésbé sem jelentett gondot számára, drogkereskedői működése része volt. A srégen előtte ülő férfi mandzsettagombot viselt, ettől igencsak elütött a 76-os törzsközönségétől. Elpé tudta, hogy valahonnan ismeri, és érezte: nem véletlenül utaznak együtt. Homloka verejtékezni kezdett. Megmagyarázhatatlan bűntudat szállta meg. Évek óta nem érzett hasonlót.

Nem volt az az ijedős fajta ugyan, most mégis egyik percről a másikra átjárta a rettegés. A férfi miatta szállt fel a trolira, semmi kétség. A szemüveges egy leheletnyit oldalra fordította a fejét, ekkor Elpé tekintete összetalálkozott a másik hideg, szürke pillantásával. Elpé gyorsan visszafordította a fejét, és mereven előre nézett.

Az Izabella utcánál túlméretezett gyerekcsapat szállt fel két kísérővel, valósággal elárasztották az ülések közötti helyeket. A troli csak második nekifutásra tudta átszelni az Andrássy utat. Amikor Elpé legközelebb óvatosan odafordult, már nem látta a férfit. Mégsem könnyebbült meg. Akárhogy törte a fejét, nem jutott eszébe, honnan ismeri a szemüvegest, de tudta, hogy kettejüknek lezáratlan ügyük van. És az ő világában a lezáratlan ügyek lezárása valakinek nagyon kellemetlen szokott lenni.

Amikor a Bethlen Gábor utcai végállomásnál leszállt a troliról, újra megpillantotta a férfit. Szorosan mögötte lépett le a lépcsőn, szinte tarkóján érezte a leheletét. Elpé szinte megbénult. Több alakot rendezett már le, a szemüvegesnél sokkal erősebb figurákat is. Volt köztük, aki még a revansra sem kapott esélyt. Most mégis dermedten cövekelt le a Baross tér sarkánál. Érezte, hogy nem kerülheti el a sorsát, hogy nem tehet ellene semmit.

A szemüveges felgyorsította lépteit, utolérte, és megragadta a vállát. Elpé visszafordult, a férfi ismét belenézett a szemébe.

– Bűn és bűnhődés! – tagolta hangosan az öltönyös. – Mond ez magának valamit, fiatalember? – kérdezte közel hajolva Elpé arcához. Elpé agyán fél másodperc alatt több bűnhődésért kiáltó bűn cikázott át, mint amennyit bármely bíróság képes lenne még az ő életében feldolgozni, de nem szólalt meg, csak állt némán. Reszketett. Feladta. Eszébe jutott, hogy talán minden másként alakul, ha a hétvégén nem töri össze a kocsit, ha nem szállja meg a nosztalgia, ha nem ül trolira. Akkor talán soha sem találkozik ezzel a férfival, aki most itt áll vele szemben, és neki mindjárt meg kell fizetnie a bűnéért. Talán az életével. Senki nem venné észre ebben a tömegben, ha a szemüveges elvágná a torkát. Mire valakinek feltűnne, hogy vér fröcsköl a nyakából, a gyilkosa már messze járna. Küzdhetne épp, de minek.

– Hát nem emlékszik, Péter? – kérdezte a férfi halkabban, de nem kevésbé ijesztően.

Elpé válaszolni akart, de csak valami rekedt nyöszörgés jött ki a torkán.

– Lázár Péter! Maga az, megismerem, törzslátogató volt. Olyan az arcmemóriám, hogy ihaj! Hányszor figyelmeztettem már azelőtt is! Tizennégy éve tartozik a Szabó Ervin Könyvtár XIII. Kerületi Fiókjának a Dosztojevszkij-kötettel. A pótdíj, aszondja, hogy… – itt a szemüveges motyogott valamit maga elé, nyilván a fejszámolásban is épp olyan jó volt, mint az arcfelismerésben – …58 750 forint.

A férfi ekkor ütött-kopott, vállpántos táskájából előrángatott valami irattömböt, és letépte róla a legfelső lapot.

– Itt írja alá, és öt munkanapon belül fizesse be! Kérhet részletfizetést, ha csatolja a munkahelye által kiállított jövedelemigazolást. És hozza vissza a könyvet, a tizedikesek már nagyon keresik. Tudja, most kötelező olvasmány náluk!

JELENTÉKTELEN ESET

Zsigmond levette sófoltos bakancsát, a tömör gumitalp rovátkái közé szorult hó lassan olvadni kezdett, és kicsordogált az előszoba kopott narancssárga linóleumpadlójára. Gondolt rá, hogy feltörli, nem is kellett volna ezért nagyobb erőfeszítést tennie, hiszen a tolóajtós előszobaszekrényben egy bontatlan Vileda felmosószett várta, hogy valaki végre használatba vegye. Körülbelül három éve. Aztán inkább hagyta, ahogy van, és elvékonyodott sarkú térdzoknijában belépett a szobába.

A szoba pontosan olyan jelentéktelen benyomást keltett, mint ő maga. Élete inkább csak afféle létezés volt, és Zsigmond nem is vágyott többre. A szülei sosem akartak gyereket, de nem voltak elég óvatosak. Az anyja megpróbálta elvetetni, de túl későn jutott döntésre. Az apja a születése után keserítette meg földi pályafutását. Ököllel, bakanccsal, bottal.

Zsigmond leült a Vaterán vásárolt IKEA fotelhoz színben és formában sem passzoló koloniál stílusú lábtartóra, amit az eltartottjától örökölt meg. Tudta, hogy vannak, akik színes magazinokat vesznek, meg feltúrják az internetet, hogy a lakásuk stílusos és különleges legyen, de neki csak az számított, hogy a széken lehessen ülni, az ágyon feküdni, a szekrénybe meg pakolni. Nem izgatta a lakberendezés, és nehezen tudott volna bármi mással előrukkolni, ami felcsigázná az érdeklődését.

Régen még eljárt ugyan egy-egy meccsre egy rákosmentei ismerősével, aki rendszeresen eljött érte kocsival, de a férfit egy munkahelyi baleset miatt leszázalékolták, így a meccsnézések is elmaradtak. Zsigmondot tulajdonképpen a foci sem érdekelte annyira.

Reggel elvillamosozott dolgozni, este hazament, megvárta, míg nincs túl korán a lefekvéshez, aztán elnyúlt az ágyon. Mivel egy török büfében dolgozott, ennivalója mindig akadt, reggelire az előző napi fonnyadt paradicsomot ette kiszáradt pitával, ebédre és vacsorára meg dönert. Nem szerette, de nem érdekelte. Ha szerette volna, az sem érdekelte volna.

Ezt az estét azonban egyszerinek és megismételhetetlennek tervezte. Ma elhagyni készült jellegtelen otthonát, és ez némi izgalommal töltötte el.

Sőt, lázba hozta. Hamarosan kilép az ablakon, teste pedig eltorzultan kenődik szét a József körút töredezett járdáján. Szirénázó autók jönnek majd, körbeszalagozzák őt, és óvják a kíváncsi tekintetektől. Bekerül a hírekbe, talán még a szomszédjait is kifaggatja a tévé, milyen ember volt. Persze a szomszédok nem tudnak majd nyilatkozni, hiszen soha nem beszélt egyikkel sem, halk köszönés után inkább mindig meggyorsította lépteit, és gyorsan behúzta maga mögött a bejárati ajtót.

Csütörtök este negyed tizenegy volt, a lakás kezdett kihűlni a kitárt ablakon beáramló csípős levegőtől, amikor Zsigmond zokniban és egy Borsodi feliratú fekete reklámpólóban széttárta karját, és átlépett a párkányon.

Talán valami feltételes reflex vagy az életösztöne vitte rá, hogy a levegőbe kapaszkodva hosszú karjaival csapkodni kezdjen, aminek hatására valami egészen különleges és megmagyarázhatatlan dolog történt. Zsigmond teste zuhanás helyett emelkedni kezdett, karcsapásai egyre magasabbra és magasabbra vitték. Meglepően gyorsan lett ura új képességének, sosem tapasztalt lelkesedéssel repült a Ferenc körút felé, a Boráros tér környékén már egészen magasra, majdnem a Citadella szintjéig emelkedett. A Petőfi híd felett jobbra fordult, a Duna felett szállt el. Kicsit lejjebb ereszkedett, mellette varjak és sirályok húztak el, de ő meg sem állt a Margit-szigetig. Nem szállt le, de egészen alacsonyra ereszkedett, zoknis lába többször hozzáért a fák kopasz ágaihoz.

Zsigmond életében először felszabadult, sőt boldog volt. Különlegesnek érezte magát, egyik pillanatról a másikra tele lett életkedvvel, tervekkel. Miközben a teljesen üres pesti alsó rakpart felett repült, elképzelte, hogy bejárja az országot, sőt Európát, vagy akár az egész világot.

A Westend fölött fázni kezdett. Talán az adrenalin vagy az endorfin hatása volt, hogy eddig zokniban és pólóban sem érezte a hideget, de ez most pillanatok alatt megváltozott. Egyre nehezebben csapkodta a levegőt, ezért úgy döntött, hazaszáll és felöltözik rendesen. De karjai mintha elgémberedtek volna, folyamatosan csökkent a repülési magassága, végül a felújítás alatt álló Baross utcai villamosmegállóban le kellett szállnia. Feltűnést nem keltett, csak két részeg ácsorgott a szemközti sarkon, ők is egymással vitatkoztak, és nem néztek Zsigmond felé, akinek átfagyott lába lassan elérte a betont.

Ahogy földet ért, gyorsan futásnak eredt, hogy mielőbb belépjen a nagy barna kapun. Körül sem nézett, úgy szaladt át a József körúton. A gyér forgalomban sebesen közeledő villamospótló fékezés nélkül ütötte el. Zsigmond teste egy hirdetőoszlopnak csapódott, amely A bolygó hollandi márciusi bemutatóját hirdette az Operában. Tompa puffanással csúszott az oszlopról a járdára.

Azonnal meghalt, állapították meg a helyszínre érkező mentők. A rendőrök felvették a jegyzőkönyvet, de eltorzult testét előtte körbeszalagozták. Bámészkodó gyalogosok nem jártak arra, csak a szemközti ház ablakaiból néztek ki páran, de késő volt, és hideg, gyorsan visszabújtak az ágyukba.

Átlagos közlekedési balesetként a történtek nem érték el a tévé ingerküszöbét. A BRFK honlapján a negyedik hír volt nagyjából egy órán keresztül. Jelentéktelen eset.

MÁSODIK ESÉLY

– Isti, beszélnünk kell! – intett bátyjának Éva.

Az üzem apró irodájában alig fért el a két testvér, a suttogás bőven elég volt, a beszédhang kiabálásnak hatott volna az egykori mosókonyhából átalakított helyiségben. A férfi egyenesen a futószalag mellől dobta le magát a húgával szembe, saját íróasztalához. A bútorlapokból készült két, egymásnak tolt asztal között zavaró szintkülönbség tátongott, Éva asztala jó tíz centivel magasabb volt, mint Istváné.

Bár István hat évvel előzte meg húgát, mégis sokan azt hitték, Éva a nővére. Az asszony meglehetősen molett volt, hirtelenszőke, hajviselete pedig szándékaival ellentétben inkább öregítette. A mindig mosolygós István arcára kiült a szorongás, ahogy a húga szemébe nézett. Míg a gyártásért ő felelt a családi üzemben, a pénzügyek és az értékesítés Évához tartozott. Éva – bátyjával ellentétben – már másfél éve nem látszott mosolygósnak, egyre nehezebben viselte, hogy az egykor szépen hozó vállalkozás már a megélhetésüket is alig-alig fedezi. István régóta számított erre a beszélgetésre, mégis, most, hogy eljött az ideje, a szája hirtelen összeszorult, és minden arcizma megmerevedett.

– Istukám, ennyi volt. Itt a vége, eddig húztuk – tette le mindkét tenyerét az asztalra Éva. – El kell küldenünk az embereket, holnap már nem nyitunk ki. Úgy néz ki, hogy a gépeket sikerül pénzzé tenni, a gyárépületet pedig már meg is hirdettem eladásra. – Az utolsó szavaknál Éva kinézett az iroda apró ablakán, mintha a jövőjüket fürkészné a távolban.

– Mit szólna ehhez apánk és Dodi bácsi? – motyogta István inkább csak úgy maga elé. – Szerencse, hogy nem láthatják, mivé lett a kezünk között, amit felépítettek.

– Ne legyél igazságtalan, Isti! Azóta sokat változott a világ. Nehéz tartani a versenyt az ázsiaiakkal. Mit tegyünk, nem kell már annyi a termékünkből. A mi hibánk is, hogy nem fejlesztettünk az utóbbi években. Ráálltunk egyetlen termékre, és gyártottuk milliószámra. Könnyen lehet, hogy apával és Dodi bácsival is ugyanez történt volna, ha még most is ők vezetnék az üzemet. Nem érdemes ezen rágódni.

István nem válaszolt, csak csendben leakasztotta a falról a fotót, amin apja, Glück Emil és nagybátyja, Glück József a munkásaik körében egy-egy pár debrecenit falatoznak papírtálcáról az üzem ünnepélyes avatóünnepségén. Emil az 1990-es években divatos zöld öltönyben, József pedig élére vasalt munkásnadrágban várta, hogy elinduljon a termelés. István hosszasan nézegette a felvételt.

– Tele voltak elszántsággal és tervekkel, aztán most, majd harminc évvel később, itt állunk mi ketten, és nincs már apa, nincs Dodi bácsi, és nincs az üzem sem.

– Tudom, nehéz ez Isti, de ne adjuk fel. Egy szerb vállalkozó szép summát kínált a gépsorért. Már délután elviszi őket, ahogy aláírtuk a szerződést, és utalja is a pénzt.

– És aztán? Mihez kezdünk? – nézett húgára István azzal a tekintettel, amellyel egy tanácstalan dakszli bámul a gazdájára.

– Gondoltam erre is. A gépek árából vehetünk egy kisebb lakást Pesten, a hetedik kerületben. Utánanéztem a lehetőségeknek, Airbnb-vel akár több százezret is megkereshetünk egy hónapban. Talán lenne érdeklődő az épületre is, abból a pénzből meg átvehetnénk a kocsma üzemeltetését, az mindig biztos bevétel – nyert vissza valamennyit magabiztosságából Éva.

István csak behunyta a szemét, és némán bólintott.

*

– Hát, eljött ez a nap is, Istikém, aláírunk pár papírt, és kezdődhet az új életünk – karolta át bátyja vállát hosszú hónapok után újra mosollyal az arcán Éva.

– Nem vártam ezt a pillanatot, de legyünk túl rajta gyorsan! Hol írjam alá? – vett elő kabátja belső zsebéből egy citromsárga reklámtollat István. – Dátum is kell! Hányadika van ma?

– 2020. január 14. – válaszolta Éva.

István gondosan a pontok fölé írta a dátumot és a nevét is, majd zsebre tette a tollat.

– Akkor meg is vagyunk. Gépek, épület eladva. Még utoljára nézz körül, itt holnap elkezdi az átalakítást az új tulajdonos. Minket meg vár az Airbnb és a kocsma.

– Ezt, az utolsó legyártott darabot még elteszem emlékbe. Majd megmutatjuk az unokáknak, hogy egykor ebből próbált megélni a család – szólalt meg halkan István, és kis nejlonzacskóba tette, majd zsebre vágta a Glück feliratú FFP2-es maszkot. Végül csendben becsukta maga mögött az üzem ajtaját.

HÁZASSÁGI ÉVFORDULÓ

Klára a mosogató mellé tette gumikesztyűjét, rögzítette az új gázpalackot, lefóliázta és a hűtőszekrénybe csúsztatta a reggeliből megmaradt paprikásszalámi-szeleteket, majd a szemetesbe dobta az üres nyugtatósdobozt. Elfogyott, de már nem akart újat íratni. Mielőtt leült volna a világoskékre festett konyhaszékre, hajtott egyet a konyhai naptáron, amelyen egy téglalap alakú piros keretet kellett tologatni. Március 31. volt. Klára precízen rátolta a keretet a napra. Éppen harminc éve mondták ki a boldogító igent az Úri utcai házasságkötő teremben Csabával, a végzős joghallgatóval. Akkoriban még nem volt „sorompókkal lezárt hivatalos rablóövezet” a Vár, ahogy Márta nővére emlegette mindig, és a vörös szegfűkkel díszített citromsárga ezerkettes Lada úgy szelte át a várost a József Attila-lakóteleptől a Szentháromság térig, mintha éppen egy királyi pár járta volna végig a birodalmát egy díszes hintón. Klára úgy is érezte magát, mint egy valódi hercegnő. A napsütötte Budapest összes járókelőjének arcán úgy látta, hogy ők is velük ünneplik ezt a gyönyörű szombat délelőttöt.

Elővette a fiókból a zöld filcborítású esküvői albumot. Csaba arcán állapodott meg a tekintete, a szemén, ahogy rá, leendő feleségére nézett. Azt a pillanatot senki nem vehette el tőle. A férfi még csak egy fiú volt, egy angyalarcú srác. Senki nem gondolta volna róla, hogy rövidesen a város legrafináltabb válóperes ügyvédje lesz, aki minden ellenfelet kiforgat majd a vagyonából. Klára becsukta az albumot, de nem tette vissza a helyére.

Régóta készült erre a kerek évfordulóra, és azon töprengett, vajon Csabának eszébe jut-e, mi történt ezen a napon, 1980-ban. Biztos volt benne, hogy ha másként nem, ő majd eszébe juttatja.

*

Amikor Klára azt hitte, Csaba elfelejtheti a jeles napot, tévedett. A szinte teljesen megőszült, de ötvenen túl is jóképű sztárügyvéd éppen jogi tanácsait fogalmazta a Nők Lapja Az ügyvéd válaszol című rovata számára, amikor BlackBerryjén megjelent a négy éve beállított és azóta ki nem törölt jelzés: HÁZASSÁGI ÉVFORDULÓ! A férfi elmosolyodott, egy pillanatra felidézte a napot, amikor egy évfolyamtársától arra a délelőttre kölcsönkért öltönyben elvette Klárát, majd a ceremónia után gyorsan visszavette a saját ruháját. Vissza kellett adni, mivel az öltönynek délután már egy középfokú német nyelvvizsga szóbeli fordulóján volt jelenése. Miközben a kezét díszítő Tiffany pecsétgyűrűjét fényesre dörzsölte hüvelykujjával, elégedetten mondta ki magában, mennyivel jobb lett az élete azóta. Csaba gyakorlott mozdulatokkal adta a BlackBerry értésére, hogy a figyelmeztetés további ismételgetésétől aznap már tartózkodni szíveskedjen, majd a belső vonalon kiszólt a titkárnőjének, hogy rendeljen egy hatalmas rózsacsokrot csupa vörös rózsából, és foglaljon egy asztalt két főre a Bock Bisztróba nyolcra, de kösse a séf lelkére, hogy mindenképpen tankoljanak fel báránylapockából.

*

Klára Dávid régi fotóját nézte az íróasztalán. A kép egy gyereknapon készült Kamaraerdőn, évekkel azelőtt, hogy elkezdődtek a gondok vele. „Problémák vannak a gyerekkel” – hozták fel egymást közt gyakran Csabával is. Talán soha nem mondták ki, hogy a fiuk egy drogos bűnöző lett, aki a szüleitől is lopott. „A mi hibánk – tűnődött a nő –, túlságosan elkényeztettük.” Klára kitakarított. Mindennap megtette, de most a szokásosnál is alaposabban. Minden a helyére került, semmi nem maradt elöl, ami arra utalt volna, hogy itt ember él. Olyan lett a Victor Hugo utcai lakás, mint egy bemutatóterem valami bútorkatalógusból.

Csaba a pénzügyi tanácsadójával ebédelt. Ez inkább annyit jelentett, hogy egyedül ropogtatta a bőrborítású, antik íróasztalán feltálalt salátaágyra szórt olajos magvakat, miközben Rozner felsorolta neki a „tuti tőzsdei tippeket”. Csaba őt is megkínálta ugyan magokkal, de Rozner nem kért. Fél füllel az állampapírok hozamáról szóló lendületes beszámolót hallgatta, közben az ügyvéd felmenőiről készült olajfestményeket nézegette az irodája falán. Ő volt az első értelmiségi a családban. Az ügyvéd felmenőket a berlini bolhapiacon vásárolta. Négyet kapott kettő áráért, és a szerény befektetés is bőven megtérült már, hiszen az ügyfelek bizalomindexe sokat nőtt az „ügyvéddinasztia” rokonszenves sarja iránt. Csaba újra az estére gondolt. Izgatott volt, mint egy kisfiú. „Ne izgulj, öreg harcos – mondta magában –, ez a nap egyszer már bejött neked!” Észre sem vette, hogy Rozner közben távozott.

*

„Életem legboldogabb napja.” Még hosszú évekkel később is így emlegette Klára az esküvőjét a barátainak. Az asszony a rendrakás végeztével belenézett a tükörbe, majd reflexszerűen elfordította a fejét. Hát igen. Harminc év az harminc év. Mégsem nézhetek ki úgy, mint egy öregasszony, ne legyek már rondább az elkerülhetetlennél! Mindennek meg kell adni a módját, ennek a napnak meg különösen!, gondolta, és kivette a szekrényéből azt a ruhát, amit legutóbb három éve, az ügyvédi kamara karácsonyi bálján viselt. Fülébe az égszínkék fülbevalót tette, amely az esküvőjén is ott csillogott. Ez volt az egyetlen olyan darabja, ami ma is éppúgy jó volt rá, mint 1980-ban. Vajon felismeri Csaba a fülbevalót, amikor este meglátja rajtam?, tűnődött.

*

Csabának egy, a szokásosnál is bőbeszédűbb ügyfele miatt nem volt ideje hazamenni átöltözni, de ez egyáltalán nem látszott az eleganciáján, klubzakója alatt sima maradt hófehér inge. Rendelt egy nemdohányzó taxit, és egyenesen az étterembe hajtatott. Elképzelte az estét, és annyira belefeledkezett a tervezgetésbe, hogy egy szót sem szólt, amikor a diszpécser egy telebagózott kocsit küldött érte. Amikor belépett a Bock Bisztróba, a pincér diszkréten a ruhatár mögött elhelyezett rózsacsokorra mutatott, mint valami kellékes, aki jelzi a Bánk bánt játszó színésznek, hol a tőr. Csaba tudta, hogy ezen a március 31-én újra elérkezett a nagy nap. Ült, és türelmesen várt.

*

Klára kikapcsolta a mobiltelefonját, hogy senki ne zavarja meg az esti terveit. Újra belenézett a tükörbe. Kirúzsozta a száját, de előtte leragasztotta a borítékot, amelybe az üdvözlőkártyát tette. Levelet akart írni, az stílusosabb lett volna, de nem volt otthon levélpapír. Bár amit Csabának írt, kényelmesen el is fért az üdvözlőlapon. Nem nézett az órájára, mégis érezte, hogy itt az idő. Bezárta a lakást. Kettőre.

*

Csaba úgy nézett partnerére a vacsoraasztalnál, mint egy kamasz fiú. Időnként még idétlenül fel is nyerített, amivel csak ráerősített kései, második serdülőkorára. Zavarban volt, és meg akart felelni. Ő, akitől még a legfelsőbb bírósági bírók is tartottak, most azon izgult, hogy az este tökéletes legyen. Szeme sarkából félpercenként a virágra lesett, várta a megfelelő dramaturgiai pillanatot. Ám a pillanat helyett egy telefonhívás érkezett. Csaba nem akarta felvenni, de a hívó olyan kitartó volt, hogy mégis így látta egyszerűbbnek.

*

Csaba ránézett Klárára, majd a fehér köpenyesre. Némán bólintott. Eltorzult és természetellenes kék színű volt a nő arca, de a fülbevalója ugyanaz volt, amit még az esküvőn viselt.

– Ő az. A volt feleségem, Klára. Sokat szenvedett?

– Pár perc alatt meghalt. A lakásában nyitotta magára a gázt – így a fehér köpenyes. – Menjen haza, jobb, ha pihen egy kicsit! Van valakije, aki ott tud maradni magával?

Csaba felsóhajtott:

– Igen, a menyasszonyom. Illetve tulajdonképpen még nem is a menyasszonyom.

HÁLÁTLANOK

– Üljön le, kedves, örülök, hogy eljött – mondta mosolyogva a finoman sminkelt, világoskék nyári selyemruhát viselő fiatal nőnek dr. Verbőczy Antal nyugalmazott jogtanácsos. Az idős férfi acélszürke szemmel nézett csinos látogatójára, májfoltos kezét hol botjára, hol a nő kezére tette. – Ritkán fogadok látogatót – folytatta alig érthetően, mert közben nyelvével igazgatta önálló életre kelt műfogsorát. – Tudja, kisasszony, engem már leírtak. „Tóni papa, aki meggárgyult” – így beszélnek rólam a hátam mögött. Erre mérget vehet. Pedig nem vagyok én olyan hülye, tudja?

A nő elmosolyodott, de nem válaszolt.

– Tudja, idén töltöm be a hetvenhatot. Nem vagyok én olyan öreg. Pláne nem hülye. Én, kérem, summa cum laude végeztem az egyetemet: a maturátus után rögtön felvettek a jogi fakultásra. Nekem olyan osztálytársaim voltak, mint a Gusbauer Ede, aki a Legfelső Bíróság büntetőkollégiumát vezette. Tetszik tudni? – nézett véreres szemével látogatójára. – De ez már persze nem számít. Már semmi nem számít. Amíg élt az én drága feleségem, addig volt nekem jó. Szépen éltünk, a lányainkat is rendesen felneveltük. Nem voltunk mi gazdagok, de mindig volt annyi, amennyi kellett. Olykor még több is. Akkor félretettünk, utaztunk a lányokkal Szocsiba, meg Bulgáriába is jártunk ki a vállalattal, ahol a feleségem volt a személyzetis. Micsoda gyönyörű nyarak voltak! Ma már nincsenek nyarak. Olyanok biztosan nincsenek, ezt tessék nekem elhinni! – mondta hangosan dr. Verbőczy, és megszorította a kék ruhás nő csuklóját. A nő halkan felszisszent, de hagyta, hogy az idős férfi perceken át szorongassa vékony, fehér kezét.

– Tóni bácsi! – kiáltotta a folyosón elhaladó testes nővér. – Félkor vacsora! Tipegjen lassan be az ágyikóba! – zengte bagótól mély hangján, majd hirtelen elnyelte a nővérszoba.

A férfi tudomást sem vett róla, inkább folytatta a meglehetősen egyoldalú társalgást.

– Kényeztettük mi a lányokat, de minek. Megadtunk nekik mindent, sőt annál is többet. Aztán, amikor két éve, vagy talán három éve is már, meghalt az én drága Bertám, bedugtak engem ide. Azóta nem láttam őket. Ide se néznek. Azt se tudom, élnek-e még. A szép Verbőczy lányok. Így hívták őket az Aulich utcában, ahol laktunk. A zöldséges mindig adott nekik egy almát, amikor az iskolába tartva ott mentek el a boltja mellett. Én meg minden tavasszal és ősszel elvittem őket a Corvin Áruházba, és gyönyörű ruhákat vettem nekik. Az se érdekelt engem, hogy drága jugoszláv importruhák voltak. Az se. Erre mi a hála? Bedugnak ide, valami kórházba, ahol az a kövér nő parancsolgat. Nekem ne parancsolgasson! Nem vagyok én beteg. Látja, kutya bajom. Mindennap lemegyek sétálni a kertbe ezzel a vacak bottal. Mennék én tovább is, de nem engedik. Az őr nem engedi. Bezárattak a hálátlanok. Hogy megszabaduljanak az öregtől. Tőlem, aki kubai narancsért állt sorban a piacon karácsony előtt, hogy nekik legyen. Maga biztosan nem tenne ilyet az apjával, kisasszony. Magából sugárzik a jóság.

A fiatal nő kivette a táskájából eredetileg tízes papírzsebkendő-csomagját, és az utolsó darabbal egy könnycseppet törölt le arcáról, majd belefújta az orrát is. Az üres nejlondarabot idegesen dobta maga mellé a székre.

– Itt múlhatok ki tőlük – folytatta az öregember szomorúan. Nem tudok kimenni. A személyimet is elvették. Azt hiszik, nem láttam, de én figyeltem. Nem vagyok én bolond, tudja?

A kék ruhás nő lassan emelkedett fel a székről. Az órájára rebbent a tekintete, majd megköszörülte a torkát. Régóta nem szólt egy szót sem, vissza kellett nyernie a beszédhangját.

– Apa, holnap Kati is jön megint. Ma nem tudott, mert Tomika beteg lett, de holnap megoldja valahogy. És hozunk székelykáposztát, a kedvencedet. A tegnapi lábast elviszem, abban hozom a káposztát. Jó lesz? Vigyázz magadra, drága apukám! – mondta, és átölelte az idős férfit.

DR. ZIMMERMANN NAGY NAPJA

Hajnali négy óra is elmúlt, már egy lélek sem járt a csepeli kikötőnél. Dr. Zimmermann oldalkocsis motorral érkezett. Hétvégi ügyeletet vállalt a kórházban, és még haza is akart menni, átöltözni. Az oldalkocsiban azelőtt csakis a feleségét fuvarozta. Most egy táska foglalta el az asszony helyét. Barna bőrtáska. Még a nagyapjáé volt. A feleségem soha többé nem fog itt ülni, futott át az agyán, és némi fájdalmat is érzett.

Lassú, csendes léptekkel haladt a vízparti műhelyig. Kinyitotta a lakatot, elfordította nagy vaskulcsát a zárban, majd magára zárta a műhelyt. A függönyt behúzva hagyta, felkapcsolta a lámpát. Valójában nem is lámpa volt az, csak egy villanykörte, amely árván lógott a mennyezetről.

Letette táskáját az öreg sublótra, és nekiveselkedett a feladatnak. A műhely padlóján nejlonba csomagolva oldalra fordulva feküdt a test. Átfutott az agyán, hogy nemrég még élet volt benne. Pár hete ott állt mellette a kertben, nézte sudár termetét és mosolygott rá. Aztán pár napra rá egy másik hűvös éjjelen kihozta a baltát a garázsból, és voltaképpen minden előkészület nélkül lesújtott. Háromszor. Ahogy mondani szokták, úgy zuhant a földre, mint egy darab fa. A doktor állt felette egy-két percig, nézte, majd bevonszolta a garázsba. Izzasztó volt.

*

Másnap reggel egyedül ült a verandán, és érezte: valahogy jobban süt a nap. Különös lelkiállapotba került, egyszerre szállta meg a nyugalom és az izgalom különös keveréke. Jóska bácsi furgonjával vitte le pár nappal később a műhelybe. Dr. Zimmermann nem akarta a garázsban csinálni. Hetekig kijárt ide hozzá, rengeteg munkája volt benne.

A villanykörte fényét elnyelte a gyorsan ébredő nap. Hajnali fél hat volt, a doktor kezében az átvirrasztott éjszaka dacára gyorsan járt a fűrész. Gyakorlott mozdulatokkal dolgozott, sebészként gyakran használt fűrészt az amputációkhoz. Már csak az utolsó mozzanatok voltak hátra. Klarisszára már alig lehetett ráismerni, a padló pedig vöröslött, mint a paradicsomszósz. Talán mégsem kellett volna teljesen levenni a nejlont. Milyen praktikus, hogy éppen a kikötőben, a víz mellett van a műhely! Amikor megvette, még nem gondolta, hogy egyszer ez ilyen jól fog jönni.

Miután minden mással készen volt, utolsó lépésként ráerősítette Klarisszára a nehezéket. Ha ezt elfelejti, gondolta magában, akkor teljesen hiábavaló minden aprólékos előkészület.

Hat óra után pár perccel nyitotta ki a műhely víz felőli ajtaját. A rámpa megkönnyítette a dolgát. Gurulj, Klarissza!, nevetett magában. Halk csobbanás, majd morajlás hallatszott, de ahhoz éppen elég hangos, hogy elnyomja Pali bácsi, a kikötőőr lépteinek zaját.

– Jó reggelt, doktor úr! – kiáltotta valószínűtlenül magas hangján Pali bácsi. Dr. Zimmermann zavartan fordult meg. Pali bácsi elnézett a távolba, és megpillantotta a mólón a vörös cseppeket. – Doktor úr! Mik ezek a foltok?

– Hagynom kellett volna még száradni, de reggelre már itt lesznek a barátaim az avatóünnepségre. Kicsit megcsúsztam a Klarisszával. Az árbócokat is csak éppen az előbb erősítettem fel, a műhely padlója meg tocsog a vörös csónaklakktól. Tudja, Pali bácsi, magam építettem alig néhány hét alatt! Még a fát is én vágtam ki! A volt feleségemről neveztem el. Talán egyszer még újra együtt lehetünk. Ő is jön az ünnepségre a Takács adjunktussal együtt – sóhajtott dr. Zimmermann.

– Büszke lehet magára, doktor úr! Gyönyörű a hajó! – méregette mosolyogva Pali bácsi.

– Köszönöm! Most jó erősen kikötöm, aztán felmosom a műhelyt, nem akarok magának pluszmunkát adni. És bekészítem a pezsgőt is, hamarosan kezdődik az avatás.

*

– Hát, csak gratulálni tudok, Ernő! Nemcsak kiváló sebész főorvos vagy, hanem nagyszerű hajóépítő mester is – rázogatta barátja kezét Kvassay professzor, a nemzetközi hírű urológus. Az alkalomhoz illő tengernagyi egyenruhára hajazó klubzakót viselt Kvassay, felesége pedig, aki egykor színésznő volt Győrben, matrózcsíkos, mélyen dekoltált felsőben érkezett a Klarissza avatóünnepségére. Rajtuk kívül a névadó, azaz dr. Zimmermann volt felesége és annak jelenlegi kedvese, Takács adjunktus vett részt az eseményen. Nem hívták ugyan, de senkit nem zavart Pali bácsi, aki szintén ott álldogált a mólón, és feleslegesen, de látványosan tartotta a Klarisszát rögzítő kötelet.

– Az első út a névadóé! – jelentette ki dr. Zimmermann, és gáláns mozdulattal segítette fel volt nejét a fedélzetre. Takács adjunktus úgy ugrott utána, mint egy majom. Szeles reggel volt, de Klarissza, mármint a volt Zimmermann-né gyakorlott hajós volt, így könnyedén siklott ki a bárka a háborgó Dunára. Kvassayék és Pali bácsi megtapsolták az építőt és a hajó első utasait.

Dr. Zimmermann a pezsgőzés után csendben visszament a műhelybe, a többiek a mólón beszélgettek. Gyorsan felmosta a kiömlött csónaklakkot, majd kinyitotta barna bőrtáskáját, és beletette azt a fadarabot, amit a Klarissza hajófenekéből fűrészelt ki nagy műgonddal egy órával korábban. Egy gumi lábtörlővel takarta le a kis nyílást. Rezzenéstelen arccal tért vissza a mólóra, és hátat fordítva a hullámok közt éppen eltűnő Klarisszának, nagyot hörpintett a Veuve Clicquot-ból. Édes Klarisszám, nem kellett volna lelépned az adjunktusommal, akkor talán motorozhattunk volna megint együtt, gondolta magában, és bedobta a bőrtáskát a motor oldalkocsijába.

APRÓHIRDETÉS

– Jó napot kívánok! Jó helyen járok?

– Attól függ, miért jött.

– Az állásajánlatra jelentkeztem.

– Melyikre, kérem? Többet is meghirdettünk.

– Önök keresnek oligarchát?

– Igen, mi adtuk fel a hirdetést. Legyen szíves a nevét!

– Jaj, ne haragudjon, nem akartam udvariatlan lenni. Pinceháti Norbert vagyok.

– Igen, már látom is a regiszterben, 9.30-ra van beírva, kicsit korán érkezett.

– Bocsánat, nem tudtam pontosan kiszámolni a közlekedést.

– Nincs oka szabadkozni, Pinceháti úr, sőt örülök is, hogy korábban érkezett, az előbb egy hölggyel nagyon rövidre sikeredett a beszélgetés. Strómannak jelentkezett, de lényegében semmije nem volt meg hozzá. Csak lobogtatta itt a diplomáit meg a nyelvvizsgáit. 2020-at írunk, nem értem, hol élnek emberek. Egyébként ön stróman?

– Nem, sajnos nem. Úgy olvastam a hirdetésben, hogy előny, de nem feltétel a strómani tapasztalat.

– Valóban, így adtuk fel a hirdetést, szóval ne érezze rosszul magát, ha még nem volt stróman. Több sikeres oligarchát ismerek, akik előtte sosem voltak strómanok, mégis kiválóan ellátják a feladatukat. Igaz, a strómanság fontos tapasztalat lehet, de lépjünk is túl ezen. Mielőtt részleteiben is rátérnénk az ön előéletére, engedje meg, hogy elmondjak néhány dolgot a pozícióról.

– Megköszönöm!

– Nos, ha nem barlangban élte le az elmúlt pár évet, bizonyára tisztában van vele: országunk sikeres működése szempontjából különösen fontos szerepük van az oligarcháknak. Útépítések, médiavállalkozások, sőt egyetemi kuratóriumok sem nagyon működhetnek ma már sikeres oligarchák nélkül. És majdnem kifelejtettem a legfontosabbat: Mi lenne nemzeti sportunkkal, a labdarúgással oligarchák nélkül? Bele se gondoljunk! De hadd olvassak a gondolatai között! Biztos vagyok benne, hogy éppen azon töpreng, miért van szükség újabb oligarchákra. Nem véletlenül használtam a többes számot, több embert keresünk.

– Valóban kitalálta a gondolataimat, ööö… uram.

– Szólítson csak F.-nek!

– F. úr…

– Rendben, így is megfelel. A válaszom egyszerű. Manapság fogyóeszköz az oligarcha. Előfordult – talán önhöz is eljutott a híre –, hogy az egyikük árulást követett el. Nem egynél egészségi panaszok léptek fel, sőt nem tagadom, tavaly kettőt is elvitt a szíve. Igaz, egyikük azért rendesen két végéről égette a gyertyát, ha érti, mire gondolok. Ráadásul ügyelnünk kell a kiegyensúlyozottságra, nem lenne szerencsés, ha minden egy kézben lenne.

– Értem.

– Látom, lennének kérdései, Norbert. Ugye szólíthatom Norbertnek?

– Igen… persze, természetesen.

– Parancsoljon!

– Nos, nem szerepelt az apróhirdetésben, hogy mekkora vagyon az elvárás. Nekem, ami azt illeti…

– Nem egy vagyonos ember. Ezt egyből láttam, amint belépett. Ne haragudjon meg, de hát a nadrágja, meg az a kitaposott cipő és a ragtapasszal rögzített szemüvegszár meglehetősen árulkodó. De ne legyenek emiatt komplexusai vagy bármilyen rossz érzése! Szerepelt az apróhirdetésben, hogy vagyonos embereket keresünk? Ugye hogy nem. Elárulom, nem véletlenül. Nem egy oligarchánk szinte nincstelenként kezdett nálunk. Talán ismeri az egyik vezető oligarchánkat, ő néhány éve még… de nem folytatom, úgyis tudja. Száz szónak is egy a vége, vagyont kreálni nem egy nagy vasziszdasz. Nekünk a megbízhatóság a fontos. Ha ön megbízhatónak bizonyul, egy gombnyomással elindítjuk a nyerő szériáját, néhány hónap múlva a jégeralsóját is Louis Vuitton szabja majd személyesen az ülepéhez.

– Megbízhatónak éppenséggel megbízható vagyok…

– Haha! Azért ennél nehezebben adjuk a rangot, kedves Norbert. Nem csak úgy bemondásra. A személyes interjú végén ki kell töltenie egy űrlapot és egy tesztet. Az adatai megadását követően néhány kognitív és pszichológiai tesztkérdésre kell írásban válaszolnia, és ha az eredménye nyolcvan százalék felett van, több alkalommal egy pszichológus beszélget majd el önnel. Ha az ő jelentése pozitív, akkor elkezdjük lehallgatni a hívásait, feltörjük a jelszavait, elolvassuk mindenét harminc évre visszamenőleg. Kifaggatjuk az összes rokonát, barátját, ellenségét, és mindenhova követjük. Ha ezeket az akadályokat is sikerrel vette, akkor megkapja az induló csomagot. Van benne egy feszített víztükrű medencés villa a rózsadombi Endrődi Sándor utcában, egy napelemes, felújított parasztház a Balaton-felvidéken, hozzá a Lucky nevű háromárbócossal, német rendszámú Audi terepjáró téligumi-készlettel és egy feltöltött szájú és keblű hölgy.

– Van feleségem.

– Nem probléma. A hölgyet szeretőként is tarthatja, a lényeg, hogy ott legyen ön körül, és erősítse az ön oligarchikus imázsát.

– Ez minden?

– Korántsem. Tulajdonosa lesz egy gyanús körülmények között privatizált üzemnek, egy NB I.-es labdarúgócsapatnak – egy év próbaidő után egy határon túli sportegyesületnek is –, és a belépőcsomag része három zsíros állami megbízás. A többiért már meg kell küzdenie a közbeszerzéseken. Kap emellett egy két főre szóló koncertbérletet a Müpába, egy elnöki pozíciót a listánkról szabadon választható sportszövetség élén és egy jakot.

– Egy jakot?

– Igen, jól hallotta.

– Mit csinálok egy kérődző állattal az Endrődi Sándor utcában?

– Biztosíthatom róla, hogy a szomszédjait nem fogja zavarni, több jakról is tudunk a környéken, alkalomadtán össze is járhatnak az állatokkal. Mellesleg tarthatja nyugodtan Kővágóörsön is.

– Értem, csak erre a vagyontárgyra nem számítottam.

– Ne érezze kellemetlenül magát, ezen minden jelentkező meglepődik. Jómagam gépelési hibára gyanakszom. Valószínűleg a titkárnő jachtot akart írni, de így fogadták el, nem bolygatjuk.

– És muszáj ez a hosszú procedúra, lehallgatás meg kémkedés, meg minden?

– Nézze, nem akarok nyersen fogalmazni, Norbert, de egy olyan kaliberű ember, mint ön, nem is álmodozhatna ilyen életről. Élhetne nettó százötvenből egy külvárosi albérletben. Ehhez képest, ha átmegy a teszten és az ellenőrzéseken, és megkapja a végső jóváhagyást tudjukkitől, ön olyan fontos ember lesz, hogy ha elad néhány ezer OTP-részvényt, az vezető hír lesz a Portfolio.hu-n. Remélem, nem kell tovább magyaráznom.

– Nem, nem, persze, persze, F. úr…

– De tudja, mit, Norbert? Ami azt illeti, van mód a hosszú eljárás elkerülésére is.

– És hogyan?

– Van az úgynevezett zsarolási lehetőség. Ha önnek van valami mocskos dolog a múltjában, vagy a jelenlegi életében, akkor rendkívüli eljárás során mentesülhet a lenyomozás és a megfigyelések alól. Ha megosztja velünk, hogy esetleg belenyúlt már a kasszába egy korábbi munkahelyén, egy másik nővel, vagy, ami még jobb, esetleg egy férfival csalja a nejét, akkor jelentősen lerövidül az eljárás. Tudok olyan ma is praktizáló oligarcháról, aki felfedte előttünk, hogy a nyolcvanas évek végén epizodista volt egy NSZK-ban készült melegpornóban. Nos, nála még a pszichológiai vizsgálattól is eltekintettünk, már költözött is a Rózsadombra. Van még kérdése?

– Mi történik, ha a teszten nem érem el a nyolcvan százalékot?

– Akkor sajnos egy éven belül biztosan nem lehet oligarcha, de ebben az esetben átküldöm a személyi anyagát a strómanos kollégáknak, ott is gyakran van üresedés. Mi senkit nem hagyunk az út szélén!

KAMPÓ

Ferinek nem sok öröme telt az életben. Sosem volt igazán jó eszű gyerek, hiába korrepetálta Klári néni, a mostohanagynénje. Így a továbbtanulás szóba sem jöhetett. Pár év munka után megpróbálta ugyan estin elvégezni a Bercsényi Szakiskolát, de a második év után kibukott. Melózott hát kora reggeltől estig, még szombaton is. Nem meló volt ez persze, csak segédmeló. Garay téri piac. De hiába a túlórák, esélye sem volt saját lakásra. Másodmagával egy kis lyukat bérelt a Bajza utcai garzonházban. Albérlőtársa, Imre is a Garay téren dolgozott, épp a szemközti boltban, és elviselhetetlenül büdös hússzaga volt. Ferinek csak a menekülés járt az eszében. Minden elalvás előtt azért fohászkodott, ne kelljen még egyszer ebben a hányingerkeltő húsbűzben álomra hajtania a fejét. Klári néni maga ajánlotta az eltartási szerződést, Feri pedig nem sokáig gondolkodott. Mátyásföldről persze macerásabb volt bejárni, de legalább megszűnt a bűz, és lett egy saját szobája, meg volt egy kis kert is.

Klári nénivel jól kijöttek. Az öregasszony csendben meghúzta magát, többnyire a konyhában üldögélt, halkan hallgatta SOKOL rádióját. Jócskán túl volt a nyolcvanon, de még mindig remek hallással dicsekedhetett. Szerette Feri a nénit, de nem viselte meg a halála. Így volt ez rendjén, gondolta magában. Elment szegény, hogy átadja a helyét a fiatalságnak.

Ha ez utóbbi Feri volt, akkor a fiatalság nem találta a helyét. Mintha elátkozták volna. Közel a negyvenhez is csak pultnál melózott, hátra alig engedték be. Legfeljebb kicipelhette az árut, no meg a szállítást rábízták a telepről. Otthona küszöbét időtlen idők óta nem lépte át női láb. A leghosszabb kapcsolata az általános iskolai fizikatanárnővel volt. Majdnem négy hónapig jártak együtt, de Sárika egy post it-en szakított vele. Feri akkor látott életében először ilyen ragadós cetlit. A Garay téren nem használtak ilyesmit.

A munkában csak ment a gúnyolódás. Segédnek szólította még a huszonnégy éves, taknyos Lacika is. De ő elvégezte a Bercsényit, neki papírja volt róla. Megtehette. Feri már gyűlölt bejárni is, összeszorult a gyomra, amikor hajnalban megszólalt a vekker, és tudta: megint menni kell a Garayra.

Egy ideig legalább kéthetente elment moziba, de többnyire kijött a vetítés felénél, elunta a filmeket. Aztán nem ment többé. Végül már nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy megteszi. Meg kell tennie, nincs értelme tovább halasztani. Ez így nem mehet tovább. Legyen vége a megaláztatásnak, sóhajtott.

Vasárnapra tervezte. Véres vasárnap, így nevezte el magában keserűen. Előtte pénteken lement Gádorosra a szállítmányért a Peugeot Boxerrel.

Megvette a kötelet. Kettőt, hogy biztosan megtartsa a közel száz kilós testet. Eltervezte, hogy a kertvégi fészerben kerít rá sort. Átvitte a szerszámok nagy részét meg a néhai Kamill bácsi rozsdás fűnyíróját a ház alatti pincébe. Csak a kalapács maradt, meg pár jó erős szög. Az még kelleni fog, gondolta. Hogy mi történik a fészerben, azt nem lehet hallani majd az utcáról. Nem rohannak be a polgárőrök, hogy megállítsák, hogy még most is kudarcot valljon. Ennek sikerülnie kell. Hányszor elképzelte, hányszor eltervezte…! Most senki nem állíthatja meg. Nincs több gúnyolódás, nincs több megaláztatás. A fészerben vasárnap minden véget ér.

Különös izgalom lett úrrá rajta rögtön ébredés után. Január 7-e volt, letépte a naptárról a szombati dátumot, mielőtt csizmát húzott volna. Lassan, határozottan lépdelt, de nem trappolt. Nem akarta felébreszteni a szomszédokat. Átszellemült, szinte beteges mosoly ült az arcára. Nyugalom szállta meg, valami torz, kielégülés előtti nyugalom. Sámlira állt, hogy elérje a köteleket. Jó lesz. Feri csendben magára csukta a fészer ajtaját.

Délelőtt fél tizenegy volt, mire végzett. Húsok tökéletesre darabolva. Belek kimosva, kolbásznak való beletöltve. A konyhában rotyogott az abálólé. A fészerben a két kötélen már csak a két hatalmas csülök lógott. Minimum hetven kiló húst dolgozott fel teljesen egyedül. Óriási elégedettséget érzett, miközben a tűzhelyen hagymás vért sütögetett.

„Megcsináltam! Én is vagyok olyan böllér, mint az a büdös Imre, én is le tudok vágni egy ekkora kocát. A Lacika meg feldughatja a seggébe a bercsényis papírját!” – kiabálta mámorosan az üres házban. És csak nevetett, nevetett, önfeledten nevetett.

KORCSOLYÁZÓK A TAVON

Szokatlanul hideg decemberi este volt. A hó már nem esett, de az olvadás ilyen fagyban még jócskán váratott magára. A korai sötétségben Müller a franciaablakhoz lépett. Az üveg nem csillogott ugyan a tisztaságtól, de azért át lehetett látni rajta. Müller felvette a szemüvegét, és figyelt. A keretet eltakarta a kezével. Zöldesszürke volt az ég. A hó borította tájon három ember vonult át kezében botokkal, a nyomukban kisebb és nagyobb kutyák kullogtak. Lehettek vagy tizenketten. Tizenhárman voltak egészen pontosan, állapította meg Müller, miután a mutatóujja segítségével egyenként megszámolta az ebeket. Gazdáikkal együtt lefelé igyekeztek a völgybe. Müller a völgyön pihentette a tekintetét. A havas tetejű házak mögött két befagyott kis tó is látszott, rajtuk emberekkel. Korcsolyázók lehetnek, gondolta magában, de nem volt benne egészen biztos. Túl nagy volt a távolság ahhoz, hogy ezt biztonsággal kijelenthesse az ember.

A hátsó tó mögött templomtorony magasodott. A tetején hó. A templom mögött valamivel messzebb egy kisebb templom sziluettje rajzolódott ki. Müller nem emlékezett a második templomtoronyra, pedig ha valakinek, neki aztán ismerős volt ez a festői táj. Kissé hunyorogni kezdett, hogy jobban lásson. El kellene mennem a szemészhez, valószínűleg megint romlott a látásom, gondolta. Nem volt már fiatal, de nem lehetett még leírni, ahogy ő mondogatta, ha magáról beszélt. Még közelebb hajolt a franciaablakhoz, és a havas hegycsúcsokban gyönyörködött. Lehelete meglátszott az üvegen, de pulóverének ujjával gyorsan letörölte. Ismét felnézett a zöldesszürke égboltra. Egy nagy, fekete madár repült a befagyott tavak felett, a hatalmas, kopasz fákon három másik madár gunnyasztott. Varjak lehettek.

Már-már gépies mozdulattal nyitotta ki a franciaablakot, de még mindig nem mozdult, csak bámult. Hideg volt, fázott, pedig a kezét egy ideje a pulóvere ujjába burkolta. A hidat figyelte meg aprólékosan, amely a közelebbi tavat szelte át. Öregasszonyt pillantott meg rajta, hátán tűzifával. Egy pillanatra elérzékenyült a látványtól. Azután a tekintete visszakalandozott a befagyott tóra. Biztosan korcsolyázók, mi mást csinálnának a jégen?, mormogta maga elé. A maszatos üvegablak nélkül ebben már egészen biztos volt. Gyerekek és felnőttek együtt játszanak, önfeledten csúszkálnak.

Müller az unokájára gondolt. Danika most lehet olyan hatévesforma, számolgatta magában. Ő is szeret korcsolyázni. A menye titokban írta meg neki egy képeslapon, hogy a korosztályában ő volt a legügyesebb a téli sporttáborban. A fia nem tudhatott az üdvözlőlapról. Megtagadta az apját, nem akarta, hogy az öregnek köze legyen a családjához. Fájt neki, de megértette a fia döntését.

Nagyot sóhajtott, majd csendben átlépte a franciaablak küszöbét. A zsebéből elővette svájci katonai bicskáját. Körülnézett, nesztelenül haladt a fal mellett. Hát persze hogy korcsolyáznak!, mondta ki félhangosan, majd nekilátott a munkának.

Tíz perc múlva már metálzöld kombijában ült. Átfagyott ujjai lassan kiengedtek, bekapcsolta a rádiót. Felváltva pillantott a közlekedési lámpára és a mellette lévő ülésre. Micsoda mázli!, tűnődött. Ha a bécsi múzeum nem adja kölcsön a magángaléria kiállítására, ezt a képet sosem csípi meg. A Vadászok a hóban. Ez volt az álma, az utolsó nagy álma. Bruegel a mindene.

Müller a telefonjáért nyúlt. Évek óta nem beszélt a fiával, mégis az első helyen tárolta a készülék névjegyzékében. Kicsengett.

– Müller Sándor, tessék! – hallatszott a vonal túlsó végén.

– Apád vagyok. Megcsináltam az utolsót. Visszavonulok. Ígérem, soha többet, még csak meg sem fordul a fejemben. Holnap meglátogatnálak benneteket. Kérlek, bocsássatok meg nekem! – hadarta levegővétel nélkül.

ÖSSZEESKÜVÉS

„Ma, szeptember 8-án, pénteken köszöntjük Adorján nevű hallgatóinkat és persze azokat is, akik ma ünneplik a születésnapjukat. Híreket mondunk. A Richter-skála szerinti ötös erősségű földrengés rázta meg Oszaka városát. A japán hatóságok több száz sérültről és legalább negyven halálos áldozatról tájékoztatták a Jiji Press japán hírügynökséget…”

Áts Ottó rendőr főhadnagy morcosan, gyűrött arccal mászott ki az ágyából, miután végre sikerült elhallgattatnia rádiós ébresztőóráját, amelyet két évvel ezelőtt az ötvennyolcadik születésnapjára kapott. Sötétkék, műanyag gombos pizsamakabátját a mosógép tetejére dobta, és nekilátott a borotválkozás sok ezerszer ismételt műveletének. Áts habot használt, és pengét, villanyborotva szóba sem jöhetett. Egy újabb nap az egyformák közül, gondolta, miközben habszakállát nézte a tükörben. Az a tizenkét év, amit az életvédelmi alosztály élén eltöltött, fásulttá és közönyössé tette többé-kevésbé az egész világ iránt. A felesége, Olga tartott észben mindent az operabérlettől a számlabefizetésen át a házassági évfordulójukig.

Áts úgy döntött, elteszi a pizsamakabátját, és nem hagyja a fürdőszobában, mint máskor. Olga kivételesen ugyanis csütörtökre rendelte a takarítónőt, és bár igen rosszul látott, az a rend, amit a takarítónő előző napi látogatása során varázsolt, még a szórakozott főhadnagy figyelmét sem kerülte el.

A kapitányságra érve azonnal munkához látott, elpakolta a díszdobozos borosüveget az asztaláról, és az ukrán ügy anyagát kezdte rendezni.

Áts sok mindent látott már az évek során, a legvéresebb emberölések sem okoztak neki álmatlan éjszakákat, ez a mostani eset mégis nyomasztotta. Az ukránok nemcsak a környékbeli étterem-tulajdonosokat zsarolták, de lenyomozhatatlan fenyegető üzeneteket küldtek az ügyön dolgozó nyomozóknak, köztük a főhadnagynak is. Áts nem akarta megijeszteni a feleségét, így inkább hallgatott erről, de a szokásosnál gyakrabban telefonált haza. Ezen a pénteki napon azonban hiába kereste Olgát, az nem vette fel, és nem is hívta vissza.

Miután aprólékosan átolvasta beosztottjai jelentését, ismét felhívta az asszonyt, megint csak hiába. A délutáni osztályvezetői értekezleten hirtelen rossz érzés fogta el. Úgy érezte, készül valami, amiről nem tud, és amivel szemben tehetetlen. Újra és újra eszébe jutott a múlt heti telefonhívás. Az ukrán volt az, vagy egy embere, egy másik ukrán. Ehhez kétség sem férhet. Ráadásul az otthoni telefonján. Még szerencse, hogy nem Olga vagy a lányuk, Eszter vette fel. A hívó nem szólalt meg, de lehetett hallani, ahogy szuszog a telefonba. Üzenet volt ez. „Tudom, hogy hol laksz!” – ezt üzente.

A maratoni értekezlet után megint Olgát tárcsázta, aztán Esztert, majd megint Olgát. A nyomasztó előérzet egyre inkább elhatalmasodott rajta. Hevesebben vert a szíve, homloka gyöngyözni kezdett. Áts ritkán mutatott érzelmeket, de ezúttal még a kollégái is észrevették, hogy valami nem stimmel a főnöknél. Miután újabb sikertelen kísérletet tett rá, hogy kapcsolatot teremtsen lányával és feleségével, egy közel lakó barátját, Jeneit próbálta elérni. De Jenei éppúgy nem vette fel, ahogy a családtagjai. Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy összeesküdtek ellene a rokonai és a barátai, aztán újra eszébe jutott a telefonba szuszogó ukrán. Kivette a fiókjából szolgálati fegyverét, és az autójához sietett. Éppen szürkületre ért haza, táskáját és szemüvegét a kocsiban hagyta, és berohant az épületbe. A lépcsőfokokat kettesével szedte. A félemeleten összefutott a félig süket Marosi nénivel. Kihagyta volna a beszélgetést, de Marosi néninek valami mondanivalója volt, így elállta Áts útját, egészen közel hajolt hozzá, és úgy formálta a szavakat:

– Idegeneket láttam bemenni a lakásukba! Két férfi volt, de lehet, hogy három.

Áts már hármasával szedte a lépcsőfokokat, amikor a negyedikre ért. A végsőkig kifulladva biztosította ki a fegyverét. A falnak tapadva osont a lakáshoz. Némán lenyomta a kilincset, az ajtó nem volt kulcsra zárva. Az előszobából halk neszezést hallott. Feltépte a nappali ajtaját, és mint a villám, úgy ugrott be a félhomályba. Többen álltak a szobában, ennyit ki tudott venni. Mindenki Áts felé fordult. A másodperc törtrésze alatt döntött úgy, hogy felveszi a harcot a túlerő ellen, és hatszor egymás után elsütötte a revolvert…

*

„Ma, szeptember 9-én, szombaton köszöntjük Ádám nevű hallgatóinkat és persze azokat is, akik ma ünneplik a születésnapjukat. Híreket mondunk. Tragikusan végződött egy születésnapi meglepetésbuli. A hatvanéves ünnepelt, aki az MTI információi szerint magas rangú rendőrtiszt, két barátját és saját feleségét lőtte le tegnap az esti órákban Budapesten. További két ünneplőt súlyos sérülésekkel szállítottak kórházba. A rendőrség vizsgálja, milyen körülmények vezettek a fatális tragédiához. Túlélőket találtak Oszakában a földrengés miatt összeomlott bevásárlóközpont romjai alatt…”

MOSOLY

Egy májusi szerda délutánon egy Somogyi Béla utcai körfolyosós bérház negyedik emeletén Sonnenbaum Kálmánné Alizka egy meisseni porcelánból készült antik teáskannával, két teáscsészével és egy doboz édesítővel megpakolt bádogtálcát tett le férje elé. Alizka az elmúlt négy évben mindennap szertartásszerűen lefőzte a teát, majd szépen megterített a zöld filccel fedett asztalon.

Éppen azon az asztalon, ahol Kálmánkával – így becézte a férjét – és Lórántfy doktorral meg a feleségével évtizedeken át vérre menő bridzspartikat tartottak. Akkoriban gyakran összevesztek egy-egy robberen, ilyenkor néhány hétre abbamaradt a játék, aztán persze mégiscsak felemelték a telefont, és folytatódott minden úgy, ahogy azelőtt. Úgy tíz évvel ezelőtt Lórántfynét elvitte a csontrák, Lórántfy pedig, aki addigra előrehaladott Parkinson-kórja okán leadta a praxisát, kiköltözött a fiáékhoz Wiener Neustadtba. Nem kártyáztak többé.

Azóta Alizka csak a születésnapjára kapott egy-egy üdvözlőlapot, amit Lórántfy doktor fia gépelt le, mert az apja már írni sem tudott a remegő kezével. Sonnenbaumné egyáltalán nem élt már társadalmi életet. Persze a műhelyben – amit már csak heti háromszor tartott nyitva – volt napi egy-két érdeklődő. Négy évvel ezelőtt Alizka vette át a férje munkáját. Közel negyven év alatt megtanult mindent a kiváló mestertől, aki szakmájának talán legjobbja volt. Alizka azóta is mindennap elmesélte a bozontos szemöldökű, fehér hajú férfinak, mi történt a műhelyben. Kálmánka csak némán ült a karosszékben, mindig mosolygott. Ez a mosoly megnyugtatta a törékeny asszonyt.

Azelőtt olyan ritkán mosolygott, most meg olyan jó ránézni, gondolta sokszor elégedetten, bár időnként hiányzott neki Kálmánka hangos zsörtölődése. A délutáni tea során sokszor emlékezett vissza a régi időkre, amikor Kálmánka a műhelyben szöszmötölt, ő maga pedig elöl dolgozott a pultnál. Sok volt a megrendelés, tisztességgel megéltek, és majdnem minden évben leutaztak a Napospartra, idézte fel magában az asszony a teáját iszogatva.

Kálmánkának és Alizkának sosem született gyermeke. Alizka szeretett volna nagycsaládot, de a férje ellenezte. Idegesítette a gyerekzsivaj, annak idején még kedvenc kisvendéglőjükből is mindig némi kerülővel mentek haza, mert Kálmánka nem akarta érinteni a közeli játszóteret. Az asszonynak sokáig fájt, hogy már minden barátnőjének van legalább két gyereke, neki pedig nem lesz, ám egy idő után beletörődött férje döntésébe. Pedig most milyen jó lenne, ha lenne egy lánya, unokái, egy tisztességes veje, aki jól bánik a gyerekekkel! Talán elvinnék magukkal kirándulni, főzhetne nekik is teát, csinálhatna akár ebédet is. Stefánia vagdaltat. Kálmánka kedvencét.

Alizka berögzült mozdulatokkal visszatette a teáscsészéket meg az édesítőt a tálcára. Óvatosan tipegett ki a konyhába. Kiöntötte férje érintetlenül hagyott teáját, de nem haragudott rá. Inkább csak úgy futólag egy fájdalmas mosoly ült ki az arcára. Aztán gyorsan elmosogatott, majd felakasztotta halványsárga kötényét a konyhaajtóba vert görbe szegre.

Éppen visszaindult a szobába, amikor csengetést hallott. Vagy két percig is eltartott, mire az idős asszony elfordította mind a három zárat. Magas, bajuszos ember állt az ajtó előtt, kezében jókora zsákkal.

– Kezeit csókolom! – mondta kellemes bariton hangon a férfi. – Sonnenbaum urat keresem. A tudakozóban adták meg a címét. Lenne a számára egy munka. A nagybátyám javasolta, hogy őt keressem meg, neki is dolgozott évekig. Magasházy Csaba, talán tetszik emlékezni.

– Mi van a zsákban, fiatalember? – kérdezte Alizka.

– Róka, kezicsókolom – töltötte meg a látogató hangja az udvart.

– Tudja, a férjem már négy éve nem dolgozik. De hagyja csak itt azt a rókát. Most én viszem a preparátorműhelyt. Mikor jönne vissza érte? Egy hét azért kell hozzá. De meglátja, olyan lesz, mintha élne. Ha akarja, mosolyt is tudok csinálni a pofájára. A mosoly a specialitásom, fiatalember!

PAULA

Tibor második felesége két éve novemberben halt meg. A háromévi szenvedés alatt a nemzetközi hírű specialistától a hírhedt kuruzslóig mindenkit felkeresett. A kis házat el kellett adni Lőrincen, hogy fizetni tudják a drága kezeléseket. De hiába. Győzött a rák. Általában győz. Most sem történt másként.

Tibor tulajdonképpen sosem szerette a második feleségét, de megszokta. Öt évet éltek le együtt. Unalmas, eseménytelen öt év volt. Az asszony halála óta Tibornak nem volt se kutyája, se macskája – ahogy mondani szokták. Napjait jórészt egyedül töltötte. Unokái nemigen látogatták. Második felesége nem szerette a gyerekeket, így fia, a Kistibi inkább félig román anyósáékhoz vitte őket Erdélybe, ha azt akarta, hogy töltsenek el pár napot jó levegőn. Valahogy nem szoktak vissza azóta sem, hogy „Apóka” megözvegyült. A kisebbik unokája, Tekla nevezte el Tibort Apókának, ami azért túlzás volt, hiszen Tibor, a nyugállományú tűzoltó alezredes csak ötvennyolc éves volt. Tekla sem jött évek óta. Pedig már harmadikos volt az általános iskolában. Waldorfba jár, mesélte büszkén a telefonba Kistibi, amikor tavaly karácsonykor utoljára beszélt az apjával. Tibor azt hitte, a fiáék Ausztriába költöztek, kereste is a térképen Waldorfot, de kiderült, az valami iskolatípus. A Rátóti főhadnagy ikerfiai is oda járnak. Szóval Kistibiék sehova nem költöztek, sőt ők is Kispesten laktak, csak a Wekerle másik végén.

Tibor megszokta, hogy egyedül van, mégis hiányzott neki egy társ. Aki elviseli a bolondságait, aki vele tart mindenhova, aki csendben hallgatja, amikor előadja olykor furcsa elméleteit a világról.

Május vége felé a Városligetben sétálva látta meg Paulát. Azelőtt sosem hitt a megérzésekben, mégis, amikor elhaladt Paula mellett a Petőfi Csarnok mögötti parkban, és ők ketten egymásra néztek, Tibor tudta, hogy ő lesz a társ, ő lesz az, akinek köszönhetően véget érnek a magányos évek. Paula gyönyörű volt, ápolt, ahogy Tibor később beszélt róla: „Valódi dáma.” Valósággal ragyogott a tekintete, amikor a hatvanhoz közel is nagyon jó kiállású egykori tűzoltóparancsnok rámosolygott. Paula is magányos volt, bár Tibor alig tudta elképzelni, hogy egy ilyen szépség senkihez ne tartozott volna. Hát lehet ilyen szerencsém?, morfondírozott magában.

Ettől kezdve ők ketten elválaszthatatlanok lettek. Paula beköltözött a kispesti házba, naphosszat együtt ücsörögtek a teraszon. Paula néha felásta a kertet, Tibor ennek nem volt híve ugyan, de soha nem szólt rá. Naponta háromszor sétát tettek a környéken. Tibornak már amúgy is régóta rá kellett volna kapnia a gyaloglásra, hiszen az orvos előírta, hogy a szíve miatt rendszeres testmozgásra van szüksége, de egyedül kinek van ilyesmihez kedve… Paulával valahogy minden más volt. Ősszel kétszer még vadászatra is elkísérte a társát.

Az unokák újra visszaszoktak Apókáékhoz. Tekla és Bori Kistibi kíséretében minden második hétvégén pontban délben becsöngettek a Rákóczi utca 15.-be. Paula már várta őket, és estig együtt játszottak, míg Tibor és Kistibi beszélgettek. Paula azonnal családtag lett, mintha valahogy kezdettől közéjük tartozott volna. Egy idő után Tekla már így nyaggatta az apját:

– Mikor jövünk újra Pauláékhoz?

Tibor nem sértődött meg, csak mosolygott katonás tűzoltóbajusza alatt. Boldog volt, elégedett az életével.

Február végén, egy csütörtöki napon néhány perc alatt történt az egész. A déli séta közben Paula egyszer csak minden előzmény nélkül otthagyta Tibort. Rohanni kezdett utcáról utcára, mint valami őrült. Tibor képtelen volt utolérni a rossz szívével. A Határ útnál csak egy sikító fékcsikorgást hallott, majd egy csattanást, Paula a földön feküdt, nem mozdult. Több méterre hajította testét a kisteherautó.

Mire Tibor odaért, már többen körülállták Paulát, döbbenten néztek, de senki sem segített. Tibor dúvadként lökte félre a bámészkodókat. Lehajolt, felemelte az ernyedt testet, és hideg fejjel elindult vele a két sarokra lévő kórházig. Paulát azonnal a műtőbe vitték. Alig tizenöt perc telhetett el. A műtőből kilépő Kun doktornak meg sem kellett szólalnia: az arcára volt írva minden. Tibor némán, könnyek nélkül indult el lefelé a lépcsőn. Hát ezekre már nincs szükség, dörmögte magában, és az első szemetesbe bedobta a pórázt és a szájkosarat.

A VÉRTANÚ

– Jó napot kívánok, ne haragudjon már a zavarásért, de meg tudná mondani, mit szerelnek itt? Tetszik tudni, itt lakunk a feleségemmel a magasföldszinten, és már két napja megy ez a fúrás-faragás.

– Jó napot! Emléktáblát helyezünk el a homlokzaton, de ne aggódjon, holnapra befejezzük, mert jön a polgármester úr és a miniszterelnök-helyettes úr csütörtökön felavatni.

– Emléktáblát? És kinek az emléktáblája kerül ide? Én már több mint hetven éve élek ebben a házban, de nem tudok senkiről, aki…

– Kozák Imréé, az ’56-os hősé, akit gyerekként lőttek le az oroszok. Nem is hallott róla? Elég fura, pedig ebben a házban született, talán ismerhette is, ha tényleg ilyen régóta lakik itt.

– Kozák Imre, ’56-os hős? Lelőtték az oroszok? Bocsásson meg, de itt valami tévedés történhetett. Én vagyok Kozák Imre. Dr. Kozák Imre a nevem, nyugalmazott érsebész főorvos a János Kórházból, egykori ’56-os felkelő, de amint ön is látja, én nem haltam meg gyerekkoromban, sőt ami azt illeti, meg sem sérültem. Más Kozákék nem laknak itt, mindössze négy lakás van a házban, meg egy ügyvédi munkaközösség, de egyikben sem lakott soha semmilyen névrokon.

– Ne haragudjon, uram, nekünk időre el kell készülnünk, nem érek rá viccelődni magával, különben kötbért fizethetünk, sőt nem indulhatunk közbeszerzésen, ha szarban hagyjuk a miniszterelnök-helyettes urat. A Kozák Imre itt lakott, hősi halált halt, a kerületi közgyűlés megszavazott neki egy emléktáblát, mi legyártottuk, felszereljük, levonulunk, aztán jönnek a fejesek, felavatják, erre a kampóra felteszik a koszorút, és megvolnánk.

– Higgye el, nem akarom feltartani a munkában, magam is nagyon fontosnak tartom 1956 emlékét, de akkor is én vagyok Kozák Imre, és bár elmúltam hetvenhat éves, túl vagyok egy infarktuson, betettek egy pacemakert is tavaly márciusban, de ehhez képest elég jól vagyok, tehát élek.

– Uram, nézze meg ezt a táblát! Nézze csak meg! Mit lát? Lát valamit szemüveg nélkül? Nem? Hadd segítsek! Kozák Imre 1940–1956. Kozák Imre meghalt, amikor egy lyukas magyar zászlóval átkelt a mai Szilágyi Erzsébet fasoron. Fegyvertelen volt, a ruszkik mégis lelőtték, mint egy kutyát. Tizenhét se volt még a szerencsétlen. Önnek is azt javaslom, hogy adózzon tisztelettel az emlékének!

– Nézze meg, kérem, ez itt a személyi igazolványom! Ez pedig a lakcímkártyám. A születési dátum stimmel, 1940. január 30-án születtem, anyám neve Soós Izabella, és ide vagyok bejelentve – tetszik látni –, második kerület, Lupény utca 3. Ami nem stimmel, az a halálozási dátum. Mivel még élek, ezt legfeljebb becsülni tudnám. De a lényeg az, hogy ennek az emléktáblának semmi értelme, hiszen ilyet tudtommal halottaknak szokás állítani, én pedig egyelőre nem felelek meg a kritériumoknak.

– Uram, azt hiszem, kezdem érteni a problémáját. De én csak egy építési vezető vagyok, ugyan, mit tehetnék itt én… Mondjuk, ha akarja, jelezhetem az önkormányzat műemlékvédelmi referensénél.

– Köszönöm, ha megteszi.

– És elnézést a zajért, holnapra levonulunk, nagyon szép emléktáblája lesz, efelől biztosíthatom.

*

– Kozák úr?

– Igen, kérem. Kivel beszélek?

– Söptei vagyok, a második kerülettől. Az emléktábla ügyében keresem.

– Ó, igen, már vártam a hívását.

– Az a helyzet, Kozák úr – nem kertelek, hisz egyenes ember vagyok –, hogy itt valaki elkövethetett egy hibát. Sok emberen ment keresztül ez az ügy, és én nem akarok bűnbakokat keresni. Ezzel együtt nem tudom nem megemlíteni, hogy az ön özvegyét is megkerestük, hogy adjon fotókat önről a kerületi lapba, és ő egy szóval sem említette, hogy ön él.

– Ne haragudjon, Söptei úr, de a feleségem nem tudott az emléktábláról, egy újságíró kért régi fotókat a lapba, ő meg adott neki, hiszen most van az emlékév. Mivel én valóban részt vettem a szabadságharcban, ’92-ben ki is tüntettek, gondolta, hogy a kerületi lap a helyi hősökről ír. Hősi halottakról szó sem volt.

– Nézze, Kozák úr, ahogy már elmondtam, nem szeretnék bűnbakot keresni. Azért hívtam fel, hogy konstruktív megoldást találjunk a problémájára.

– A problémámra? Akkor nem lesz emléktábla?

– Nyilván értesült róla, hogy az emléktáblát a miniszterelnök-helyettes úr és a polgármester úr közösen avatják fel. Az eseményről beszámol a távirati iroda, sőt lesz egy élő kapcsolás az M1-en. Talán nem kell hangsúlyoznom önnek, milyen szinten ásná alá a miniszterelnök-helyettes úr és a polgármester úr tekintélyét, ha amiatt kellene lemondaniuk az ünnepséget, hogy ön él. Mémek az interneten, szarkasztikus cikkek mindenhol. Kinevetnék őket, az önkormányzatot és persze önt is. Hát kell ez magának? Dehogy kell.

– Akkor mégis mit ajánl?

– Nézze, ha jól tudom, ön már közel van a nyolcvanhoz. Javítson ki, ha másként gondolja, de ilyenkor már azt szokták mondani, hogy teher az élet. Gondolja át, mi várhat még önre. Nem sok. Tartalmas élete volt, részt vehetett egy igazi forradalomban, sokat utazott, ha jól tudom, sportolóként is egészen jelentős eredményeket ért el. Nyilván egy nyugdíjas főorvos nem akar méltatlan körülmények között, a családjának kiszolgáltatottan szenvedni élete alkonyán. Itt az alkalom, hogy méltósággal elmenjen.

– Már megbocsásson… Azt mondja, hogy meg kell halnom?

– Na, de Kozák úr! Soha nem mondanék én ilyet, ez csak az egyik megoldás. Kétségtelenül az egyszerűbb. Nekünk is, önnek is. Azt gondolom, megfontolhatná.

– Nézze, a feleségemnek én vagyok az egyetlen támasza, volt egy csúnya combnyaktörése télen, épp csak hogy felépült, a lányunk Svájcban él a családjával, én járok bevásárolni, szóval nem lenne szerencsés megoldás, ha meg kellene halnom. Esetleg lenne más megoldás?

– Természetesen igen. Jogállamban élünk, senki sem követelheti öntől a halálát, csak ajánlhatjuk. Hallott ön az úgynevezett vértanúvédelmi programról?

– Miről, kérem?

– A vértanúvédelmi programról.

– Soha életemben.

– Nos, ez nem véletlenül van így. A vértanúvédelmi program egy titkos program, az Alkotmányvédelmi Hivatal felügyeli. Talán nem lepi meg, de az ön esete korántsem egyedi. A háborús és forradalmi hősök adatainak digitalizációja során történtek hibák. Nem szépítem, Kozák úr, el lettek cseszve a dolgok rendesen. Az emléktábla szinte a szóra sem érdemes kategória. Történt olyan, hogy egy településen életnagyságú szobrot állítottak egy aktív gimnáziumigazgatónak, a honvédelmi miniszter úr és a lengyel nagykövet jelenlétében. Csak a szobor kilencmillióba került, a márványpadokról mellette már ne is beszéljünk. Az avatás, a koszorúzás ott sem maradt el. A direktor urat rábeszélték, hogy vegyen részt a vértanúvédelmi programban. Még aznap éjjel összepakolta a holmiját, a családjával együtt új nevet kapott, az ország másik végében jelenleg egy könyvtárat vezet, és nagyon elégedett az új életével. Évente egyszer éjjel elmaszkírozva, a program keretében megtekintheti saját szobrát, és elhelyezheti lábánál az emlékezés virágait. Igazán kivételes helyzet, sokan cserélnének vele, azt hiszem. De említhetnék még önnek számos esetet, ha nem kötne a titoktartás.

– Értem. És mit ajánl az én esetemben?

– Bíztam a rugalmasságában, és egyeztettem a hivatal munkatársaival. Lenne egy nyugdíjas agronómusi szerep Inárcson, teljes ellátással a helyi idősek otthonában, természetesen a feleségével együtt. De felajánlhatok egy tanyát, lehetnek parasztemberek Zalában, nem messze a szlovén határtól. Víz nincs ugyan, de jár a szerephez két unoka, akik havonta felkeresik önöket. Kérem, gondolja át!

– Köszönöm, Söptei úr, megbeszélem a feleségemmel, ha megengedi.

– Természetesen. Gondolják csak át, de azért emlékeztetem, az első megoldással jóval kevesebb a papírmunka. És ön már gyerekként kész volt életét áldozni a hazájáért. Most sem késő megtennie.

SZERELEM, SÖTÉT VEREM

Egyetlen szerelmem! Sosem fogom elfelejteni azt a napot, amikor először találkoztunk. Te ott álltál a színpadon, ezüstflitteres felsőben, testedhez tapadó nadrágban, és azonnal elvarázsoltál. A lakótelepi pingpongos társasággal voltam, az egyik haverom dobta be az ötletet, hogy menjünk el a koncertre, korábban csak hallottam rólad, nem ismertelek igazán. Hátul álltam, mert a koncert elején egy nehéz ügy után a kollégákkal söröztünk a pultnál, de ahogy megláttalak és meghallottam a hangodat, a poharamat letéve rögtön előrefurakodtam. Egyre vadabbul lökdöstem félre az embereket az útból, hogy minél közelebb férkőzhessek hozzád, és meg sem álltam az első sor közepéig. Bár igazi profi vagy, és nem tudtalak kizökkenteni a koncert közben, láttam, hogy kiszúrtad, hogy megérkezem, hogy nézlek, hogy le sem tudom venni a szememet rólad. Elmosolyodtál, és finoman rám is kacsintottál. A következő fellépésedre már egyedül mentem, és eleve a kiemelt állóhelyes szektorba vettem jegyet. Tekintetünk a második szám közben találkozott, egy apró bólintásoddal jelezted, hogy felismertél és megörültél nekem.

Az első valódi beszélgetésünkre azonban a negyedik koncerted utáni VIP-fogadásig várnom kellett. Nem kerteltem, azonnal elmondtam neked, mit jelent számomra a zenéd, a kisugárzásod, az egyéniséged, milyen vonzónak talállak mint nőt. Először zavarba jöttél, de láttam rajtad, hogy jólesnek a szavaim. Gyorsan el kellett menned egy interjúra, de azt mondtad, visszajössz utána. Másnap reggelig vártam rád, de arra gondoltam, elhúzódhatott az interjú, és utána pihenned kellett, hiszen másnap újra várt rád a közönséged. Mégpedig Szegeden. Vonattal mentem utánad, hogy megint meghallgassalak, megnézzelek, és a túl korán félbemaradt beszélgetésünket folytassuk.

Mivel a vonat órákkal a kezdés előtt érkezett, egyből a stadionhoz siettem, éppen akkor értem oda, amikor kiszálltál az autódból. Biztosan emlékszel, hogy odaléptem, és mint afféle testőr, kinyitottam az ajtót, hogy kisegítselek. Először megijedtél, aztán mégis régi ismerősként üdvözöltél. Pedig csak néhány nappal korábban történt, hogy először találkoztunk. Emlékszel? Utána rohantál a hangbeállásra, de én ettől a naptól számítom igazán kettőnk történetét, azóta vagyunk elválaszthatatlanok.

Amikor bementem volna veled a hangbeállásra, visszatartott az az izmos, kopasz alak, aki nyilvánvalóan féltékeny volt rám. Korábban is láttam már, hogy ott fontoskodik körülötted, nehogy más a közeledbe férkőzhessen. Egyértelmű volt számomra, hogy szerelmes beléd, és nem tudja feldolgozni, hogy mi ketten egyre szorosabb kapcsolatba kerülünk. Bár simán a földre küldtem volna, de nem akartam a jelenlétedben verekedni, így megvártam az esti koncertet. Amikor kiléptél a szárazjégfelhőből, és elkezdted énekelni az „András tudja” című dalodat, az akkor és ott nekem szólt. Éreztem, sőt pontosan tudtam, hogy aznap este nekem üzensz a dallal, hogy András, aki tudja, az én vagyok, Gábor.

Azóta egyetlen koncertedet sem hagytam ki. Felmondtam a munkahelyemen, hogy veled tarthassak bárhová, ahová te mész, az ország majd minden szegletébe, de ott voltam Érsekújváron, Marosvásárhelyen, Kolozsváron, sőt Ungváron is. A csapatod minden tagját névről ismerem, többen előre köszönnek, ha meglátnak.

A debreceni Főnix Csarnokban rendezett koncerteden küldtem először virágcsokrot az öltöződbe. Lehet, hogy ma már nem szokás, de engem még így neveltek. Egy asszisztenst kértem meg, hogy adja át neked, persze belerejtettem egy szerelmes üzenetet. Aznap este a „Köszi, drága, de tényleg” dal közben hosszú másodpercekig szemeztél velem, pedig csak a karzatra kaptam jegyet. Hangosan, nevetve kiabáltam, hogy szívesen!

Kapcsolatunk egyre szorosabb lett, míg én a virágcsokorba rejtett levelekkel üzentem neked, te a színpadról válaszoltál a dalaiddal. Összesen harmincnégyszer küldtem neked csokrot, minden alkalommal a színpadról fejezted ki a háládat.

Éppen ezért ért váratlanul, hogy amikor a kisvárdai művelődési házban vettem a bátorságot, és magam kopogtam be az öltöződbe a csokorral, sikítozni kezdtél, hogy segítsen valaki, itt az az őrült zaklató, tüntessétek el.

Pokolian rosszulesett, hogy nem vállalsz fel mások előtt, az pedig különösen, hogy zaklatónak nevezel engem, akinél finomabb úriembert keresve sem találhatsz. Szerencsére a csapatod tagjai éppen ekkor a művház előtt cigiztek, így senki sem hallotta a kiáltozásodat. Ettől csak még idegesebb lettél, valósággal nekem estél, és megpróbáltál megsebesíteni egy vasalóval. Mégis mit tettél volna a helyemben? Természetesen kicsavartam a kezedből a vasalót, és leütöttelek vele. Azonnal elvesztetted az eszméletedet. Pánikba estem, azt sem tudtam, mit csinálok. Ernyedt testedet egy ruhazsákba tettem, és egy guruló ruhatartó állvány segítségével kitoltalak a hátsó ajtón a parkolóba, ahol betettelek a kocsim csomagtartójába. Amikor a házam garázsában kivettelek a zsákból, már újra magadnál voltál, olyannyira, hogy fültövön vágtál az elakadásjelző háromszöggel. Beláthatod, hogy itt sem maradt sok választásom. Természetesen kicsavartam a kezedből a háromszöget, megkötöztelek egy bikakábellel, a szádat beragasztottam, és bezártalak a pincébe. Nem én akartam, hogy így legyen, minden folytatódhatott volna közöttünk úgy, ahogy elkezdődött. Olyan szépen haladtunk. Régóta vágytam rá, hogy itt éljünk ebben a házban. Persze nem úgy képzeltem, hogy te be vagy zárva a sötét pincébe. De mit tehetnék, nem kockáztathattam.

Bár ez az egész nem történt volna így, ha nem kezdesz el üvöltözni az öltözőben, ez sajnos senkit nem érdekelne, ha ezzel védekeznék – tanultam jogot. Vissza akarok menni dolgozni. Tudod, aki egyszer rendőr lesz, az is marad. A helyszínelői munka pedig függőséget okoz. Hétfőn jelentkezem szolgálatra, hogy újra nyomokra vadásszam. De előtte eltüntetem a te nyomaidat. Tele van veled a bulvársajtó meg a tévéhíradó. Mindenki téged keres. De megtalálni nem fognak.

A KÉPESKÖNYV

– Tudom, hogy szereted nézni az ablakból a gyerekeket, ahogy szaladgálnak a játszótéren, de el kell indulnunk.

– Hova megyünk?

– Ezt már megbeszéltük párszor.

– Tudom. Mikor indulunk?

– Most. Most indulunk. Betettem a kocsidat a csomagtartóba, összepakoltuk a cuccodat is, mehetünk.

– De hová megyünk?

– Ne idegesíts már, mert esküszöm, nem tudom, mit csinálok veled… Már ezerszer elmondtam, hová megyünk. Nem fogom újra elmondani.

– De bepakoltad a képeskönyvet?

– Persze hogy bepakoltam. Mondtam, hogy mindent eltettem. Indulnunk kell.

– Nem akarok egyedül lenni.

– Miért lennél egyedül? Ott lesznek a társaid, barátokat szerzel majd, meglátod.

– De hova megyünk?

– Na jó, ebből elég. Beteszlek az autóba, és indulunk.

– Elhoztuk a képeskönyvet?

– Igen.

– És a sisakomat? A katonasapkám megvan?

– Megvan, minden cuccodat eltettük, ne izgulj!

– Mikor érünk oda?

– Még másfél óra.

– Pisilnem kell.

– Miért nem szóltál, mielőtt elindultunk?

– Akkor nem kellett.

– Most nem állunk meg, az is biztos.

– Mikor érünk oda?

– Ha még egyszer megkérdezed, itt foglak kitenni az út szélén. Engem nem érdekelsz, majd valaki felvesz, ha akar.

– Ki lesz még ott?

– Ott lesznek a társaid.

– Nem. Ők nem lesznek ott.

– Szerzel új barátokat. Jó lesz, foglalkozások is lesznek, meg minden.

– Miért álltunk meg?

– Mert megérkeztünk.

– Megérkeztünk?

– Igen, mondom, hogy megérkeztünk. Te maradj itt, mindjárt visszajövök. Addig becsatolva hagylak. Érted?

– Jó.

*

– Jó napot kívánok! Takács Katikát keresem.

– Mindjárt megnézem, tessék addig itt leülni a kanapéra.

– Kati vagyok, jó napot kívánok!

– Zalaváriné, üdvözlöm. Hát, megérkeztünk. Kinn ül a kocsiban.

– A többiek már nagyon várják. Mielőtt nekilátunk az adminisztrációnak, mondja el röviden, mi az, amit már így az elején feltétlenül tudnunk kell. Szeretném, ha a munkatársaim is képben lennének.

– Kapott egy gránátot a lábába a Don-kanyarnál. Azóta béna, de elhoztuk a tolószékét, majd kiveszem a csomagtartóból. Nyolcvankilenc éves, demens, állandóan a megsárgult fotóalbumát nézegeti. Képeskönyvnek hívja, a katonatársairól vannak benne fényképek. Mind meghaltak már. És néha azt képzeli, hogy a háborúban harcol. Ilyenkor felveszi a sisakját. Azt is elhoztuk. Ja, és maga alá csinál. Azt hiszem, időszerű is lenne a pelenkacsere. Mi már nagyon nehezen viseltük. Elegünk volt belőle, hogy mindent ezerszer kell neki elmagyarázni. Kellett a szoba is, mert hozzánk költözik a fiam barátnője. Na, pakoljunk ki, aztán én már fordulnék is. Karácsonykor majd ránézünk. Amúgy csendes. Szereti nézni a gyerekeket, ahogy szaladgálnak a játszótéren.

NEM ÉRDEMES ELKÉSNI

Kovács több eredménytelen kör után végül leparkolt tizenegy éves piros Suzuki Swiftjével a Gyorskocsi utcában lévő Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézet előtt. Nem dobott be pénzt az órába, gondolta, ez neki már úgysem számít. Ahogy kinyitotta az alján menthetetlenül berozsdásodott kocsiajtót, műbőr cipőjével belelépett egy hatalmas tócsába; nejlonzoknija, de még kopott, szürkészöld kordnadrágja is csuromvizes lett. Kovács némán viselte az apró szerencsétlenséget. Már ez sem érdekelte. Csomagtartójából kivette a táskáját, amely egy aktatáska és egy kisbőrönd frigyéből származhatott. A bőrdíszműipar szégyene. Hát, elérkezett ez a nap, mélázott el egy pillanatra.

Alig lépett el a kocsijától, amikor megállt mellette egy hófehér Audi terepjáró. Hatalmas ember ugrott ki belőle hófehér öltönyben, fekete, hasközépig kigombolt ingben. Nyakában akkora aranykereszt lógott, hogy meg lehetett volna feszíteni rajta a gazdáját.

– Kovács! – üvöltötte az óriás. – Hát nem ismersz meg, te nyomorult?

Kovács nem ismerte meg a szoláriumban szocializálódott vállalkozót. Egy halk szervuszt engedett ki sárgásbarna foga közül.

– Szurecs vagyok, nem emlékszel? – üvöltött a másik, mint aki sükethez beszél. Odalépett Kovácshoz, míg az Audi nyitott ablakán át koncertminőségben terítette be a második kerületet Dopeman legújabb albuma.

– Annyira tudtam, hogy egyszer ide kerülsz! Mindig is egy szerencsétlen kis proli voltál, egy pitiáner, egy utolsó lúzer! – tört ki minden előzmény nélkül Szurecs, miközben öklével nagyot csapott egy mályvaszínű Maruti tetejére. Gazdájának, egy idősebb, szemüveges asszonynak az volt a bűne, hogy rádudált Szurecsre, aki a terepjáróval másodikként állt a nem túl széles Gyorskocsi utcában.

– Ne haragudj már meg az őszinteségemért! – vett vissza a hangnemből –, de hát én mindig is egyenesen megmondtam mindenkinek a véleményemet, baszod. Ha másért nem is, ezért tiszteletet érdemlek, baszd meg! – kiabálta, és köpött egy öt köbcentiset a járdára.

Kovács meg sem szólalt. Félénken az órájára nézett. Érthető okokból nem akart elkésni.

– Hát az már a suliban fix volt, hogy neked ilyen szar életed lesz. Elmentél állásba szarér-húgyér, aztán az asszony baszogatott, hogy több lé kell, mi? Na, mibe, hogy jól belenyúltál a kasszába, most meg jelentkezhetsz a Gyorskocsiba a kofferral. Bevarrnak pár évre, nincs mese. Ezt már baszhatod! – lendült bele Szurecs. Kovács szemlesütve, némán hallgatta.

– Mert egy kispályás vagy, tudod, a magadfajta mindig megszívja. Nagyban kell nyomni, de te ezt soha nem tanulod meg. Ezt is roncsként hoztam be, fémhulladék volt a papírokon, öcsém! – mutatott a sötét üveges Audira. – Csak meg kellett kenni a vámtisztet, és úgy csúszott át, hogy na. Persze az áfát már nem a roncs után igényeltem vissza! – nevetett, és köpött megint a járdára, azaz pontosabban Kovács cipőjére. A másikra. Kovács észrevétlenül megint az órájára nézett.

– Vagy a vendéglátós buli, na az csupa talált pénz. Minden tizediknek adsz számlát, dől a lé, papíron persze becsődölsz, aztán az eszközöket megveteted fillérekért a másik káeftéddel. Végül eladod a duplájáért. Még meg is köszönik, baszod – folytatta az üzleti gyorstalpalót Szurecs.

– Bocsáss meg, de el fogok késni, örülök, hogy találkoztunk – hadarta a bátorságát összeszedve Kovács.

– Jól van, na, ahova te mész, onnan nem érdemes elkésni – harsogta nevetve Szurecs, hátba vágta Kovácsot, beült az Audiba, és köszönés nélkül egy gázfröccsel elszáguldott a Fő utca irányába.

Nem érdemes elkésni, ismételte el csak úgy magának, félhangosan Kovács, majd sietősre vette a lépteit.

*

Befordult a sarkon, és pár perccel később áthaladt a fotocellás ajtón. A portán diszkréten, csendben kért eligazítást, szabadkozva suttogott. Pedig nem kellett volna, hiszen itt hozzá vannak szokva a diszkrét ügyekhez. Harmincöt körüli fegyveres őr kísérte az emeletre, ahol egy szoba előtt kellett várakoznia. Alig három perc múlva öltönyös, szemüveges férfi hívta be egy tágas terembe. Kovács kinézett az ablakon, szivárványfény díszítette a Csalogány utcát.

– Tudja, ritka eset, hogy készpénzben kérik – szólalt meg enyhe orrhangon a szemüveges. – Általában átutalással szoktuk teljesíteni. De természetesen, ahogy parancsolja. Látom, hozott egy megfelelő méretű táskát, a pénztárteremben a kollégák azonnal elhelyezik benne az összeget. Gratulálok, Kovács úr! Több mint fél éven át nem volt telitalálatos, így ez most nagyon szép summa. Az unokái is jó módban élhetnek majd. Itt tessék aláírni. Vigyázzon rá!

– Köszönöm! – mosolygott szélesen Kovács. – Lenne itt még valami. Megoldható, hogy az őr elkísérjen a táskával a kocsimig? Tudja, hiába kerestem parkolóhelyet, csak a Gyorskocsi utcában tudtam megállni, és az ember háromszázhetvenmillióval nem szívesen mászkál egyedül.

BÉKE

Haraszty őrnagy töltött, kitámasztotta a fegyvert, behunyta jobb szemét, és a ballal belenézett a célkeresztbe. Az afganisztáni békemisszió táborvezető-helyettese töltények tízezreit lőtte ki szolgálati ideje alatt, ezúttal azonban más tétje volt a lövésnek. A célkeresztben másodpercről másodpercre egyre élesebben látta a kreol bőrű, gombszemű alakot. Vajszínű, szoknyaszerű ruhát viselt, felsőteste meztelen volt. Miközben ujját lassan megmozdította a ravaszon, Haraszty hallotta a mellette álló Soma izgatott légzését. Soma maga mellé tette saját fegyverét, és várta, hogy Haraszty elsüsse a puskát. Ezt a lövést neki kellett leadnia. Mindketten tudták, hogy ebben az esetben nincs második lehetőség.

Harasztynak eszébe jutottak a három héttel azelőtti események. Biztos volt benne, hogy ami akkor történt, egész életében kísérteni fogja. Az a szerda éppen úgy indult, mint bármelyik nap a Kabul melletti magyar NATO-táborban. Miután az őrnagy átvette az éjszakai biztonsági felelős jelentését, megreggelizett. Szokásához híven Mackó sajtot evett kenyér nélkül. A Honvédelmi Minisztérium ezzel és a szintén gyakran újratöltött Túró Rudi-kontingenssel igyekezett csökkenteni a misszióban dolgozó magyar katonák honvágyát.

Amint Haraszty átért az étkezőből a parancsnoki épületbe, megszólalt a rádiója. Azt jelezték, hogy a tábortól hat kilométerre egy földműveseket szállító teherautó beborult a mocsárba, és a helyi közigazgatási vezető a legközelebbi békefenntartók segítségét kéri. Mivel a táborlakók között nem először, de valószínűleg nem is utoljára heveny hasmenéses járvány dúlt, Haraszty volt az egyetlen megfelelő rangú tiszt a mentőakció vezetéséhez. Átadta a parancsnokságot Tóth századosnak, majd maga mellé rendelte Bihari tizedest és Novák zászlóst, dzsipbe ültek, és megindultak a mocsár felé.

Amikor a nehéz terepen közel fél óra alatt a mocsárhoz értek, azonnal megpillantották a teherautót. Gyanakodni kezdtek, mivel földművest egyet sem láttak körülötte. Novák előrement egy gépfegyverrel, ám a mocsár felől hirtelen egyszerre mintha több száz lövés dördült volna: hiába a sisak és a golyóálló mellény, a tizedes élettelenül rogyott össze. Haraszty és Bihari fedezékbe vonult, de minden oldalról felfegyverzett tálibok közeledtek feléjük. Bihari már nyúlt is a géppuskáért, de Haraszty intett, hogy ne tegye. Esélyük sem lett volna egy tűzharcban, a megadás felelős döntés volt az őrnagy részéről. A tálibok megkötözték és véresre rugdosták a két magyar katonát, aztán magukkal hurcolták őket a táborba. Sötét, patkányokkal teli barlangba vitték őket, és pastu nyelven üvöltöztek velük. Harasztyék nem mertek angolul válaszolni, hiszen a táliboknál az csak olaj lett volna a tűzre. Éjszakára egyedül maradtak. Megkötözve feküdtek a hideg, nedves földön, de nem alhattak, mert félő volt, hogy a patkányok a húsukba marnak. Másnap hajnalban folytatódott az üvöltözés, a rugdosás, az egyik tálib hatalmas szablyával suhogtatott a levegőben. Harasztyék felkészültek rá, hogy a szablyás hamarosan őket csonkítja meg. Ám ekkor egy társa rohant a barlangba, valamit kiabált, mire a szablyás tálib eltűnt. Fél órát feküdtek némán, mozdulatlanul, amikor ráeszméltek, hogy a tálibok mind egy szálig felszívódtak. További egy órába telt, mire egy szikla éles peremének segítségével kiszabadították magukat a kötelek közül. Bihari súlyos sérüléseket szenvedett, sőt több foga is kitört a rugdosástól, de nagy nehezen elindultak a barlangból gyalog, abba az irányba, amerre a tábort sejtették. Mint később kiderült, jókorát tévedtek, de két óra gyaloglás után rájuk akadt egy amerikai különítmény, és este már a sajátjaik között lehettek. Novák zászlós emlékére félárbócra eresztették a magyar lobogót a táborban. Bihari kórházba került, Haraszty sérüléseit a tábori ambulancián látták el. Az őrnagyot, noha kemény fából faragták, megviselte bajtársa érthetetlen és értelmetlen halála. Bosszút esküdött. A válaszakció tervéről feletteseit is tájékoztatta a parancsnoki épületben. Kemény vita alakult ki azzal kapcsolatban, hogy a békefenntartó katona bosszúvágytól fűtve revansot vehet-e bajtársa haláláért. A vezetőség egy része egyetértett Haraszty tervével, a másik részük inkább eltávozást javasolt az őrnagynak.

Haraszty őrnagy három hét után ismét puskát tartott a kezében. Miután, ha csak egy percre is, de sikerült elhessegetnie annak a rémületes szerdai napnak az emlékét, végre elsütötte a fegyvert. A szoknyás kreol alak a földre zuhant.

– Eltaláltad, apa! A második pálcáját is eltaláltad! Eltaláltad az indiánt! – kiáltotta vidáman Soma, és nagyot harapott a kezében lévő vattacukorba. A céllövöldés hatalmas indián fejdíszt vett ki a pult alól, és morcosan nyújtotta át a fiúnak. Haraszty visszatette mindkét puskát a helyére, és a színes műanyag fejdíszben pompázó fiával elindultak a dodzsemek felé.

VAN MÁSIK

Az ötven körüli, sápatag asszony a létra legfelső fokán állt. Vékony, gumikesztyűs kezével benyúlt az üveg lámpabúrába, és egyesével kiszedegette a poloskák tetemeit, majd két letépett Szilvia papírtörlőbe csomagolta őket. Amikor meghallotta a csengőt, komótosan lemászott a létráról, a rovarokat a kredencre rakta, visszabújt bronzbarna klumpájába, és a bejárat felé indult. Ajtót nyitott, a küszöbön jól öltözött, vörösesbarna hajú, középkorú nő állt.

– Kit tetszik keresni? – kérdezte az asszony.

– Anyámat. Itthon van? – kérdezte a látogató.

– Ne tessék haragudni, Etelka vagyok, az új takarítónő. Erzsike itthon van, éppen pasziánszozik a szalonban.

– Semmi gond, hiszen nem találkoztunk még. Gréta vagyok, a lánya – nyújtotta a kezét a fiatalabb, majd visszahúzta, hogy legújabb ismerősének ne kelljen egy bemutatkozás miatt levennie a gumikesztyűt.

– Hozhatok egy kávét? – motyogta Etelka bátortalanul.

– Egy lila kapszulásat, amin piros pötty van, elfogadok. Kis tej, cukor nélkül, köszönöm! – szólt hátra Gréta, miközben a további beszélgetés elkerülése érdekében már nagy lépésekkel haladt a szalon felé.

Etelka kitárta a kétszárnyú ajtót Gréta előtt, majd újra kezébe vette a poloskacsomagot, és lehúzta a vécén. Erzsike a Singer varrógépből átalakított kisasztalnál ült, amit szinte teljesen beborítottak az apró kártyalapok. Bal lábát a műgránit virágtartón pihentette.

– Anya, látom, új takarítónőd van. Mi lett Margitkával? – kérdezte Gréta.

– Csss, nem kell, hogy tudjanak egymásról! Abból csak kavarodás lenne! – suttogott az asszony, miközben májfoltos kezével helyet talált egy treff kilencesnek.

– Két takarítónőd van? De hát miért?

– Tudod jól, hogy Margit elmúlt már hetven is. Egészen pontosan júniusban töltötte be a hetvenkettőt. Nem lát már jól, legalábbis a port biztosan nem veszi észre. Sajnos én még igen. Feledékeny is, meg szórakozott. A múltkor mondtam neki, mossa ki a szennyes ruhát, erre kiteregette. Olyan is volt, hogy elnézte az órát, és már reggel hatkor beállított. Majdnem ráhívtam a kommandósokat.

– Hát akkor miért nem küldöd el? – értetlenkedett Gréta.

– Mit nem mondasz, kislányom – csóválta a fejét az idősebb nő. – Margitot? Ő szinte családtag. Etelka azért jár, hogy tisztaság legyen, Margit pedig azért, mert nem akarom megbántani. Azt hiszem, ezt meg lehet érteni. Margité a csütörtök, Etelkáé a péntek. Hétvégére rend van és tisztaság. Mi itt a probléma? – kérdezte csodálkozva Erzsike.

Etelka megérkezett egy ezüsttálcával, rajta a csésze kávéval, mire anya és lánya elhallgatott. Az asszony csendes léptekkel, tapintatosan távozott.

– Tényleg azért fizetsz két takarítónőt, mert nem akarod megbántani azt a bolond öregasszonyt? – kérte számon Gréta, miközben egy nugátos Lindt golyót nyomott a szájába a dohányzóasztal közepén álló zöld ólomkristály tálból.

– Én nem cserélek le senkit, inkább beállítok egy kisegítő munkaerőt. Nem mondhattam Margitnak, hogy nem kellesz, mert már nem veszem hasznodat. Velünk van lassan harminc éve. Még szegény anyámat segített ápolni, amikor ő már a lakást sem tudta elhagyni. Margit családtag! Ha szélnek ereszteném, az olyan lenne, mintha Tibit nem hívnám többet – vont párhuzamot az asszony.

– Az ezermester Tibit? – kérdezett vissza a lánya. De hát az már vak, anya. A Tibi vakvezető kutyával jár!

– Tudom, gyerekem, jobban, mint te. Zöld hályogja van. Kedden jár hozzám – bökte ki Erzsike, míg felfordított két lapot. – Mindig adok vizet a kutyusnak. Rogernek hívják, és nagyon barátságos.

– És mégis mi a bánatot csinál nálad egy vak ezermester? – csattant fel Gréta most már egészen ingerülten.

– Ami adódik, kislányom, ami adódik. Fúr, szögel, becsavar, ilyenek – replikázott Erzsike.

– De hát csak kárt tehet, ha nem lát! – kiáltotta Gréta.

– Így van, ezért jön szerdánként Attila. Nincs negyven se, lát, mint a sas, szemüveget sem visel. Rendbe hozza a lakást Tibi után, és megcsinálja, amire a szegény öreg alkalmatlan. A Tibi még apáddal dolgozott együtt a bankfióknál. Afféle mindenes volt. Apád sokra tartotta, jártak együtt túrázni is. Mi a problémád? – nézett fel most már türelmetlenül a kártyából az asszony.

– Az a bajom, hogy mindenféle szenilis, öreg embereket pénzelsz, akiknek semmi hasznát nem veszed. Hülyékre és vakokra költesz teljesen feleslegesen. Kezdem azt gondolni, hogy veled sem stimmel valami! – dühöngött Gréta.

– Hát ide figyelj, édes lányom! Az apád egy igazán rendes ember volt, isten nyugtassa. De az ágyban, nem kertelek, értékelhetetlen teljesítményt nyújtott. Én gyereket akartam, de ha rajta múlt volna… inkább nem is mondok semmit. Küldtem volna el? Meg kellett volna szabadulnom tőle? Én nem ilyen vagyok. Mégiscsak megfogadtuk egymásnak, hogy holtomiglan-holtodiglan. Te pedig… Még sosem tűnt fel, hogy a legkevésbé sem hasonlítasz rá? Hát, ezt is megoldottam másként…

NEM FOGADOTT HÍVÁS

Négyszer utasította el a bejövő hívást, de ötödjére a zöld gombot nyomta meg a telefonján a mutatóujjával. Zsolt éppen koreaiakkal tárgyalt egy új beszállítói szerződésről, de a Horváth Ferenc név újra és újra villogni kezdett a kijelzőn. És Zsolt pontosan tudta, hogy ha Horváth Ferenc többször is hívja egymás után, annak oka lehet. Horváth Ferenc ugyanis sosem létezett. Juli viszont, a jogi asszisztens, aki négy, hazugságokkal és megúszásokkal teli év óta a szeretője, nagyon is valóságos volt.

– Jó napot kívánok! – szólt bele rutinosan Zsolt az arcához szorítva a készüléket, hogy minél kevesebb hang szűrődjön ki.

– Találkoznunk kell most azonnal! – támadt neki hisztérikusan Juli.

– Most nem alkalmas – felelte szenvtelenül Zsolt.

– Ha nem vagy nálam fél óra múlva, én megyek el hozzád. A feleséged biztos szívesen lát majd – váltott követelőzőből fenyegető hangnemre a nő.

– Indulok – felelte még mindig közönyösen a férfi.

A koreai delegációt az értékesítési igazgatóra bízta, kimentette magát, és a panorámalifttel sietve a mélygarázsba távozott.

*

Metálszürke Audi terepjárójával szokás szerint Juli lakásától két sarokra állt meg, barna bőrcipőjében párducként osont fel a lépcsőn. Keze még a csengőhöz sem ért, már nyílt is az ajtó, és Juli sápadtan, vörös szemmel állt előtte az előszobában. Fürdőköpenyt viselt, sminket nem.

– Terhes vagyok, Zsolt, gyereket várok. A te gyerekedet – közölte elcsukló hangon.

A férfi vagy két percig egy szót sem szólt. Pókerarccal figyelte Julit, aki képtelen volt bármit kiolvasni a szeméből.

– Nem tarthatod meg. Nem volt szó gyerekről. Tudom, hogy így akartál magadhoz kötni, de nem jött be. Nem kell a gyereked, és nem kellesz te sem. Vetesd el, kapsz pénzt, mondjuk, ötmilliót. Holnap felmondasz a cégnél, és eltűnsz a városból. Ha túl vagy az abortuszon, kapsz még ötöt. Végeztünk – suttogta Zsolt, majd sarkon fordult, és sietős léptekkel elhagyta a gangos házat. Nem látta Juli arcát, de azt a félemeleti lépcsőfordulóban is jól hallotta, ahogy a nő azt ismételgeti:

– Rohadj meg! Rohadj meg!

*

Pálma már az első csöngésre felvette a telefont. Várta a hívást, de nem azt a hírt, amit a vonal másik végén közöltek vele. Miután bontotta a vonalat, vagy két percig némán meredt maga elé. Aztán csendesen sírni kezdett. Szemfestéke koromként piszkította be az arcát. Zsolt épp a MacBookján olvasta a leveleit, így nem vette észre, hogy felesége milyen drámát él át. Pálma kezéből lassan a földre csúszott a telefon.

– Nem indult meg a sejtosztódás – motyogta. – Génhiba. Kész, ennyi volt. Azt mondta a professzor, hogy nincs értelme tovább próbálkoznunk. Elmúltam negyvenöt, ez volt a hetedik sikertelen lombikunk, nyolcadik már nem lesz. Ha gyereket akarsz, egyetlen utunk maradt – nézett fáradtan Zsoltra. – Tudom, hogy vannak kételyeid. Nekem már nincsenek. Újszülött esetén a legjobb a nyílt örökbefogadás, találkozhatunk a szülőanyával, megismerhetjük a történetét, közösen döntünk, ő választ minket, mi választjuk a kisbabát. Már meg is szereztem a Csodacsemete Egyesület telefonszámát. Gondold át!

Zsolt némán magához ölelte a feleségét. A nő szemfestéke bepiszkolta világoskék ingét, de ezzel most egyikük sem törődött.

– Átgondolom – súgta Pálma fülébe, és megcsókolta a nyakát.

*

Pálma éppen a mosogatógépből pakolta ki az előző esti vendégség edényeit, amikor megszólalt a telefonja. Ismeretlen számot jelzett, de érezte, hogy ez az a hívás lesz, amire már fél éve várt.

– Lulu néni vagyok a Csodacsemete Egyesülettől – krákogta egy szétdohányzott hang. Úton vagyok magukhoz, otthon vannak? Lenne egy kislány, és gyorsan kell dönteni – mondta reszelősen Lulu néni.

– A férjem vidéken van, de majd felhívom telefonon. Jöjjön csak, jelzem a portaszolgálatnak! – felelte izgatottan Pálma.

Fél óra sem telt el, amikor a portaszolgálat jelezte özvegy Salamon Tiborné, azaz Lulu néni érkezését. Az ősz haját kontyban hordó, méregzöld szövetruhát viselő asszony elnyomta ugyan a cigarettáját, mielőtt belépett a lakóparki kétemeletes ház ajtaján, de a füstfelhő bekísérte a lakásba. Pálma köhögni kezdett tőle, de Lulu néni nem zavartatta magát, és egyből a tárgyra tért.

– Szerdán született a kislány a kistarcsai kórházban. Egyedül maradt a vér szerinti anya, ha jól értettem, az apa nős ember, sosem élt együtt ezzel a szegény asszonykával. Nem tudja vállalni, hogy felnevelje, örökbe adná – vázolta a helyzetet egy szuszra Lulu néni.

– Uramisten, ez csodálatos! Van fotója a kislányról? Mit lehet tudni róla? Egészséges? – faggatózott izgatottan Pálma.

– Gyönyörű baba! Kereken három kilóval jött a világra, ötvenkét centi, és sűrű barna haja van. A szülőanya a Zsanett nevet adta neki, de ezt önök természetesen megváltoztathatják. Kértük is, hogy még ne küldjék el az anyakönyvet az önkormányzathoz, mert jó eséllyel névcsere lesz. És tudja, a mi egyesületünk úgy igyekszik szülőt találni a kicsiknek, hogy megvizsgáljuk, hova illene a legjobban. Nos, ha megnézi a képet, látni fogja, hogy a kislány még hasonlít is a maga férjére – tolt egy fotót Pálma elé Lulu néni.

– Mikor látogathatjuk meg? – kérdezte türelmetlenül Pálma.

– Akár már indulhatunk is! – mosolygott foghíjait láthatóvá téve a vendég.

– Hívom a férjemet, hogy csatlakozzon hozzánk a kórházban. Elvihetem kocsival?

– Megköszönöm.

*

Zsolt Győrben tárgyalt, de a hírre azonnal félbeszakította a megbeszélést, és Kistarcsának vette az irányt. Pálma képtelen volt megvárni, így Lulu néni társaságában a városon és az M0-son végigszáguldva húsz perc alatt odaért a kórházba. Egy nővér vezette őket a babaszobához. A kis Zsanett és még vagy tíz újszülött fekhetett ott, a babák fele aludt, a másik fele torkaszakadtából bömbölt. Zsanett a békésen alvók közé tartozott, és a legszebb volt mind közül. Pálma percekig nézte, majd megsimogatta rugdalózóba bújtatott apró lábát.

– Ő a mi kislányunk, Lulu néni! Nem is lehet másként! – kapta a szája elé a kezét örömében Pálma.

– Ne rohanjon így előre, kedves – hűtötte le a lelkesedését Lulu néni. – Az asszonyka már az elmondásom alapján is önöknek adná a kislányt, de azért a döntéshez kell a papa is. Mindkét oldalról.

Amikor Pálma és Lulu néni belépett a frissen szült asszonyok kórtermébe, a fiatal nő éppen a bőröndjébe pakolt.

– Jó napot, illetve talán mondhatom neked, hogy szervusz. Pálma vagyok – nyújtotta a kezét a nő a másik felé. – Nagyon bátor vagy, hogy meghoztad ezt a döntést. Tudom, hogy nehéz lehetett. A férjem már úton van idefelé. Az ő nevében is mondhatom, készen állunk rá, hogy szeretetben, gondoskodásban felneveljük a kislányt. Boldogok lennénk, ha beleegyeznél.

A fiatal nő könnyekkel a szemében megszorította Pálma kezét.

– Köszönöm! Biztos vagyok benne, hogy jó helye lesz nálatok. Megnyugodtam, hogy olyan sorsa lesz, amilyet megérdemel. Viszont nem lenne tisztességes, ha a végső döntésem előtt nem beszélnék a volt párommal… szóval az apával. Ő azt sem tudja, hogy megszületett, igyekeztem húzni-halasztani ezt a telefont. Azóta nem beszéltem vele, hogy elmondtam neki, terhes vagyok.

– Ez természetes – mondta megértően Pálma, Lulu néni pedig nagyokat bólogatott mellette. – Hagyunk is, hogy nyugodtan telefonálj, addig kimegyünk a folyosóra.

Zsolt közben megérkezett Győrből a kórházba. Amint kinyílt a kórterem ajtaja, azonnal átölelte Pálmát, és faggatni kezdte a kis Zsanettról. Ám mielőtt Pálma válaszolni tudott volna, megszólalt Zsolt telefonja. Ahogy a kijelzőre pillantott, a férfi ismerős nevet olvasott le róla. Horváth Ferencét.

DALMA ASSZONY

A Gogol utca 25. harmadik emeletén, egy két szoba-hall-személyzeti szobás, északi fekvésű öröklakásban március 7-én, csütörtökön, délután fél négykor megszólalt a városi telefon.

Özvegy Tódor Lajosné Árva Borbála abbahagyta a törölgetést, egy mozdulattal a hokedlire dobta szürkés színű konyharuháját, a hallba sietett, és felkapta a kagylót.

– Elintéztem! Elvállal! – kiáltotta Borika fülébe egy idősebb női hang köszönés nélkül.

– Micsoda? Dalma asszony fogad? Elintézted, Zsuzsám? Tényleg elintézted? – kérdezett vissza az izgalomtól elfúló hangon Borika.

– Mondtam, hogy elintézem. Beletelt pár hónapba, de végül csak összejött – fürdött a sikerben Zsuzsa.

– Mikor mehetek hozzá? – tért a lényegre a másik.

– Jövő kedden, délelőtt tizenegykor. Aradi utca 16., első emelet, a lifttel pont szemben – felelte a barátnője.

– Ott leszek, és köszönöm! – bontotta a vonalat Borika, majd rögtön újra tárcsázott. Ezúttal a férje húgát, Olgát hívta. – Zsuzsa elintézte! Dalma asszony személyesen fogad. Dalma asszony sosem téved! A város legjobb jósnőjéhez van időpontom! – újságolta büszkén.

– Hát neked az a maradék eszed is elment, Borbála, hogy ilyen ostobaságokra költöd a nyugdíjadat. Képzelem, mekkora sületlenségeket hord majd össze az a szélhámos nőszemély. Lajos bátyám forogna a sírjában, ha tudná, hogy így meghibbantál – hűtötte le Olga.

– Dalma asszony nem szélhámos, te féleszű! – szólt vissza neki Borika, és fejcsóválva letette a kagylót.

*

A terézvárosi bérházba egy zöldség-gyümölcs bolt mellett kellett belépni. Amíg az asszony a kaputelefont bújta, a testes, piszkos körmű zöldséges megszólította:

– Dalma asszonyhoz tetszik menni? A tizenegyes a kaputelefonja, mert a hatszázhatvanhatot nem lehetett kiosztani! – hahotázta.

Borika biccentett, csengetett, pár másodpercig hallgathatta a Für Elisét, majd bebocsátást nyert. Az első emeleten nem volt nehéz megtalálni Dalma asszony ajtaját, egyrészt, mert valóban a lifttel szemben volt, másrészt, mert az ajtófélfára és a kémlelőablak üvegére csillagos és bolygós matricákat ragasztottak, a névtábla helyére pedig egy óriási szem volt kifüggesztve.

Az ajtóban egy szürke kardigános, rövid ősz hajú nő fogadta.

– Maga a Tódorné? – kérdezte köszönés nélkül.

– Igen, kérem, Tódorné Árva Borbála vagyok. Tizenegyre van időpontom, csak egy kicsit előbb ideértem – szabadkozott Borika.

– Dalma asszony hamarosan fogadja, ha kinyílik, bemehet – mutatott a nő egy barna, kétszárnyú ajtóra, majd ő maga el is tűnt mögötte.

Talán három perc sem telt el, kinyílt a széles ajtó, Borbála pedig kissé bátortalanul a szobába lépett. A feketére festett falakon fluoreszkáló békaalakok látszottak, az egyik falat hatalmas, plafonig érő könyvespolc borította be, csupa vastag, latin nyelvű könyvvel. A szoba közepén egy nyolcszögletű asztal állt, rajta görögdinnye méretű varázsgömb. Az ablakon beszűrődő fénynek egy spanyolfal állta útját. E mögül lépett ki egy fekete köpenyes, süveges, napszemüveges alak, akiben Borika a kedvezőtlen fényviszonyok között is könnyedén felismerte az ősz hajú nőt az előszobából.

– Dalma asszony vagyok! Rontásűző, csillagjós és háromcsillagos jó boszorkány – mutatkozott be kissé teátrálisan a nő, és látogatója kezébe adta az árjegyzéket. – A sorselemzés tizenötödikéig akciós, harminc százalék a kedvezmény, ha pedig ötször felkeres, a hatodik alkalommal fél áron jósolok önnek tealevelekből – bizonyította a marketingben való jártasságát is Dalma asszony. – Mit tehetek magáért? – kérdezte.

– A jövőt szeretném látni, legalább a következő hónapokat, esetleg egy évet. Hosszabb távra egyelőre nem tudok fizetni – felelte Borika, miközben az árjegyzéket böngészte.

Dalma asszony azonnal egy pakli kártyát vett elő a nyolcszögletű asztal titkos fiókjából, és máris egymás mellé helyezte a lapokat. Amikor megfordította balról a negyediket, fújtatni, majd gondterhelten sóhajtozni kezdett.

– Van magának egy nővére, ugye, Boglárka? – kérdezte homlokráncolva.

– Nincs testvérem – felelte megilletődve az asszony, és megállta, hogy ne javítsa ki a jósnőt a névtévesztésért.

– Akkor valami nőrokon, sógornő, nászasszony, ilyesmi – türelmetlenkedett Dalma asszony.

– Igen, van egy sógornőm, Olga. Sok időt töltünk együtt – felelte Borika.

– Becsülje meg azt a kis időt, ami még hátravan, legyenek együtt, amennyit tudnak, mert ez a Helga nem éri meg a nyár végét. Halált látok, szörnyű halált! Beírtam magát két hét múlva szerda délután négy órára. Ne késsen! – figyelmeztette a látó, azzal felpattant, és kitárta előtte az ajtót.

Borika elszomorodott, mert bár sokat marakodtak, Olgát közel érezte magához. Hat évvel korábban együtt gyászolták Lalit, azóta gyakran jártak együtt a nyugdíjasklubban megrendezett társastáncórákra, és minden szombaton délelőtt együtt vásároltak a Lehel Csarnokban. Annak viszont örült, hogy újabb időpontot kapott Dalma asszonytól, így vegyes érzésekkel szállt fel hazafelé a trolibuszpótlóra.

Úgy döntött, nem mondja el Olgának, hogy a jósnő szerint még ősz előtt halott lesz. Ugyanakkor nem akarta előle eltitkolni újabb és újabb Aradi utcai látogatásait, amelyek nagyban meghatározták a következő hónapjait, és egyre növelték a feszültséget közte és a sógornője között.

Olga kimondottan ferde szemmel nézte, hogy Borbála lassacskán egészen Dalma asszony bűvöletében él. Egyre babonásabb lett, bizonyos napokon nem volt hajlandó elhagyni a lakását sem, mert a jövendőmondó szerint balszerencse érheti. Nem látogatta többé a nyugdíjasklubot, és hátat fordított a barátnőinek is. Még Zsuzsának is. Kitartott viszont a háromcsillagos jó boszorkány mellett, aki külön javadalmazásért szerencsejáték-tippeket is adott neki. Mesébe illő fordulatként élte meg, hogy a harmadik héten egyese volt a hatoslottón, és egy másik száma is mindössze kettőre volt attól, amit kihúztak.

Dalma asszonynak mindig igaza van – mondogatta mindenkinek, és hatalmas mázlistának érezte magát, hogy hetente felkeresheti a terézvárosi jósdát. A nyugdíjából azonban nem futotta volna a gyakori vizitekre, ezért úgy döntött, pénzzé tesz néhány ékszert. Közben elmúlt június, Borika tehát egyre gyakrabban érdeklődött Olgánál a hogyléte felől. A kisebb gerincproblémákat leszámítva sógornőjének semmilyen egészségi panasza nem volt. A legkisebb jelét sem mutatta, hogy súlyos betegség vinné el néhány héten belül.

Amikor augusztus huszonhetedikén Olga a baleseti sebészetről hívta, Borika biztos volt benne, hogy most jött el az ideje annak, amit a tévedhetetlen Dalma asszony hónapokkal előtte megjósolt. Ám hamar kiderült, hogy Olga csak a szomszédját kísérte be, aki leesett a létráról, amikor mosás után vissza akarta tenni a hálószobafüggönyt. Borika megkönnyebbült, de valami csalódásféle fészkelte be magát a lelkébe.

A következő napokban egyre idegesebb lett. Mind jobban tartott tőle, hogy bármelyik pillanatban elveszítheti Olgát, de ott motoszkált a fejében az is, hogy a tévedhetetlen sorselemző esetleg valamit rosszul olvasott ki a kártyából. Márpedig ő mindent feláldozott Dalma asszonyért. A nyugdíját, a családi ékszereket, az idejét és a barátságait.

*

Augusztus 31-e egy szombati napra esett. Borika előző este már felhívta Olgát, hogy kísérje el a Lehel Csarnokba, ahol a kajszihetek utolsó napjai zajlottak. A lekvárnak való beszerzése után felkeresték Erzsike baromfiboltját, és vettek egy-egy zacskó idei babot is, majd a Lehel téri metróaluljáró felé vették az irányt. Borika a lépcső tetején még váltott néhány szót a Nagyvárad tér irányába hazatérni készülő sógornőjével, bár alig-alig figyelt arra, miről beszél Olga, egyre csak forgatta a fejét jobbra-balra. A Lehel téren, ahogy minden szombaton, most is sűrű volt a tömeg, mégsem látta senki pontosan, mi történt. Csak egy jókora puffanás, szanaszét guruló sárgabarackok, és a lépcső aljában ernyedten elterülő test – a járókelők már csak erre figyelhettek fel. A hatalmas vértócsában babszemek és szétnyomódott sárgabarackok úsztak. Sokan odafutottak, még többen csak felülről szörnyülködtek az ijesztő jelenet láttán. Akkora kavarodás támadt egy pillanat alatt, hogy egyetlen bámészkodónak sem tűnt fel a lépcső tetejéről szapora léptekkel elosonó asszony. Szatyraival a kezében, kalapáló szívvel sietett a trolimegálló felé. Amikor a pótló begördült, felszállt az első ajtónál, és a mosolygó kajszikat maga mellé helyezve lehuppant az első dupla ülésre.

Dalma asszonynak mindig igaza van!, mormogta magában diadalmasan.

A LÁTHATATLAN TANÁRNŐ

Erika éppen online matematikaórát tartott, amikor láthatatlanná vált. A rá jellemző lelkesedéssel beszélt a szögfüggvényekről, amikor egyszer csak arra lett figyelmes, hogy a gyerekek, akiknek figyelmét még a kényszerű távoktatás ellenére is mindig meg tudta ragadni, elkezdtek mással foglalkozni, el-eltünedezni a webkamera elől.

Amikor Szobráncz Viki, a 11C örök strébere rákérdezett, hogy a tanárnő hova tűnt, nem értette, mire céloz ez a lány, aki még a saját szobájából is fodros blúzban vett részt az órán. Ám amikor viszontlátta a webkamerája képét a fiától örökölt, kopott billentyűzetű laptop képernyőjének jobb felső sarkában, hirtelen felgyorsult a szívverése. A monitoron ugyanis egy üres széktámlán kívül semmi nem látszott. A virtuális kicsengetésig még két perc volt hátra, de a tanárnő házi feladatot sem adott, csak gyorsan elköszönt az osztálytól, és bontotta a kapcsolatot.

Azonnal az előszobába sietett, hogy megnézze magát a tükörben, de semmit sem látott. Kétségbeesve rohant át nyugdíjas szomszédjához, és rátenyerelt a csengőre. Géza bácsi korát meghazudtoló gyorsasággal termett az ajtónál, majd kinyitotta a kémlelőablakot.

– A jó édes anyátokkal szórakozzatok! – ordította, és úgy becsapta a kisablakot, hogy beleremegett a folyosó.

Erika percekig állt leforrázva Géza bácsi lábtörlőjén. Ha a diákok nem látnak, a szomszédom nem lát, és én magamat sem látom a tükörben, alighanem láthatatlan vagyok, nézett szembe kétségbeesetten meglepő helyzetével.

Ám Erikára nem volt jellemző, hogy pánikba essen. A reáltárgyak iránti rajongása már-már szélsőséges racionalitással párosult. Bár tudományos magyarázatot fizikai ismeretei alapján nem talált a váratlan jelenségre, gyorsan elkezdte újratervezni az életét. Először is lemondta a másnapra tervezett látogatást a fodrászánál, majd sms-ben tájékoztatta a történtekről a fiát, aki az apjánál időzött. Peti tömören reagált a különös fordulatra: „Zsír!”

A kora esti órákban Erika tájékoztatta Ivánfit, az iskola igazgatóját, aki először azt hitte, a kartársnő csak tréfálkozik vele. A feltűnést mindig kerülő vezető elsősorban a rövidesen újrainduló tantermi oktatás miatt aggódott.

– Aligha szeretné bárki is, hogy egy lebegő kréta írja fel a másodfokú egyenlet megoldóképletét, mint valami Harry Potter-mesében – vetette fel az igazgató. – Tanárnő, meg kell értened, de az esetedet jelentenem kell a Kliknek. Remélem, a tankerület talál valami megoldást.

*

A tankerületi vezető irodájában Erikának személyesen kellett megjelennie. Némi nehézséget okozott, hogy átjusson az elektromos beengedőkapun. Próbálta a helyzetét elmagyarázni a portásnak, de az csak kapkodta a fejét, honnan jön a hang, és magában megfogadta, soha többé nem iszik szolgálat előtt a kannás borból. Erika végül átbújt a forgókar alatt, és felsietett a lépcsőn. Ivánfi telefonon már felkészítette a tankerületi vezetőt a láthatatlan kolléganő várható látogatására, így dr. Seregély Pál meg sem ütközött azon, hogy kinyílt, majd becsukódott irodája ajtaja.

– Jó napot kívánok! Köszönöm, hogy befáradt – nézett a férfi abba az irányba, ahol Erikát sejtette. Foglaljon helyet! – mondta kedélyesen, miközben magán tartotta a jókora Fradi-sast ábrázoló textilmaszkját.

– Üdvözlöm, köszönöm, már ülök – felelte határozottan Erika.

– Ivánfi igazgató úr részletesen tájékoztatott a helyzetéről, és igyekeztem egyeztetni az intézményfenntartóval is, mind fővárosi, mind országos szinten – kezdte meglehetősen hivatalos hangon a tankeve, ahogy a tankerületi vezetőt becézték a háta mögött. – Talán meglepi, de nem ön az első, akivel ez megtörtént. A szakemberek a koronavírus-járvány okozta fáradtsággal, az online oktatás többletterheivel magyarázzák, hogy egyes pedagógusok váratlanul láthatatlanná válnak. Az első esetet Róma északkeleti külvárosából jelezték, az amerikai Colorado állam egyik jó nevű magániskolájában pedig a teljes földrajz-munkaközösség járt így. De hogy nyugtassam, Magyarországon is történt hasonló eset. Jász-Nagykun-Szolnok megyéből jelentették az ottani kollégák, hogy a Kunszentmártoni Gimnázium és Szakképző Iskola köztiszteletben álló történelemtanárának egyik pillanatról a másikra megszűnt a vizuálisan érzékelhető jelenléte.

– És hogyan orvosolható a probléma? – fészkelődött a székén nyugtalanul Erika, bár ebből a tankeve nem sokat láthatott. – Heteken belül visszatérünk a tanterembe. Addig még csak-csak megoldom a képernyőm megosztásával, vagy hivatkozom arra, hogy elromlott a webkamerám, de hogyan tartsak fegyelmet az osztályban, ha nem is látszom? A 10A-ban ráadásul testnevelést is oktatok. Hogyan mutassam meg így a gyakorlatokat a diákoknak? – melegedett bele Erika.

– Nos, szerencsére a legfelsőbb vezetés iránymutatást kért a minisztériumi kollégáktól, és hamarosan, de legkésőbb a következő tanév kezdetétől lehetőség nyílik arra, hogy az üzemorvos százszázalékosan rokkantnak nyilvánítsa és leszázalékolja azokat a pedagóguskollégákat, akik önhibájukon kívül váltak láthatatlanná. Ezzel a lehetőséggel ön is élhet – igyekezett megnyugtató hangot megütni dr. Seregély.

– De Seregély úr, csak negyvenhét éves vagyok, a tanítás az életem, miniszteri dicséretben is részesültem, a Kölcseyben pedig háromszor választottak az év tanárának. Mégis mihez kezdjek az iskola, a gyerekek nélkül? – fakadt ki Erika.

– Megértem, tanárnő, de ennél többet nem tehetek önért. Találjon ki valamit maga, ha nem felel meg a javaslatunk! És most bocsásson meg, de már itt van a következő vendégem – nyitotta ki az ajtót a férfi, és remélte, hogy Erika kiment rajta.

A mentőötlet a lépcsőfordulóban jutott eszébe. Hirtelen megkönnyebbült, újra maga előtt látta a következő lépést, mint korábban mindig. Kifelé egy félkartámasszal átugrotta a beengedőkapu forgókarját, és megkímélte a portás idegeit azzal, hogy köszönés nélkül távozott.

*

– Erika néni, felelhetek én? Azt tetszett mondani, hogy javíthatok az ötösért – kérdezte kissé nyafogós hangon Papp Timi.

Erika megsimogatta a mindig mosolygós kislány fejét, és megadta neki a szót. Timi tökéletesen, szóról szóra felmondta az energiamegmaradás törvényét, sőt egy kis tudománytörténeti kitekintést is adott Thomas Young munkásságának ismertetésével, így tanára boldogan írta be az ötöst az e-naplóba. Óra után Erika szokás szerint beszélgetett egy kicsit Timivel és barátjával, Jancsival, majd kezükbe nyomta a fehér botot, lekísérte őket a kapuba, és átvezette a két fiatalt a Hermina úti zebrán.

FELLOBBANÓ LÁNG

Bár hosszabb estével számolt, Csilla már negyed nyolcra hazaért. Kiürítette a levélládát, a felesleges ajánlatokat tartalmazó küldeményeket és más szórólapokat egyből a szemeteskosárba hajította. Felment a lifttel. Az előszobában lerúgta a csizmáját, felakasztotta a télikabátját, bement a nappaliba, és elnyúlt a kanapén. Végtagjai elgémberedtek a hidegtől, hangulatát az újabb kudarcos Tinder-randi tette fagyossá. Jólesett volna neki egy forró zuhany, de lusta volt felkelni, inkább kivett a szekrényből egy plédet, magára terítette, és a telefonjáért nyúlt. Tizenkilenc százalék volt a töltöttség szintje. Talán ezt az estét még kibírja, reménykedett, mert előbányászni a töltőt a táskája valamelyik mély bugyrából legalább akkora kihívásnak tűnt, mint elindulni a fürdőszobába. Gyorsan felment a Tinderre, és egy mozdulattal letiltotta aznapi vacsorapartnerét, egy gimnazista fiút, aki nagyon szerette volna idősebbnek láttatni magát a valódi koránál. Ezzel csak annyit ért el, hogy Csilla már az előétel közben távozott, de letett az asztalra kétezer forintot, hogy a srácnak ne menjen rá a zsebpénze a félresikeredett randira. Negyvennégy éves marketingmenedzserként ez belefért neki. A kamuprofilképpel hódító fiú a gyereke lehetett volna, ha az életében a dolgok másként alakultak volna, töprengett. De nem alakultak másként… Olyannyira nem, hogy Csilla a mai napig Dávidra, gimnáziumi szerelmére gondolt a legtöbbet. Mesébe illő kapcsolatuk csúcsán a fiú szülei külszolgálatra mentek, és tizenhét éves fiukat is magukkal vitték. Akkoriban még betárcsázós internet sem igen volt, és bár váltottak néhány levelet, a fizikai távolságot nem élte túl a heves kamaszszerelem. Az egyetemi évek alatt Csilla egy-két futó kalanddal gyarapodott csupán, majd egy budai ügyvéd szeretője lett, és mindennemű perspektíva nélkül várt a leeső órákra, olykor csak percekre, sohasem napokra.

Évek teltek el, amíg összehozta az élet Csongorral, de ennél jóval hamarabb jött rá, hogy a jóképű, nagydumás, fanyar humorú étteremvezetőnek további négy nővel van intim kapcsolata. A fájdalmas csalódás feldolgozása sok időbe telt. Aztán a „negyvenévespánik” idején nem hárította el egy elvált biztonsági őr közeledését a munkahelyén. És bár Szabolccsal nemigen lehetett nagyokat beszélgetni, a férfi valósággal rajongott érte. Csilla képtelen volt ezt viszonozni, ráadásul minden hétvégéjét Szabolcs tízéves kisfiával kellett töltenie, akit rettenetesen idegesítő kölyöknek látott.

Egy barátnője beszélte rá a Tinderre, amitől sokáig ódzkodott. Én leszek ott a korelnök – viccelődött. Amikor végül rászánta magát, hogy regisztráljon, sorban jöttek az érdeklődők. „Úgy látszik, az online húspiacon még keresett áru vagyok!” – írta be a barátnőivel közös chatcsoportba. Ám a Tinder-randik csak az idejét rabolták, magánya, kétségbeesése egyre nőtt. A gimnazista fiúval töltött kilencperces vacsorakezdemény egy hideg februári estén különösen mélyre vitte az önbecsülését. Nem vágyott semmi másra, csak feküdni a kanapén a jó meleg pléd alatt, és a telefonját nyomkodni, amíg el nem alszik ruhástul.

Ahogy a kezébe vette fehér iPhone 8-asát, a Facebook appja pittyegő hangot hallatott: David H. ismerősnek jelölt. Hirtelen nem tudta, ki lehet, talán valamelyik balra húzott Tinder-lovag, aki nem értett a szóból? De amikor a profilképére kattintott, kissé megöregedve, de a korábbinál is jóképűbb formájában gimnáziumi szerelmét pillantotta meg. David H., azaz Havasi Dávid. Csilla azonnal visszaigazolta az ismeretséget, és szinte ugyanabban a pillanatban már érkezett is az első chatüzenet.

„Szia, Csilla! Boldog vagyok, hogy megtaláltalak!”

Néhány üzenetváltás után Dávid fel is hívta a nőt. Az elkövetkező bő három és fél órában igyekeztek pótolni az elmúlt közel harminc évet. Persze Csilla része kevésbé volt izgalmas, de Dávidról kiderült, hogy szülei svédországi kiküldetése alatt Stockholmban kezdte el az egyetemet, közgazdaságtant tanult, majd Németországban állt munkába. Korán megnősült, fia született, aki ma már tizenkilenc éves, és ugyanazon a svéd egyetemen tanul, ahova Dávid is járt. Feleségét, Ullát három évvel ezelőtt veszítette el egy hajóbalesetben. Volt egy idegösszeomlása, ezért kiszállt a régi cégéből, egy éve költözött vissza Magyarországra, ahol egy német cég képviselőjeként dolgozik, de vezető beosztást már nem vállal. Viszont nagyon szeretne találkozni egykori nagy szerelmével.

Csilla annyira izgatott lett a beszélgetés után, hogy még hajnali négykor is éberen pörgött az agya. Szerencsére másnap szombat volt, így sokáig alhatott. Amikor tizenegy előtt pár perccel felébredt a kanapén, egyből a telefonjára nézett, ahol már várta Dávid üzenete: „Ma este felmehetek hozzád?”

Csilla percekig nézett maga elé. Ez vele történik? Negyvennégy évesen, amikor már minden olyan reménytelen? Feltűnik a semmiből élete nagy szerelme, ma este itt lesz nála, a lakásában, és ennyi év után talán ott folytathatják, ahol abbahagyták? Nyomott egy felfelé mutató hüvelykujjat, amire egy pirulós, mosolygós emoji volt a válasz.

„Megadom a címemet” – írta Csilla.

„Szükségtelen, odatalálok” – jött a meglepő válasz.

„OK, 8-ra várlak” – pötyögte be a nő.

„Lesz egy kérdésem, remélem, nem mondasz nemet” – érkezett Dávid talányos zárszava.

Csilla csak zavartan pislogott, azután arra gondolt, jobb lenne, ha nem egyből házassági ajánlattal érkezne a barátja. Egész életében semmit sem kívánt jobban, mint hogy olyan férfi felesége legyen, amilyen Dávid volt kamaszkorában. Mégis úgy képzelte, eleinte csak beszélgetni fognak, randiznak, mint annak idején a Móricz Zsigmond körtéri McDonald’sban, vagy bolond kalandokba keverednek, mint amikor Szegeden az osztálykirándulás alatt kettesben megszöktek, hogy megegyenek egy tejberizst a Boci Tejivóban. Hirtelen jött a felismerés, hogy előnyös Facebook-profilképe csalóka lehet – egy személyes találkozás alkalmával aligha tudja magát annak az örökifjú bombázónak mutatni, aminek szeretné. Bár nem hízott el, de tizenhat éves korához képest az idő nyomot hagyott az arcán és a testén is. Szerencsére az egyik barátnője, Kinga kozmetikus volt, és első hívásra átment hozzá, hogy részt vegyen a nagy átalakításban. Csilla úgy tervezte, meg nem történtté teszi az elmúlt évtizedeket, legalábbis ami az arcbőrét illeti. Ezenkívül a lakásából összeszedte az összes nyomorúságos szinglitárgyat, kezdve a Szex és New York díszdobozos DVD-kiadásával egészen Sophie Kinsella teljes életművéig, és eldugta a ruhásszekrény legmélyére. Felvett egy csinos ruhát, száját decensen kirúzsozta, haját sütővassal formázta. Főzni nem volt ideje, egy kétszemélyes közel-keleti menüt rendelt a Babkából, és behűtött egy palack Kamocsay Prémium Irsai Olivért.

Amikor Dávid felcsengetett a kaputelefonon, Csilla a Spotifyon kiválasztotta a Sinatra-playlistet, hogy zeneileg megalapozza az este kellemes hangulatát. Dávid a lift helyett a lépcsőt választotta, így érkezése kevésbé volt filmbe illő, mintha az oldalra húzódó liftajtó mögül délcegen előlépve toppant volna be egykori nagy szerelméhez. A férfi a lépcső tetején kicsit zihálva, kissé megpocakosodva is sármos benyomást keltett, kellemes baritonján köszöntötte az idegességében a kilincset kattogtató Csillát. Egy darabig csak nézték egymást némán. Az önfeledt chateléshez képest a személyes találkozás első percei kölcsönös zavarban teltek. A nő azt érezte, kicsit túlöltözött az estéhez, a férfit pedig meglepte a láthatóan jól előkészített fogadtatás. Illedelmesen levette a cipőjét, aktatáskáját viszont magával vitte a nappaliba.

Dávid nem számított rá, hogy vacsorával várják, de lelkesen ette végig a menüt, az Irsai Olivér pedig hamar oldani kezdte a feszültséget. Jöttek az emlékek, a cinkos összenézések és sok-sok nevetés. A kanapén valahogy egyre közelebb kerültek egymáshoz, mígnem Dávid egy mozdulattal megfogta és két tenyerébe temette a nő apró kezét.

– Csilla, nem akarod, hogy ez a szép, de hideg lakás megteljen az otthon melegével? – kérdezte mélyen a másik szemébe nézve. Csillának elrebbent a tekintete, meg sem tudott szólalni. – Ha van valaki, aki megteremtheti számodra, az én vagyok. – Miközben Dávid az aktatáskájába nyúlt, kezdett úgy beszélni, mintha gépi szöveget mondana. – Cégünk, a Friedmann Heizung AG magas minőségű német elektromos és gázkazánok forgalmazásával és üzembe helyezésével foglalkozik. Termékeink megbízhatók, egy ház valamennyi albetétjében biztosítják az állandó hőmérsékletet. A beszereléstől számított nyolc évre adunk rájuk garanciát. Fő partnereink a távhőszolgáltatásról leválni kívánó társasházak. Itt, a Bertalan Lajos utca 24.-ben már majdnem minden lakó aláírta a szándéknyilatkozatot, csak te nem. Többször eljuttattuk levélben az ajánlatunkat, de nem reagáltál. Ahhoz viszont, hogy a fűtési szezon végén nekivágjunk a munkának, teljes konszenzus kell. Kérlek, tanulmányozd ezt a prospektust. Elhoztam a nyilatkozatot is, amit két példányban kellene aláírnod. Ugye, igent mondasz? Hoztam egy Friedmann Heizung-os reklámtollat az aláíráshoz – kacsintott Dávid csábosan. – Nyugodtan meg is tarthatod!

OP.23.

Eszter tavaly került a kultúra rovathoz gyakornokként. Protekciója volt: az egyik főszerkesztő-helyettes együtt squasholt a nagybátyjával. A fejes azt mondta a nagybácsinak, hívjon fel a kislány, a kislány meg felhívta. Bekerült. Eleinte a kulimunka jutott neki, alig tanítgatták a többiek, de parizeres zsemléért meg Túró Rudiért persze le tudták küldeni a büfébe. Ám egy idősebb kolléga januárban nyugdíjba ment, így a rovatvezető felvette flekkdíjasnak. Egyetem mellett flekkdíjasnak lenni tulajdonképpen nem rossz, gondolta Eszter, és mivel a szüleivel lakott, zsebpénzként kezelhette a fizetést.

Minden álma az volt, hogy újságíróként egyszer interjút készíthessen a budapesti születésű világhírű izraeli zongoraművésszel, Lindberger Simonnal. Még nagyszülei vitték el gyerekkorában egy Lindberger-koncertre, ami meglehetősen rövid volt, de annál emlékezetesebb. Csajkovszkij b-moll, azaz I. zongoraversenyét tűzték műsorra, és Eszter akkor kötött örök barátságot a komolyzenével, Csajkovszkijjal és persze Lindbergerrel. Ámulva hallgatta a mester játékát, és a muzsika szinte a vérévé vált. A zongorafenomén soha nem adott ki CD-t, de a lány mindennap többször is meghallgatta Csajkovszkij remekművét kedvence előadásában a YouTube-on.

Eszter büszke volt magára, hogy bekerült a laphoz, annak ellenére, hogy tudta, a rovatvezetőt nőként érdekelte jobban, és előléptetése sem a feltörekvő újságíró-generáció ígéretes tagjának szólt. Mindenesetre már nem kellett levonatokkal rohangálnia esténként a szerkesztőségben, és a hivatalsegédet is egy másik lány helyettesítette, ha úgy adódott. Amikor felvették az egyetemre, Eszter arra gondolt, újságíróként majd megváltoztatja a világot, de legalábbis az országot. Utánajár a dolgoknak, kideríti az igazságot, leleplez. Cikkeit átveszi a New York Times, vagy talán beolvassák a rádióban, és majd rá hivatkoznak. A kultúra rovatban azonban inkább csak a kis hírek vadászata jutott neki, na meg faxról pötyögte be a Vigadó műsorát.

– Ki küld 2011-ben faxot? – méltatlankodott hangosan, de a könyvekért és a komolyzenéért felelős kollégák nem értették a felháborodását, nekik a fax is valami futurisztikus eszköz volt, sőt ha néha kaptak is e-mailt, mindig kinyomtatták.

A nagy lehetőség tehát váratott magára. Eszter már éppen ott tartott, hogy leszámol az újságírással kapcsolatos illúzióival, és inkább másik szakára, a még kevésbé piacképes kulturális antropológiára koncentrál, ám ekkor történt, hogy Jenő, a komolyzenei szakíró ínszalagszakadást szenvedett egy hétvégi kiránduláson a Holdvilág-árokban. Mivel az orvos fekvőgipszet rendelt, Jenő nem mehetett interjút készíteni az európai turnéja során a Művészetek Palotájában fellépő Lindbergerrel. Amikor a rovatvezető közölte Eszterrel – egészen pontosan a lány dekoltázsával – a hírt, hogy neki kell egész oldalas beszélgetést készítenie saját bálványával, ő először némán sikoltott egyet, majd a mocskos farmerdzsekit viselő, cefreszagú férfi nyakába vetette magát annak nem kis örömére.

Az interjú hosszú felkészülést nem igényelt, hiszen Lindbergert úgy ismerte, mint talán senki más. A Csajkovszkij-király: így hívták világszerte, mert az I. zongoraversennyel meghódított minden fontos koncerttermet a Royal Albert Halltól a Madison Square Gardenen át a bécsi Staatsoperig. A hangversenyek mindig rövidek voltak, ám annál katartikusabbak, Lindbergerről pedig mindenki tudta, hogy kotta nélkül, behunyt szemmel játszik. Sokak szerint a szíve miatt nem vállalt hosszú fellépéseket, de a kritikusok szerte a világon isten áldotta tehetségnek és Csajkovszkij egyetlen hű tolmácsának nevezték az idősödő művészt.

Eszter mámorosan, az izgalomtól mégis cidrizve lépett a Hiltonba. Lindberger a hetedik emeleten lakott, de az interjúra egy VIP-szobában került sor, ahova egy zsakettet viselő kopasz férfi kísérte a lányt. Amikor Eszter belépett a VIP-szobába, és a zsakettes némán becsukta mögötte a kétszárnyú ajtót, Lindberger Simon már a kávéját kortyolgatta. A fiatal lányt megpillantva azonnal felállt a fotelból, és udvariasan bemutatkozott. Eszter kis híján elkuncogta magát, hogy a mester, akinek gyerekkora óta rajongója, úgy árulja el neki a nevét, mintha új információval szolgálna számára.

A beszélgetés során Eszter nem rajongóként, hanem széleskörűen tájékozott újságíróként viselkedett a művésszel, akinek nagyon tetszett a lány felkészültsége és őszinte érdeklődése. A lap fél órát kapott az interjúra a spanyol impresszáriótól, és amikor a férfi közel egy óra után hárompercenként telefonálni kezdett, Lindberger szó nélkül kinyomta a hívásait, majd kikapcsolta a készüléket. Egy idő után a mester is kérdezett a lánytól. Eszter talán fel sem fogta volna, hogy mindez a valóságban történik, ha szoknyája zsebéből nem szúrja folyamatosan a combját a szerkesztőségi belépőkártyája.

A beszélgetés jórészt a Csajkovszkij-zongoraversenyről szólt, a műről, amelynek mindketten ismerték minden egyes taktusát, ezért a világhírű zongorista egy idő után már nem is újságíróként, hanem kollégaként tekintett beszélgetőpartnerére. Egészen kipirultak a felszabadító társalgás közepette, mígnem Eszter naivan feltette a teljesen kézenfekvő kérdést: miért játssza minden alkalommal csupán ezt az egy művet a mester?

Lindberger egy darabig némán ült, merengve nézett maga elé, majd a lány szemébe fúrta a tekintetét. Aztán váratlanul olyan jóízű hahotára fakadt, hogy valósággal lila színt öltött az arca, és a nyakán megfeszültek az erek. Miután alábbhagyott a kacagás, Lindberger Eszter vállára tette a kezét. A hosszú, vékony, könnyed mozgású ujjak leheletfinom pókhálóként terítették be a lány vállát.

– Tudja, kisasszony – szólalt meg a mester elkomolyodva –, én a háború alatt még kisgyerek voltam. Amikor a nácik megszállták Budapestet, tíz percünk maradt, hogy összekapkodjuk a szükséges holmikat, és lerohanjunk a pincébe, ahonnan egy évig ki sem mozdultunk. Anyám maga sem értette, miért, levitte a Csajkovszkij-kislemezt és az öreg lemezjátszót. Ha éppen biztonságban tudhattuk magunkat, feltette a lemezt. Egy éven át ez volt az egyetlen muzsika, amit hallhattam. Ez adta a szabadságot ott lent, a sötétben… Régi életünk egyetlen maradványa. A háború után nem sokkal Izraelbe költöztünk. Ott jártam iskolába. Érettségi után nem mentem egyetemre, bútorkereskedő lettem. Nagyon jól ment az üzlet, szép házam volt, utazgattunk a menyasszonyommal, akit feleségül is vettem. Egyszer Haifán a bolhapiacon figyelmes lettem egy öregemberre, aki egy szőnyegről árulta a régi lemezeket. Végignéztem az összeset, és majdnem elsírtam magam, amikor megtaláltam a Csajkovszkij-zongoraverseny példányát. Azonnal megvettem és feltettem az otthoni lemezjátszóra. Volt egy pianínónk, amit a feleségem kapott még lány korában, elkezdtem pötyögni rajta a darabot. Csak úgy hallás után. Soha nem tanultam zenét, kottát olvasni sem tudtam, az ujjaim bátortalanul kalandoztak a billentyűkön, mint felfedezők egy új földrészen. Hangról hangra haladtam, munka után esténként és hétvégén is kitartóan gyakoroltam. Négy év alatt tanultam meg úgy-ahogy a darabot. Újabb három év telt el, mire megközelítőleg úgy tudtam játszani, ahogy a lemezen hallottam. S aztán egyre, egyre tökéletesebben. Egyszer néhány napig nálunk vendégeskedett egy távoli unokatestvérem, aki a Zürichi Operában volt karmester. Nem álltam le a gyakorlással, így egyik este meghallotta, hogy a b-moll zongoraversenyt játszom. A rokonom azt mondta, ezzel koncerteznem kell, mert soha nem hallott ilyen gyönyörű zongorajátékot. Hát, így indult – mosolygott Lindberger Eszterre. Ivott egy korty vizet, majd hátradőlt a foteljában és folytatta: – Hamar felfedeztek világszerte, és mivel mindenütt a Csajkovszkij-zongoraversenynek ment híre, folyton azt kérték. Ráadásként gyakran előadom újra. Az elmúlt huszonöt évben többször körbeutaztam a Földet, rendre megtöltöttem a legnagyobb koncerttermeket. Jelentős vagyonra tettem szert, és közel a hetvenhez még mindig élvezem, hogy eljátszhatom a szabadság zenéjét. De mást soha nem játszottam. Nem is tudnék. Nem ismerem a kottát, egy egyszerű gyerekdalocskát sem tudnék elklimpírozni. Tudja, kedves – dőlt előre ültében a mester –, maga az első, aki huszonöt év alatt ezt megkérdezte tőlem.

A KÉT LOTTI BUDAPESTEN

A Le Meridienben szállt meg, egy Erzsébet térre néző, negyedik emeleti lakosztályban. Izgatottan lapozgatta a térképet, amelyet az ágyára terített ki; alig várta, hogy felfedezze a várost.

Amióta nyugdíjas volt, az utazásoknak élt. Szerencsére még jól bírta fizikailag, sosem fordított hátat sportolói múltjának, minden reggel kocogással kezdte a napot. Gyakran segített a gyerekeinek az unokákkal. Idősebbik lánya és a fia San Joséban maradt, csak a kisebbik lánya költözött a keleti partra. Jimmyt, a férjét egy éve veszítette el. Az autójában kapott szívrohamot, és bár volt annyi lélekjelenléte, hogy félreálljon, a mentők már csak az élettelen testét tudták kiemelni a sötétkék Buickból.

Fájdaloműzőnek megmaradtak az utazások. Egy karibi hajóút után döntött úgy, hogy legközelebb Európa felé veszi az irányt. Nem volt kérdés, hogy Közép-Európát is útba ejti, de mindenekelőtt Magyarországot, ahol született.

– Nem kell miattam aggódnotok – mondta a gyerekeinek –, én hazamegyek oda…

Budapestről nem lehetett emléke, Hajdúszoboszlóról is csak néhány megsárgult fényképet őrzött, amit örökbe fogadó szülei hála istennek magukkal vittek az emigrációba. Bár nem ismerhette őt, a fényképekre nézve mégis átérezte vér szerinti édesanyja fájdalmát: milyen szörnyen nehéz lehetett azt a döntést meghoznia… De nem volt más választása, ’48-ban két újszülöttel egyedül maradni maga volt a sorscsapás. Ann-nek a nevelőszülei mesélték el már Amerikában a történetet. Magyarul mesélték, hogy ne felejtse el az anyanyelvét.

*

Csütörtökönként általában Varga főorvoséknál takarított, de ezen a májusi reggelen Zsuzsa erős derékfájásra ébredt. Gyorsan összeütött magának egy szalonnás rántottát két tojásból. Ottónak is szívesen csinált volna, de képtelen volt a férjét kirángatni az ágyából. Nem maradt más választása, le kellett mondania a takarítást, és ezzel elbúcsúzhatott aznapra hétezer-kétszáz adómentes forinttól is. Bekapott egy szem ibuprofent, hogy legalább az otthoni teendőit elláthassa.

A nyugdíj mellett megtartotta a házfelügyelői állást, már csak a lakás miatt is. Sikerült ugyan összespórolniuk a pénzt egy saját ingatlanra, de azt a gyerekeknek adták, az ő problémájukat pedig a szolgálati lakás oldotta meg. A férjét, ahogy elérte a törvényes korhatárt, nyugdíjazta a Főkert, azóta viszont Ottó ledöntött napi két liter bort. Hogy minél kevesebbet legyenek kettesben, Zsuzsa délelőttönként takarítani járt.

Sosem volt könnyű, jutott eszébe, ahogy tenyeréből a szájába dobta a tablettát, és vizet kortyolt rá.

A szülés után özvegyen maradt édesanyja egy komfort nélküli lakásban nevelte fel őt. Takarítást és időnként gyári segédmunkát vállalt a kicsi gyerek mellett, ebből próbálta fenntartani megfogyatkozott családjukat. Közben folyamatosan küszködött a lelkiismeret-furdalásával. „Igen, volt egy testvéred, aki éppen úgy nézett ki, mint te.” Ezt a mondatot sosem felejti el, és mindig hallja hozzá az anyja hangját. „Be kellett őt adnom az intézetbe. Nem tehettem mást.”

*

Kellemes májusi idő volt, a szállodaszoba résnyire nyitott billenőablakán át langyos szél fújdogált. Ann becsomagolta jól kipárnázott, cipzáras válltáskájába a vízszűrős ivókulacs, a pénztárca, az útlevél és a nedves kéztörlő mellé a térképet is, és még a digitális fényképezőgép is befért. Bár a mobiltelefon kamerája is tudott mindent, hobbifotósként ragaszkodott a régi Nikonjához. Egy kis útiszótár is volt vele, mert a nyelv, amelyet akcentussal egészen jól beszélt, annyit változott az évtizedek alatt, hogy nem ártott hozzá egy kis segítség. Szerette egy-egy országban úgy tölteni az időt, mint a helyiek. A városokban sosem ült taxiba, nem az útikönyvek által ajánlott elegáns éttermeket választotta, hanem buszra szállt, és felkutatta az eldugott kisvendéglőket, ahová az ott élők jártak. A bőséges büféreggeli után lesétált a Deák téri aluljáróba, hogy váltson egy napijegyet, majd nyakába vette a várost. Kedvenc halványzöld Tommy Hilfiger ruháját viselte, ez volt a legkényelmesebb, hozzá új, fekete New Balance sportcipőjébe bújt, amit az átszállásnál vett az amszterdami repülőtéren, hogy kímélje a lábát és a gerincét, mert mostanában néha elővette a derékfájás. Elsétált az Astoria felé – közben minden üzlet nevét elolvasta, mint valami kisgyerek, aki most tanulta meg a betűket –, egészen a hetes busz megállójáig.

*

Nem használt a tabletta. Úgy döntött, kér egy injekciót, különben várható volt, hogy napokig nem tud majd dolgozni. Hosszasan hívogatta a kerületi szakrendelőt, mire végre felvette egy undok nő, aki unottan kapcsolta a reumatológiát. Szerencse, hogy az az orvos rendelt, akihez régóta járt, így az állapotára való tekintettel soron kívül fogadták.

Indulás előtt még előkészítette az ebédet Ottónak, mert biztos volt benne, hogy a férje nem kel fel délig. Szerencse, hogy tegnap megfőzte a rakott kelt, és a maradékot a hűtőbe tette, ilyen derékkal a főzés sem menne ma.

Átfutott az agyán, hogy taxiba ül, de ahhoz hozzá kellett volna nyúlnia a dugipénzéhez, márpedig ezt nem engedhette meg magának.

Indulás előtt azt a halványzöld Tommy Hilfiger ruhát vette fel, amire a márkás használt amerikai árut kínáló körúti turkálóban akadt rá. Ezt egyebek közt azokra az alkalmakra tartogatta, ha orvoshoz készült – nézzen ki legalább ilyenkor tisztességesen. Belebújt a fekete, drága cipőbe, amit a fiától kapott karácsonyra, hogy legalább ebben ne fájjon a kalapácsujja és a dereka.

Metróval ment a Ferenciek teréig, ott várta a hetes buszt, ami elvitte a rendelőig. Leült a padra, mert az ácsorgást most sehogyan sem bírta. Akkor ocsúdott csak fel, amikor egy hatalmas George Clooney-kép gördült a szeme elé: kapszulás kávét reklámozott a hetes busz oldala. Az első ajtón húzódzkodott fel nagy nehezen, lássa a sofőr, hogy lassabban megy neki. Szerencsére türelmes buszvezetőt fogott ki, és különben sem vele foglalkozott, már a mögötte felszállókra figyelt. Felszabadult az első dupla ülés, az asszony rögtön le is ült, táskáját az ölébe vette, és megkönnyebbült sóhajjal nézett ki az ablakon.

*

Ann a forgalmas megállóban ácsorgott az Astorián. Várta a buszt, hogy eljusson a Keleti pályaudvarhoz. Kinézett egy közeli bevásárlóközpontot, utána a Rosenstein Vendéglőben tervezte elkölteni ebédjét, amit a taxisofőr ajánlott neki úton befele a repülőtérről. A taxis afféle önjelölt idegenvezetőként osztotta a tippeket az asszonynak, így hamar összeállt a fejében a budapesti program. A megállóban egy fiatal nő igyekezett megfegyelmezni csintalan ikerfiait. Közben befutott a hetes. Ismerős arcot látott a busz oldalán. George Clooney az egyik nagy kedvence volt, sok filmjét látta. Már éppen szállt volna fel, amikor rádöbbent, hogy elmaradt a szokásos reggeli kocogás. Szép az idő is, hát járok egyet legalább, gondolta, és elindult gyalog a Blaha Lujza tér irányába.

Tartalomjegyzék

Borító

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Előszó

Osztálytalálkozó

Víkend

Találkozás egy öregemberrel

Barna lötty

Három csengetés

#lovecouple

Bűn és bűnhődés

Jelentéktelen eset

Második esély

Házassági évforduló

Hálátlanok

Dr. Zimmermann nagy napja

Apróhirdetés

Kampó

Korcsolyázók a tavon

Összeesküvés

Mosoly

Paula

A vértanú

Szerelem, sötét verem

A képeskönyv

Nem érdemes elkésni

Béke

Van másik

Nem fogadott hívás

Dalma asszony

A láthatatlan tanárnő

Fellobbanó láng

Op.23.

A két Lotti Budapesten