Címoldal

21. Század Kiadó
Budapest, 2024

Ajánlás

Apukám, dr. Rényi Gábor emlékére

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm Laik Eszternek, aki szerkesztőként már harmadszor a védőhálóm felelőtlen halálugrásaim során.

Köszönöm Balla Eszternek, Ecsedi Erzsébetnek, Márton Andrásnak, Mohai Tamásnak, Márkos Albertnek, Enyedi Évának és Lengyel Andornak, hogy szövegeimet a színház számára is élővé és élvezhetővé tették, ezzel inspirálva engem a további alkotásban.

Köszönöm Papp Diánának és Radnai Péternek, hogy támogatóan szeretik, amit csinálok.

Köszönöm az olvasók figyelmét, kedvességét és számomra fontos visszajelzéseit.

Köszönöm azoknak a nagyszerű pedagógusoknak, akik a fiatalokkal is megismertetik az írásaimat.

Köszönöm Bárdos Andrásnak és a 21. Század Kiadó minden munkatársának, hogy mellettem állnak és velem izgulnak ennek a könyvnek a sikeréért is.

Köszönöm a feleségemnek és kislányaimnak, hogy hagytak nyugodtan dolgozni.

Rényi Ádám

Budapest, 2024. május 3.

Előszó

Már-már közhelyesnek számító bölcsesség, hogy nem azért válik íróvá valaki, mert olyan különleges életet kapott a sorstól, vagy mert annyi kalandban van része – íróvá az teszi az embert, hogy a leginkább hétköznapinak látszó mozzanatokban is képes felfedezni a megmunkálásra méltó alapanyagot, akár a szobrász a formátlan kőtömbben, vagy a fotós a puszta földön.

Rényi Ádám, ha kérdezik, meggyőződéssel hárít bárminemű írói szerepet vagy szépirodalmi vonatkozást, ami a novelláit illeti. Még csak novellának sem szereti nevezni az írásait, mondván, csupán szórakoztatni akar velük. A szórakoztatáshoz kétség sem fér, ám három kötet és közel száz novella, valamint egy töretlen sikerrel futó színházi előadás után azért motozni kezd az emberben a gyanú, hogy a szerző mégiscsak meg lehet áldva valamiféle egyéni látásmóddal, mégiscsak kerülhetett az orrára egy ritka fénytörésű szemüveg, amelyet normál optikában nem kaphat földi halandó. Mert hiszen mindannyiunk életében megesik, hogy valami meghökkentő hírrel csengetnek be a lakásunkba, hogy a legfontosabb pillanatban felejtjük el hozzánk lépő ismerősünk nevét, vagy hogy kissé más szemmel látjuk a párunk külsejét, mint húsz évvel ezelőtt; ahogy mindannyian elmegyünk olykor egy-egy rozsdás redőnyű, ki-tudja-milyen titkokat rejtő, régi fodrászüzlet mellett, vagy nem tudunk ellenállni egy interneten megrendelhető háztartási kütyünek, sőt még ismerkedni is hajlamosak vagyunk az online térben; hovatovább mindannyiunk életét megkeserítette az iskolában legalább egy tanár, mind elgondolkodtunk már azon, hogy talán be kellene jelentkeznünk egy pszichoterápiára (hacsak nem ülünk ott máris mindennap), és talán valamennyiünkben felmerült már egy jó kis problémamegoldó gyilkosság gondolata (hacsak nem hajtottuk máris végre). Ám míg a legtöbb ember közönyösen kerülgeti ezeket a nyűgöket élete útján (rosszabb esetben orra bukik bennük), addig Rényi Ádám élvezettel torpan meg e talált tárgyak mellett, hajol le értük és alkot belőlük képtelen, kacagtató és káprázatos történeteket, jeleneteket.

Rényi keze alatt egyedi és utánozhatatlan figurákká válnak a Kálmán bácsik és Hédi nénik, az első lakásuk után áhítozó fiatal pár tagjai, a könyvklubot alapító gazdag barátnők, vagy az irányelvekben megállapodó államtitkár és színházi rendező. Ha sorra vesszük az Osztálytalálkozót, A bezzeggyereket és most az Erika nénit, alig van olyan területe az életnek, amelyet a szerző ne csippentett volna már fel, hogy vitriolos gyűjteményének egy feledhetetlen darabjává váljon a keze között. Az tehát, hogy ne működne benne egy – nagyon is tudatos – író, könnyen cáfolható. Ráadásul immár jól felismerhető stilisztikai eszközökkel felvértezett író: Rényi lényegre szorítkozó szűkszavúsága, sallangmentes és a jelzőkkel csínján bánó szikársága kezeskedik e novellák jellegzetes hangulatáért, meghagyva az olvasónak a ráismerés és dolgok elképzelésének örömét. Fergeteges dialógusai életteliek, figurái szinte lelépnek a lapokról. De még a puszta szórakoztatás mint cél is kétségeket ébreszt az emberben, ha kicsit mögé nézünk ezeknek a történeteknek – s különösen igaz ez az Erika néni darabjait olvasva. Mert valami sokkal több csillan meg a humornál például az Életem szerelmében, ami egy szívszorító látlelet az online térbe költöző emberi kapcsolatteremtés elembertelenedéséről. Ahogy sokkal többről szól egy derűs esetnél A színházlátogatás is, amely már a címével felidézi egy letűnt kor letűnt közegét. A mosolyon túl nehéz nem komolyan eltöprengeni Az utolsó fuvar idős hősnőjének sorsán, hiszen e huszonegyedik századi, atomizálódott létezésünkben bármelyikünk kerülhet hasonló helyzetbe. A nevetés mellett aligha ne sóhajtanánk fel egy „hát, igen”-nel a mai közélet hajmeresztő abszurditására rávilágító olyan darabok olvastán, mint az Élő Költők Társasága vagy az Alpár evangéliuma. Vagy akár azzal is szembesíthet bennünket a kötet, annak is a 64907 című novellája, hogy a holokausztot is lehet végletesen groteszk fénytörésben ábrázolni. Mint ahogy a tréfásnál továbbmutató, bravúros kis miniszatíra válik a Ki vagyok én?-ben abból, hogyan érzi magát a bőrében napjaink „bírócsabája” – aki természetesen mi magunk vagyunk.

Ha pedig valaki netán holtfáradtan huppan le esténként a kanapéra, és valóban semmi másra nem vágyik, mint néhány önfeledt pillanatra, annak is van egy jó hírünk: az Erika nénit lapozva a humor és a meghökkentés gyakorlatilag minden válfajával találkozhat az olvasó. Egyperces vígjáték, szatíra, kabaréjelenet, tragikomédia, lírai novella, rémtörténet, angolos abszurd, klasszikus magyar bohózat, krimiparódia – és még épp húszfélét sorolhatnánk fel ezeken kívül, ha a kötet mind a harminc novelláját jellemezni próbálnánk. A kategorizálás helyett azonban sokkal élvezetesebb lesz, ha belemerülünk magukba a történetekbe!

Laik Eszter

Erika néni

Nem volt könnyű tizenhárom év után Erika néni nyomára akadnom. Az iskolában, ahol a történelemtanárom volt, csak annyit tudtak, hogy a férje külföldön kapott munkát alig három évvel azután, hogy mi leérettségiztünk. De szerencsére valahogy derengett, hogy jóban volt Zsuzsa nénivel, a kémiatanárral, aki viszont még mindig a Verseghyben tanított. Halványan még emlékezett is rám, így mindenféle gyanakvás nélkül elmondta, hogy Erika néni és a férje, akit Dénesnek hívnak, külszolgálatba mentek Albániába, de azóta már régen hazaköltöztek. Zsuzsa nénivel utána még párszor ugyan találkoztak, de aztán Erika néniék felköltöztek Budapestre, és a barátság lassan megszakadt. Kissé elkeseredtem, hogy zsákutcába futottam, mégsem adtam fel. A Facebook ugyan nem adta ki a profilját, de miután Google-ba is beírtam a nevét, egy viszonylag friss, négy évvel ezelőtti találat segített újraindítani a nyomozásomat. Eszerint Erika néni egy váci szakközépiskola történelemversenyén volt zsűrielnök. A versennyel a helyi lap is foglalkozott, sőt, ugyan nem túl jó felbontásban, de egy fényképet is közöltek, amint egy nagy tanári asztal mögött ül, és meredten néz egy fehér inges, szemüveges, torzonborz hajú fiúra. Autóbusszal mentem el Vácra, ahol sokáig kerestem a Selye János Egészségügyi Technikumot, végül egy zajos diákcsapat mutatta meg az utat.

– Nem emlékszem én erre az Erika nénire, de hallja, mély nyomot hagyhatott magában, hogy bejárja érte Tolnát-Baranyát – válaszolta hahotázva a portás, és én halkan bólintottam. Már majdnem sarkon fordultam, amikor eszembe jutott, hogy ha Erika néni pénzt kapott a zsűrizésért, akkor talán az adatai meglehetnek a gazdasági irodán. Felkéredzkedtem, a portás az emeletre vezető lépcső felé biccentett a fejével afféle útbaigazítás gyanánt. Sietve vettem a lépteket, a gazdasági iroda a folyosó legvégén volt.

– Nem adhatok ki személyes adatot, szabályellenes lenne – mondta a valószínűtlenül göndör nő, és köszönés nélkül kitessékelt a szobájából. Tehát van adat, elemeztem magamban az elhangzottakat, és elbújtam egy kitömött madarakkal teli szekrény mögött a folyosón. Tíz percet sem kellett várnom, hogy a göndör hajú nő klaffogó papucsában elhagyja az irodáját. Jól láttam, hogy az ajtót nem zárja kulcsra, két perccel később már a kartotékok között keresgéltem. Dalia Dénesné neve a legelső volt a D betűnél. Kivettem az adóigazolást, a telefonommal lefotóztam, és vissza is tettem a fiókba. Hármasával vettem a lépcsőfokokat lefelé, kurjantottam valamit a portásnak, és kirohantam az utcára. Nem örültem, hogy diósdi cím volt Erika néni papírján, hiszen az Budapest másik feléhez van közel, vagyis inkább messze, főleg busszal. Majdnem két óra telt el, mire befutottam Érdre, és újabb fél, mire a buszmegállótól Erika néni otthonához értem. Dalia, állt a kapun vastag, fekete fémbetűkkel. Becsengettem, de senki nem nyitott ajtót. A szemközti ház kertjéből egy félmeztelen férfi bámult rám némán.

– Elutazott a néni, csütörtökön jön haza – mondta végül.

– És a férje? – kérdeztem, de a szomszéd válaszul csak megrázta a lehajtott fejét.

🞵

Szolnok felé és a vonaton egyfolytában Erika néni körül jártak a gondolataim. Sok emlék kavargott a fejemben. Felidéztem, amikor a nagy francia forradalomról mesélt. Robespierre-ről, a konventről és a sans-culotte-okról. Úgy adott elő, mint egy színésznő. Harsány volt, és szuggesztív. Nagyszerű pedagógus – tartotta róla mindenki a Verseghyben. Tényleg nehéz volt nem odafigyelni rá. Én mégis képtelen voltam követni őt. Tanulási nehézségeim voltak, talán diszlexiám is, de akkoriban ezeket a dolgokat még nem mondtuk ki. Emlékszem az első tockosra, amit kaptam tőle. Aztán már minden órán kaptam. Majdnem elsüllyedtem szégyenemben. A többiek gúnyoltak, és kéjes örömmel várták, hogy ne tudjak válaszolni Erika néni kérdésére. Én persze nem tudtam, Erika néni pedig ütött. Ütött kíméletlenül. Megkeményedett a bőröm a nyakamon a sok taslitól. De a pofonok, amiket az élettől, egészen pontosan Erika nénitől kaptam, megerősítettek. Apámnak nem beszéltem róla, hogy mi történt velem az iskolában, nem akartam ezzel is terhelni, volt neki éppen elég baja özvegyemberként egy lánygyerekkel. Délután és a hétvégeken, amikor az osztálytársaim együtt lógtak meg pingpongoztak a lakótelepi játszótéren, én a könyveket bújtam. Elsősorban a történelemtankönyvet. Év végére szinte betéve tudtam, de a legkisebb apró hibánál, nyelvbotlásnál is jött a tasli. Az érettségin már nem hibáztam. Mindent tudtam. Megdöbbenve hallgatták az osztálytársaim, hogy még az apró betűs részeket is kívülről fújom. Erika néni, némi sértettséggel a tekintetében, beírta a naplóba a négyest.

🞵

Szolnokon másnap bementem dolgozni a megyei levéltárba.

– Merre jártál, igazgató asszony? – kérdezte Teca, a helyettesem. Bár erre nem válaszoltam, értésére adtam, hogy másnap ismét szabadságon leszek. A tizenegy húszas busszal indultam fel Pestre, átszállással is egész gyorsan ott voltam Érden. Ahogy baktattam Erika néni háza felé, már tervezgettem a mondataimat. Halkan mormoltam magam elé, hogy lássa már meg, mi lett belőlem. Hogy én vezetem a megyei levéltárat. Hogy a négyes érettségim ellenére történész vált belőlem. És tavaly óta állami kitüntetésem is van.

Becsengettem Erika nénihez, de meglepetésemre nem a ház felől jött ajtót nyitni, hanem mögöttem harsant fel érces hangja.

– Kit keres? Mit akar? – rikácsolta.

Megfordultam, és hosszan néztem rá. Nem jött ki hang a számon. Némán álltam előtte a csendes kertvárosi utcában. Aztán közelebb léptem hozzá, hátralendítettem a jobb kezemet, és teljes erőből nyakon vágtam. A döbbenettől néhány másodpercre ő is néma maradt, és mire visszatért a hangja, én már futottam a buszmegálló felé. A többi már történelem.

Dedikált példány

– Kígyózó sor lesz, meglátod, a Dorottya utcáig fog érni a tömeg – mondta Tibor, az ügynököm, mielőtt elindultam volna az Ünnepi Könyvhétre, a Vörösmarty térre.

– Ugyan, Tibor, túlzol – feleltem neki szerénykedve, de igazság szerint én is erre számítottam. Két héttel korábban elnyertem a Libri Irodalmi Díjat, és már jó ideje sutyorogtak róla írói körökben, hogy én vagyok a legesélyesebb a József Attila-díjra.

Az utóbbi három évben nagyon beindult a karrierem, első regényemmel, amelynek a Rántotta fürjtojásból címet adtam, azonnal berobbantam, eddig négyszer kellett utánnyomnia a kiadómnak. Ezért a második regényemmel, a Garázsmenettel, amit a kritikusok nemes egyszerűséggel „a modern Odüsszeiának” neveztek, teleplakátolták az országot. Azóta mindenhova meghívnak Záhonytól Nemesmedvesig, én vagyok az író-olvasó találkozók sztárja, pedig szemtelenül sokat kérek egy negyvenöt perces nyilvános elmélkedésért. Plusz útiköltség.

A moly.hu történetében nem vártak még könyvet annyira a tagok, mint legújabb művemet, az Erdélyben játszódó szerelmes regényt, a Csíksomlyói passziót.

A dedikálásra az Ünnepi Könyvhét harmadik napján, a hagyományosan erős szombaton került sor délután két órakor. A tűző nap sugaraitól egy halványzöld napernyővel óvott a kiadó, sőt egy üveg evianos üveggel is értésemre adták, hogy engem tekintenek sztárszerzőjüknek. Tudtam, hogy sokan jönnek majd, de az a végtelenbe tekeredő embertömeg mégis valósággal sokkolt. Ilyen sokadalmat korábban legutóbb Grecsó Krisztiánnál vagy talán még Dragomán Györgynél láttam.

Tibor az első tíz percben még ott ült mellettem egy kényelmetlen fehér műanyag széken, aztán magamra hagyott. Férfiak és nők, idősek és fiatalok, pestiek és vidékiek is jöttek, mindenkinek az én aláírásom kellett pár személyes jó szó kíséretében. Voltak, akik közös fotót vagy szelfit is szerettek volna, mások, akik nem akartak beállni a soha el nem fogyónak ígérkező sorba, csak messzebbről bámultak, mint valami állatkerti koalát.

Bár még vagy négyen álltak előtte, Jutka mosolygó arcát azonnal kiszúrtam. Pontosan négy évig ült előttem az Arany János Gimnázium angol tagozatos osztályában, az érettségi előtt valami románchoz hasonló is szövődött közöttünk, azután az élet, ahogy már csak lenni szokott, elsodort bennünket egymástól, és legfeljebb csak az érettségi találkozókon váltottunk néhány szót. Ám néhány hete a párom és én éppen összefutottunk Jutkával és a férjével Balatonszemesen a Kistücsökben. Mi foglalás nélkül estünk be, mint kiderült, esélyünk sem volt egy szabad asztalra; Jutka azonban meglátta, ahogy egyik lábunkról a másikra állva tépelődünk rajta, hogy mit csináljunk, és azonnal a saját, négyfős asztalukhoz invitált. Az egész estét velük töltöttük, és remekül elbeszélgettünk.

A dedikálóasztaltól egyből kiszúrtam Jutka férjét, aki egy olaszos kinézetű, magas, borostás férfi, és kedvesen integetett nekem, amikor felpillantottam egy dedikációból. Rámosolyogtam, de amilyen hirtelen felderültem, olyan gyorsan le is fagyott az arcomról a vigyor. Az istennek nem akart eszembe jutni a fickó neve. Önmagában ez még nem is lett volna baj, rutinos megúszó vagyok, kimozogtam volna magamat egy hasonló szituációból, csak hát ugye a dedikálás… Éppen egy nagydarab, ötven körüli, szemüveges nőnek firkantottam bele a nevem a könyvbe, de szinte rá sem néztem, annyira koncentráltam, hogy valahonnan az agyam egyik hátsó tekervényéből megérkezzen Jutka férjének a neve a nyelvem, sőt még inkább a tollam hegyére, és elkerüljek egy végtelenül kínos helyzetet. Átfutott az agyamon, hogy gyorsan rácsetelek Eszterre, hogy segítsen, de amióta múlt csütörtökön a Fröccsteraszon meglátott, ahogy éppen egymásba feledkeztünk Flórával, a szerkesztőmmel, valamiért nem fogadja és nem is viszonozza a telefonhívásaimat, és más, kommunikációra irányuló kísérletemet sem.

A szemüveges nő kérdezett valamit, és motyogtam valamit válaszul, de egyikre sem figyeltem oda igazán. Az asszony kissé zavart tekintettel távozott.

A sorban következővel igyekeztem hosszan eldiskurálni. Ki időt nyer, életet nyer, gondoltam. Nem volt egyszerű, mert egy sort sem olvasott tőlem, csak egy nagykanizsai szomszédja a lelkére kötötte, hogy dedikáltasson velem, ha a Könyvhét idején Pesten jár. Így a könyv helyett elmeséltem neki néhány, Nagykanizsához fűződő emlékemet, ahol valójában soha nem jártam. A kanizsai bérdedikáltató válla fölött újra megpillantottam Jutka férjét, aki mellett most már ott állt Jutka is, és teátrális mozdulatokkal, nagy összhangban integettek nekem, ilyen módon is igazolva kiválasztottságukat az őket körülölelő tömegnek. Bár kellemes szellő oldotta a nyári meleget a Vörösmarty téren, homlokom gyöngyözött az izzadságtól. Már csak egyetlen olvasó választott el a teljes megszégyenüléstől. Egy mindkét karján tetovált, festett szakállú férfi ült le velem szemben. Szerencsére hosszan beszélt arról, hogy a Csókaváron történt című családregényemnek köszönheti, hogy kigyógyult a szenvedélybetegségéből. Mivel éppen férfineveket pörgettem a fejemben nagyjából ábécésorrendben, nem akartam kizökkenteni az olvasót azzal, hogy a Csókaváron történt nem az én könyvem, de még csak nem is olvastam. Hosszan búcsúzkodtam tőle, és szívszorítónak neveztem, hogy megosztotta velem, mit jelentett életének egy nehéz pillanatában a prózám.

Ahogy felállt, Jutka már be is huppant a székbe, miközben a férje, akinek a neve talán magánhangzóval kezdődik, szintén odahúzott egy másik ugyanolyan széket, és ő maga is kényelembe helyezte magát.

– Hogy vagytok, drága barátaim? – mentem biztosra, és meglapogattam Jutka férjének hátát.

Rossz stratégiának bizonyult, mivel a pasas egy félmosoly kíséretében egyszerűen elém tolt egy példányt a Csíksomlyói passzióból. A védőborító nem volt rajta, ebből arra következtettem, hogy valamelyikük már elkezdte olvasni, sőt talán el is olvasta. Próbáltam ezen az úton elindulni, és egyikről a másikra pillantva rákérdeztem, hogy na, ki az, aki már bele is vágott? De ez sem jött be, mert Jutka csak annyit mondott:

– Én!

Idejét nem tudom, mikor éreztem magam ennyire kellemetlenül. Mutató- és hüvelykujjam laza szorításában fekete-arany Parker tollam, kezem Jutka és férje kötetén pihen; a házaspár mindkét tagja, akikkel hosszú órákat beszélgettem néhány héttel korábban, tágra nyílt pupillákkal várja, hogy vajon mi kedveset és személyeset írok majd nekik az első, tiszta lapra.

– Mit csináltok a hétvégén? – kérdeztem tőlük számomra is váratlanul.

– Színházba megyünk este, holnap pedig a nővéreméket látjuk vendégül – felelte Jutka anélkül, hogy kiejtette volna a férje nevét, pedig ez volt számomra az utolsó reménysugár.

Közben a mögöttük tolongó olvasók egyre türelmetlenebbek lettek, egy napszemüveges, strandruhát viselő nő cöcögni kezdett a nyelvével, egy bermudás, szakállas férfi pedig tüntetőleg kiállt a sorból. Maradt így is elég – futott át az agyamon.

A következő öt perc, amely legalább fél órának tűnt, a kínosnál is kínosabban alakult. Az események mélypontján, amikor az egyik idősebb, sorban álló úr a botjával hadonászva zsidózott le, én Jutkáékat éppen kedvenc ételükről és országukról faggattam izzadságban úszva, az utolsó szálba is belekapaszkodva, hátha végre kiszalad a száján a férje neve.

Amikor már éppen feladtam volna, a teljes kapituláció bejelentése előtti csend másodperceiben egyszer csak megszólalt Jutka:

– Ne haragudj, de nincs több időnk, Péternek még el kell mennie az autóért.

Próbáltam leplezni, mennyire felszabadított ez a sablonos, hétköznapi közlés, tollam már vígan szántotta is a fehér lapot a kötetben, mintha az iménti, végtelenné nyúló percekben csupán szórakozottságomban kalandoztam volna el holmi lényegtelen beszédtémákhoz. Kalligrafikus betűimmel, lendületes cirkalmakkal róttam a sercegő papírra a nevüket és melegszívű ajánlásomat, így ünnepeltem, hogy hosszú kínlódás után, de végül csak kikecmereghetek pokoli helyzetemből.

Jutkának és Péternek sok szeretettel, barátsággal, a mielőbbi viszontlátás reményében:

Kormányos András – Bandi – tettem fel az i-re a pontot, majd meg is dátumoztam a dedikációt.

Jutka mosolyogva vette kezébe a kötetet, és miközben Péterrel együtt tökéletes összhangban felálltak a dedikálóasztaltól, gyorsan elolvasta kedves szövegemet. A mosolya egy pillanat alatt vicsorgássá változott, közben a könyvet olyan erővel dobta az asztalra, hogy felborult az evianos palack, és a lábamra folyt az összes víz.

– Juli vagyok, te idióta! – mordult rám olyan keményen, hogy összerándultam. Megfogta Péter kezét, és a könyvüket is hátrahagyva, köszönés nélkül faképnél hagytak.

Mosás, berakás

Hédi néni és Endre bácsi a magasföldszinten laktak, egy fél emelettel alattam. Amikor a válásom után beköltöztem a Jósika utcai házba, Hédi néni becsengetett hozzám, és áthozott néhány szelet házi süteményt egy kissé csorba porcelántányéron. Én bizony elsírtam magam ettől a kedves és önzetlen gesztustól. Endre bácsi, akinek volt egy apró fodrászüzlete a kaputól balra, halk szavú, mosolygós ember volt, és valahányszor összetalálkoztunk a lépcsőházban, mindig úgy köszönt, hogy kiskezicsókolom. Talán egy év sem telhetett el az ismeretségünk óta, amikor egy vállalati ünnepség miatt meg kellett csináltatnom a frizurámat. Megkérdeztem hát Hédi nénit, vajon vállalna-e engem a férje.

– Vállalni biztosan vállalná magát, de hallgasson rám, kedvesem: keressen egy másik fodrászt. Az Endre már nem a régi – mondta az asszony, és közben mutatóujjával hármat koppantott a halántékára. Végül gyorsan találtam egy fiatal fodrásznőt a Podmaniczky utcában, aki szinte percek alatt beszárította a hajamat; közben szeretettel és együttérzéssel gondoltam Endre bácsira.

Az ezt követő egy évben Endre bácsi szellemi hanyatlása felgyorsulni látszott. Sorban elmaradoztak a kuncsaftjai is. Pedig akadt köztük olyan, aki azelőtt több mint negyven éven át járt hozzá. Dacára azonban minden lojalitásnak, Hédi néni halk, de határozott figyelmeztetése után már ő sem mert Endre bácsi ollójának közelébe merészkedni. A fodrászüzlet nyikorgó ajtajára mégsem került lakat. Az idős mester minden reggel hét órakor kinyitott, elfordította a táblát, beült a saját borbélyszékébe, felcsapta a friss Nemzeti Sportot, és kiolvasta. Ebédszünetben – amiből továbbra is csak fél órát engedélyezett magának – felment a lakásba, és komótosan elfogyasztotta Hédi néni főztjét, majd zárásig fegyelmezetten várta, hogy valaki betérjen. Szívszorító volt látnom az öreget, akinél nem sokkal korábban még egymásnak adták a kilincset a megszépülni vágyó hölgyek, ahogy hiába vár heteken keresztül.

Hédi néni próbálta otthon tartani a férjét, de ő hajthatatlan volt.

– Olyan még nem történt, hogy én ne nyissak ki – ismételgette zavarodottan.

Aztán egy hétfő délelőtt, amikor épp a szemetet vittem le, különös jelenetnek lettem tanúja. Hédi néni a szokásos barna otthonkája helyett elegáns selyemruhában és kirúzsozott szájjal lépett be a férje üzletébe.

– Jó napot kívánok! Egy mosás-berakást legyen szíves – mondta hangosan Hédi néni.

– Csókolom a kezeit, tessék helyet foglalni – válaszolta a férje.

Több hangfoszlányt nem hallottam, mert Endre bácsi becsukta a bolt ajtaját, de amikor munkába indulva lementem a lépcsőn, összetalálkoztam a lassan felfelé baktató Hédi nénivel. Rám kacsintott, én pedig visszamosolyogtam rá. Ettől kezdve Hédi néni minden áldott reggel kicsinosítva felkereste a férje üzletét, és megcsináltatta a frizuráját. Fizetett, sőt borravalót is adott, amit Endre bácsi udvariasan megköszönt. Hédi néni újabb és újabb ruhakölteményeket kotorhatott elő a szekrényéből, mert sosem láttam rajta kétszer ugyanazt a modellt. Talán fél év is eltelt így, amikor egy nap szirénázó mentőautó állt meg a ház előtt. Hédi nénit hordágyra fektetve vitték le a lépcsőn. Egy pillanatra megálltam mellette, megsimogattam a csuklóját, de ő csak üres, üveges tekintettel bámult maga elé. Ekkor láttam utoljára. Amikor a házmester becsengetett hozzám a ház fekete zászlójával, hogy az erkélyemről betegye a tartórúdba, tudtam, hogy kedves szomszédom örökre elment. Egyből Endre bácsi jutott eszembe. Hogy szomorú állapotában maradt magára, ráadásul elveszítette az összes kuncsaftját, a sok, szép ruhás úrasszonyt, akiket Hédi néni formált meg a kedvéért.

Tartottam tőle, hogy Endre bácsi másnap ismét kinyitja a boltot, hogy újra várja a „vendégeket”. De legnagyobb meglepetésemre éppen jókora lakatot szerelt a bejáratra, amikor hazaértem a bevásárlásommal.

– Mit csinál, Endre bácsi? – kérdeztem meglepetten.

– Bezárok, Zsuzsikám – mondta nem kis meglepetést okozva. Azt sem gondoltam volna, hogy valaha tudta a nevemet.

– Miért tetszik bezárni? – kérdeztem.

– Tudja, kedvesem, szegény Hédikém nem volt már jó állapotban egy ideje. Lejárt hozzám különféle maskarákban mindennap, és még csak meg sem ismert. Én persze belementem a játékba, nem akartam szegény drágámat szembesíteni az állapotával. Azt hiszem, jobb neki, hogy elment. De tudja, mit, a maga haját még megcsinálom így utoljára – tessékelt be az üzletbe. Félve ültem be a székbe. Aztán Endre bácsi csendben elkészítette életem frizuráját.

Alpár evangéliuma

– Szervusz, János!

– Szervusz, államtitkár úr! Köszönöm, hogy kocsit küldtél értem, igazán kedves tőled.

– Kérlek, ez a legkevesebb, amit megtehetek érted, kedves barátom.

– Minek köszönhetem a szerencsémet, hogy társaságodat élvezhetem, államtitkár úr?

– Ugyan, János, én vagyok megtisztelve, és kérlek, hagyd ezt az államtitkárurazást, én sem szólítalak író úrnak! Vagy szeretnéd? Szóljál!

– Dehogy, kérlek!

– Szóval, arra vagy kíváncsi, miért kértelek meg, hogy keress fel a hivatalban.

– Igen, pontosan erre, ha meg nem bántalak.

– Nos, nem is tudom, honnan kezdjem… Mint tudod, kormányunk számára a legfontosabb a család és a keresztény értékek.

– Ezért is tudok könnyen azonosulni veletek, …Alpár!

– Hát persze. De azért ugye némileg növelte a lojalitásodat az is, hogy két éve rendesen megküldtünk egy Kossuth-díjjal, az anyád picsáját!

– Tudod, Alpár, hogy én nem a díjakért, én szívből és hitből. Nagyapám fivére kanonok volt, tudtad?

– Honnan a kurva Istenből tudtam volna, ne fárasszál, János! De ez most mindegy is. Ott tartottunk, hogy lenne itt egy neked való feladat.

– Csak nem folytatást kértek a Brüsszeliászból? Gondolkodtam már rajta, hogy a hun vitézfejedelem a második részben vasra verhetné a bürokraták legyőzött hordáit…

– Isten őrizzen! Az első kötet is a nyakunkon maradt. Alig győztük felvásároltatni a tankerületekkel.

– Sajnálom.

– Te csak ne sajnáljál semmit, az utolsó fillérig ki lettél fizetve!

– Nem is panaszkodtam, Alpár! Köszönöm, hogy mindig ilyen korrektek vagytok velem.

– Most is azok leszünk. Nem kertelek, nem kis meló, de húszmillió jár érte tisztán, és szokás szerint egy csinos összeggel fogja támogatni a minisztérium a lányod CD-jének a kiadását. És – bár lehet, hogy ezzel elrontom a meglepetést, ha így lenne, elnézésedet kérem –, nagyon kinéz már neked a Corvin-lánc is.

– Nagylelkűek vagytok, Alpár. Óriási megtiszteltetés lenne a Corvin-lánc.

– Bírnád, mi? Képzelem. Na, de semmi sincs ingyen, nem igaz?

– Mi lenne a feladatom?

– Egy könyvet kellene egy kicsit szerkesztgetni, itt-ott átdolgozni.

– Lehet, hogy rosszul értem, Alpár… Egy szerkesztői, átdolgozói munkáért akartok ennyit fizetni? Persze jólesik és megtisztelő, de…

– Várjál, János! Tudod, mi a könyv?

– Fogalmam sincs.

– Mint tudod, keresztény-konzervatív kormányunk az utóbbi időben rengeteg kritikát kap. Igaztalanul persze. A súlyos bírálatok rendre arról szólnak, hogy eltávolodtunk a keresztény értékektől, hogy megcsúfoljuk Krisztus tanításait. És ami azt illeti, mi sem vagyunk hülyék. Látjuk, hogy… hogy is mondjam, akad némi diszkrepancia a kormánypolitika és a Biblia tanításai között. A gond az, hogy ez kezd a saját táborunknak is feltűnni, ami bizony okozhat még gondokat. Felmerült az is, hogy változtatunk a politikánkon, de ezt gyorsan lesöpörte az asztalról az elnökség. Szóval, talán kitalálhattad, hogy melyik könyv lenne az, ami átdolgozásra szorul.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy…

– De igen. A Biblia sem Szentírás.

– De, Alpár! A Biblia, az a Szentírás.

– János, kérlek, ne kötözködj velem, mert ha velem kötözködsz, az olyan, mintha vele kötözködnél. És vele te ne akarj kötözködni. Ő maga kérte, hogy veled beszéljünk.

– Ő maga?

– Ő maga. De hadd folytassam! Éppen neked, akinek már vagy harminc könyved megjelent, biztosan nem kell magyaráznom, hogy mennyi mindenből születnek átdolgozások, újraértelmezések. Az utókor bátran nyúl hozzá eleink sokszor elavult gondolataihoz.

– Alpár, de ez a Biblia!

– Tudom, hogy a Biblia, az Isten bassza meg! Ne szakíts félbe, János!

– Bocsáss meg!

– Szóval, nem kérünk mást tőled, János, hogy a Bibliát, ezt a minimum kétezer éves, kissé avítt, poros művet értelmezd újra a kor és az ő elvárásainak megfelelően.

– Mire gondoltok pontosan, Alpár?

– Hát, itt van például ez a sor: „Mert ismeritek a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelmét; hogy gazdag létére szegénnyé lett értetek, hogy ti az ő szegénysége által meggazdagodjatok.”

– Igen, ez a második korinthusi levélben van.

– Pontosan, János! Netán olvastad?

– Persze hogy olvastam!

– Jó, jó, azért ne vágjál fel! Én is olvastam belőle, meg láttam a filmet.

– Miféle filmet?

– Az összeset. Na, de folytatnám! Szóval nem szeretnénk, hogy ilyen elvárások támadjanak a választópolgárokban. Érted? Hogy egy gazdag ember a prolik miatt lemondjon a vagyonáról. Attól nem lesz senki gazdagabb, ha valaki szegényebb lesz. Ez hülyeség. Legalábbis, mondjuk így, nem állta ki az idő próbáját.

– Értelek.

– Vagy itt van ez az övön aluli utalgatás. Azt mondja: „Aki lopni szokott, többé ne lopjon, hanem inkább dolgozzék, és saját keze munkájával szerezze meg a javakat, hogy legyen mit adnia a szűkölködőknek.” Mintha magukat az Európai Ügyészség bürokratáit hallanám. Semmi szükség ezekre a sorokra 2024-ben. Csak összezavarják a híveket.

– Át kellene írni őket?

– Átírni vagy kihagyni. Azt mondják, nincs az a könyv, aminek ne tenne jót a húzás. A Biblia meg irgalmatlanul vastag. A fele is sok szerintem. Tele csupa régi dolgokkal. Ne fogd vissza magad, János!

– Hát, nem is tudom… Azért ez kissé meredeknek hangzik. Tudod, nagyapám fivére kanonok volt, és a Biblia mégiscsak más.

– Hát, el kell döntened, hogy mi a fontosabb… A keresztény értékek vagy a Biblia. A kettő együtt nem megy.

– Alpár, én istenfélő ember vagyok. Nem tudom ezt a kettőt szétválasztani.

– Szóval kevés neked az a húszmillió. Erről van szó, igaz? Ismerem a magadfajtákat! Nektek az Isten pénze nem elég!

– Nem erről van szó!

– Ide figyeljél, János! Azt mondja: „Drága kincs és olaj van a bölcs hajlékában, az ostoba ember pedig eltékozolja azt.” Ha valahonnan, akkor a Bibliától nem vártunk volna ilyen alig kódolt üzeneteket hatósági áras üzemanyag-kereskedelemre. Neked ez tényleg akkora érték? Hát annyira fájna neked meg a kanonok rokonodnak, ha ilyen mondatok egyszerűen nem szerepelnének a Jézuska könyvében?

– Mi az, hogy a Jézuska könyve? Tudod te egyáltalán, hogy ki volt Jézus Krisztus?

– Szupersztár!

– Na jó, ebből én nem kérek!

– Most megsértődsz? Hát úgy is jó! Szépen elmondom neki, hogy baszol a Corvin-láncra, hogy nem kell neked a pénze sem. Hogy te inkább Istent féled és nem őt. Nem fog örülni, nagyon nem.

– De hogy képzelitek ezt az… átdolgozást?

– Nézd, az meglepően egyszerű. Hol találkozik az ember a Bibliával? Három helyen. Templom, könyvesbolt, szállodaszoba. Ezeken a helyeken véletlenül elég jók a pozícióink. Gondolj arra, János, mekkora dolog lesz, hogy a te soraidból prédikálnak a papok. Továbbra is lesz olyan, hogy János evangéliuma, csak az a János te leszel!

– Alpár, én úgy érzem, képtelen lennék erre. Isten ellen valónak érzem. Bármennyire tisztellek is benneteket, azt hiszem, hogy ez egyszer nemet kell mondanom.

– Legyen harmincmillió!

– November végén tudom leadni az új Ószövetséget, februárra a javított Újszövetséget. A felét most kérem előlegként. A kufárok pedig ezúttal a templomban maradnak.

Egy fénykép

A kezemben egy megfakult fényképet tartok. Jobb alsó sarka kissé beszakadt. Ma délelőtt találtam meg a padláson egy régi varróládában, és nem tudom levenni róla a szememet. Hol leteszem magam elé anyámék régi konyhaasztalára, hol pedig csak óvatosan tartom a szélét a mutató- és a hüvelykujjam között. Anyám hagyatékát próbálom feldolgozni napok óta. Már lassan egy hónapja, hogy eltemettük, négy évvel ment apám után, de eddig nem volt lelkierőm elkezdeni. Ő volt az utolsó élő rokonom, és bár kapcsolatunk nehezen volt harmonikusnak nevezhető, megütött az érzés, hogy végleg egyedül maradtam ezen a világon. Mindig azt éreztem, anyám képtelen megérteni, bármiről beszélek is neki, vagy mintha csak távolról hallaná, és inkább megvárná, hogy a szavaimat elfújja a szél, hogy neki már ne legyen dolga velük. Pedig sokszor kerestem nála vigaszt. Ma rádöbbentem, hogy miért nem találtam. Ez a régi fénykép megmagyaráz mindent.

Négyéves lehettem, amikor a rémálmok elkezdődtek. Eleinte csak heti egy-két alkalommal, aztán minden egyes éjjel. Üvöltve, zokogva ébredtem fel, saját verejtékemtől vacogva. Apám soha nem kelt fel, pedig tudom, hogy hallotta a segélykiáltásomat. Nem is lehetett azt nem hallani. Anyám átjött, mint valami gép, lecserélte a pizsamát rajtam, újrahúzta az ágyat, és rám sem nézett, amikor a szobámból kifelé csak odasúgta:

– Álmodj másról!

De én képtelen voltam másról álmodni, inkább megpróbáltam ébren maradni, és térdemet a nyakamig húzva ültem az ágyon. A holdat néztem a reluxa szürke fémlapjai között.

Kezd bealkonyulni, kinyitom a reluxát, beengedem azt a kevés fényt, amit az október végi délután még engedélyez. A holdat nem látni, de a színtelen naplementében az utolsó fénysugarak megvilágítják a fényképet. Az ujjbegyeimen kiütő izzadság lassan megpuhítja a szélét. Újra az asztalra teszem, arcomat a kezembe temetem. Ahogy becsukom a szememet, újra látom a túl jól ismert képsort. Ezúttal nem álmodom, csak az agyam ismét előhívja, amit kamaszként, talán az érettségi előtt sikerült csak egy időre eltemetnem.

Nyár van, tejfelszőke kisfiú vagyok, mosolyogva úszkálok a sekély vízben. Nemrég tanulhattam meg a lábtempót, még kissé bizonytalanok a mozdulatok. Egy bányatónál lehetünk, nincsenek más családok, csak én és a szüleim, miénk az egész terület. Magamat látom az álomban, a szüleimnek csak a hangját hallom. Apám csendesen szuszog, anyám azt kiabálja: – Csak szépen, óvatosan! Aztán egyszer csak két kezet pillantok meg. Nem nagy kezek, egy másik gyerek kezei. Bal csuklóján vékony, fonott, kék karkötő. Először azt hiszem, csak meg akar simogatni, beletúr a hajamba. Aztán a simogató kéz megragad egy követ, és teljes erőből megüti vele a fejemet. A víz alá bukom, a vizet vörösre festi körülöttem a vér. Anyám felsikít, aztán a nevemet ordítja: – Bence! Neeeee!

Itt mindig véget ér a film, most sem pörög tovább. Láttam éppen eleget. Harminckilenc évem alatt sok ezerszer kellett végignéznem éjjelente a saját kegyetlen halálomat. A pszichológusom szerint ez csak valami irracionális szorongás, amit gyerekkoromban kellett volna kikezelnie egy szakembernek, de az én szüleim nem bíztak az agyturkászokban, sőt nem bíztak senkiben. Nálunk nem jártak rokonok, se vendégek, de még a szomszédot sem engedték be. Hárman voltunk, és nemigen szóltunk egymáshoz.

A szüleim mindig megetettek, vettek ruhát, elküldtek az iskolába, szülőségük éppen kitette a minimumot. Mintha a vonatkozó törvénynek és nem nekem akartak volna megfelelni. Felnőttként én sem viselkedtem különbül velük. Nem hagytam őket magukra, amikor betegek lettek, ápoltam is őket, de nemigen szóltunk egymáshoz, ha nem volt muszáj. Régebben néha tűnődtem rajta, vajon miért alakult így. Hiszen az osztálytársaim, évfolyamtársaim családja teljesen másként működött. Aztán már nem gondoltam erre sem. Túl fáradt is voltam a kialvatlanságtól, hogy ezen annyit gondolkodjak, egy ideje már a pszichológushoz sem járok.

De most itt van ez a fénykép. Ujjbegyeimmel végigsimítom a széleit, ki-be hajtogatom, babrálok vele. Nem tudom, mit csináljak. Hazavigyem, tegyem vissza a ládába, vagy dobjam ki? Égessem el? Tulajdonképpen mindegy már. Sok idő telt el, a fénykép minimum harmincöt éves. Bal oldalon anyám áll mosolyogva. Sosem láttam ilyen vidámságot az arcán. Egy fekete, egyrészes fürdőruhát visel, fején széles karimájú kalap. A jobb oldalon apám áll, magához képest szintén jókedvűen, bal kezében egy félig elszívott cigarettával. Kettejük között két kisfiú. Egyformák, éppen, mint két tojás. Mégis pontosan tudom, hogy melyik vagyok én. Arra tisztán emlékszem, hogy a papírsárkányos pólót le sem lehetett venni rólam annak idején. Ahogy apám régi nagyítójával jobban megnézem a fényképet, egy vékony, kék karkötő is láthatóvá válik. A bal csuklómon viselem.

A Margaréta Könyvklub

Éppen egy hete szombaton, másfél csodálatos év után csúfos véget ért a Margaréta Könyvklub története. Az események meglehetősen hirtelen vettek váratlan fordulatot, négyünk barátsága órák alatt vált semmivé. Tavaly februárban kezdődtek a heti rendszerességű összejöveteleink: az ötlet Petra fejéből pattant ki egy közös crossfit edzésünk után. Talán egy filmben látott ilyet, de az is lehet, hogy valakitől hallotta, már nem emlékszem pontosan. A gondolat, hogy minden hónap második szombatján találkozzunk Petrával és még egy-két másik nővel, hogy egy hangulatos vacsora mellett egy-egy közös olvasmányélményünkről beszélgessünk, olyan nagyviláginak hangzott. Mindig is szerettem, ha olyan programjaim voltak, amikre mások irigykednek, és ez a gasztronómiával vegyített közös kulturálódás ebből a szempontból is ígéretesnek hangzott. Petra szólt egy volt évfolyamtársának, aki marketingvezető egy banknál, ő pedig beajánlotta a telekszomszédját abból a pátyi lakóparkból, ahol a férjével és két kislányával lakik. Petra, Yvett, Nóra és én Petráék három hálószobás, amerikai konyhás, loggiás Margaréta utcai otthonában találkoztunk először. Amikor felvetődött, hogy a négyesünknek valami nevet kellene adni, Yvett javasolta az első találkozásunk helyszínére utalva, hogy legyünk mi a Margaréta Könyvklub, amit ellenszavazat nélkül el is fogadtunk. Első közös olvasmányunknak Sally Rooney-tól a Normális embereket választottuk, Petra nizzai salátával és borjúbecsinálttal készült, mellé négyen megittunk két üveg Konyári Loliensét, és remekül éreztük magunkat. Ezután havonta egyszer valamelyikünknél találkoztunk, a közös olvasmányt mindig az előző házigazda ajánlotta, a vacsoramenü pedig minden alkalommal meglepetés volt. Különösen emlékezetes volt, amikor A csütörtöki nyomozóklubot olvastuk Richard Osmantól, Yvett pedig angus hátszínt sütött körtés koreai pácban. Egészen kitűnő volt. Nem a könyv, a vacsora. De nehéz lenne elfelejteni azt a szombatot is, amikor Nóra elfelejtette, hogy aznap ő a vendéglátó, így érkezésünkkor hirtelen kellett elküldenie azt a holland szobrászt, akivel alkalmi kapcsolata volt, és telefonon rendelt pizzát, hogy ne maradjunk éhen. Petra rossz szemmel nézte Nóra feledékenységét, meg úgy tűnt, a holland szobrászt is zokon vette – ő már jó ideje a társkereső appok útvesztőjében bolyongott –, és tüntetőleg egy falatot sem evett a pizzából. Azóta sok könyv és sok vacsora telt el, úgy éreztem, Petra megenyhült Nóra irányába, de arra, ami a múlt szombaton éppen nálam történt, egyáltalán nem számítottam. Pedig voltak egyértelmű jelek. Közös könyvünk Yvett javaslatára Az utolsó vacsora volt Tasmina Perry tollából. A volt férjemtől kaptam két kisebb fácánt, amit egy bakonyi vadászaton lőtt, ezekből készítettem egy jó erős húslevest, főételnek burgundi marhát tálaltam, desszertnek pedig Pavlova-tortával készültem. Az olvasmányélmény megtárgyalására, ahogy mindig, most is a főétel érkezése után, de még a desszert előtt került sor. Pontosabban, csak került volna…

– Én nem olvastam a könyvet – vetette oda Nóra, miközben villájával egy vörösboros szószban megbarnult gyöngyhagymát bökdösött, és látványosan kerülte velünk a szemkontaktust.

Petra először csak értetlenül felnézett a tányérjából, aztán fújtatni kezdett, mint egy megvadult bika, és vérben forgott a szeme.

– Nem olvastad el a közös olvasmányt? – kérdezte, mintha az előbb nem hallotta volna jól.

– Ne haragudjatok, nagyon nehéz hetem volt, többször is túlóráztam a melóban, egyszerűen ez most nem fért bele – könyörgött tekintetével megbocsátásért Nóra.

De Petra nem volt éppen megbocsátó kedvében.

– Mit képzelsz te? Zabálni, azt tudsz, és úgy mellesleg, miután háromszor is szedsz Annamária marharagujából, megjegyzed, hogy ja, bocsi, de a könyvet, a közös könyvet, azt nem olvastad. Mit képzelsz? Szerinted ez itt egy kibaszott étterem? Szerinted Annamária egy kibaszott szakács? Vagy egy kibaszott pincérnő? Hát, baszd meg, Nóra! Baszd meg!

A könyvklub megszokott hangulatához képest durva kirohanás után néhány másodpercre megfagyott a levegő. Aztán Nóra zokogásban tört ki, de Petrát ez egy pillanatig sem hatotta meg. Rá sem nézett, csak ivott egy nagy kortyot a chiantiból, amit pár perccel korábban töltöttem a poharába. Én is összerezzentem az üvöltözéstől, mégis imponált, ahogy kiállt mellettem.

Yvett remegő szájjal és szinte suttogva szólalt meg.

– Ezt senkivel nem teheted meg! Nem beszélhetsz így egy emberrel. Különösen nem Nórával, aki a barátnőnk – mondta, és tüntetőleg átkarolta Nóra vállát. – Van olyan, hogy az embernek nincs ideje elolvasni egy könyvet. Dolgozunk mind a négyen, van magánéletünk is, kinek mennyi – nézett rám –, hát tényleg ilyen halálos bűn, hogy Nóra nem olvasta el a könyvet? – kérdezte emelt hangon. – Hát vegyétek tudomásul, hogy én sem olvastam el. Más dolgom volt, nem fért bele, de titeket szívesen láttalak volna, érdekelt is, miről szól a könyv, mit adott nektek. De ezek után nincs kedvem itt maradni – állt fel az asztaltól, és közben belekarolt Nórába. – Gyere, itt minket nem látnak szívesen – fordult hozzá, és kivonszolta a bejárathoz.

Csak a becsapódó ajtó hangjára ocsúdtam fel, első gondolatom a Pavlova-torta volt, amivel nem keveset vesződtem, és most valószínűleg kárba megy. És persze sajnáltam, hogy ilyen visszafordíthatatlanul elromlott az este. Csendben ültünk egymással szemben Petrával. Talán két-három perc is eltelt, mire megszólalt.

– Hú, nagyon felidegesített ez a két nő. Olyan természetesnek vették, hogy nem olvasták a közös könyvet. Mintha ez nem is számítana. Az a stílus… Nem is az zavart, hogy nem olvasták, hiszen végül is én sem olvastam – nevetett fel zavartan.

Máig nem tudom, hogy mi történt velem. Talán a romba dőlt este, a menopauza, vagy az a feszültség, ami mindig is ott volt közöttünk Petrával… Szinte kívülről láttam magamat, amint felállok, és egy jókora pofont keverek le neki.

– Te úgy aláztad meg a barátnőinket, amiért nem olvasták el a közös könyvet, hogy közben egy cipőben jársz velük? Nem hiszem el, hogy ez valóban megtörtént velünk! – üvöltöttem.

Petra nem ütött vissza, és nem is válaszolt, csak felállt, kezébe vette a székre akasztott táskáját, és úgy ment el, hogy vissza se nézett. Még az ajtót sem csukta be. Bezártam helyette én.

Immár egyedül a lakásban gépies mozdulatokkal mosogattam el. Leszedtem az abroszt is, majd töltöttem magamnak egy pohárkával a chiantiból. A hűtőből kivettem a Pavlovát, és vágtam magamnak belőle egy vékony szeletet. Leültem a karosszékbe, feltettem a lábamat a puffra, és a kezembe vettem a könyvet.

– Na, legalább végre van időm elolvasni – nyugtattam meg magamat félhangosan, és bal kezemmel felkapcsoltam az olvasólámpát.

Máglyarakás

Nyolc kifliből csináld, de ha olyan óriásokat veszel, mint szoktál, abból elég öt. Maximum hat. Ja, és nem kell, hogy friss legyen. Sőt, csináld szárazból. Biztos van belőle, mindig többet vesztek, aztán rátok szárad a fele. A nagyi receptje négy almát írt, de ő is többet tett bele. Hatot vagy hetet is. Ne abból a kis töpörödöttből vegyél, amit zacskóban árulnak a szupermarketben, leszel szíves kimenni a piacra. Pár perc a trolival, igazán kibírod. Aztán kell bele tojás is, az is inkább a piacról, Zsókánál vedd a biobolt mellett, ha még megvan. Nála vettem mindig, amióta bezárt a bábolnaiak mintaboltja. Aztán kell úgy tizenöt deka cukor is. Kristálycukor természetesen. Mondjuk, ti édesebben szeretitek, lehet az húsz is. Ne saccolj, mérd ki! Remélem, van már elem abban a konyhai mérlegben, amit még én vettem neked, amikor beköltöztél az első albérletedbe. Lekvárod biztosan akad még. Sosem eszitek. Fogadni mernék, hogy még a 2016-os baracklekvárt sem ettétek meg. Pedig alig van benne cukor meg szalicil, mégis mézédes. Ne felejtsd el a fahéjat! Van, aki nem tesz bele, de szerintem jobb vele. Őrölt fahéj! Nehogy nekem egy rudat süssél bele, amilyen kelekótya vagy, meg is tennéd. Én mindig tettem bele darált diót is, illetve jobb a durvára tört. Tudod, kicsit roppanós. Vajból elég olyan öt deka. Ha csak margarinod van, az is jó. Bár szerintem egyik sincs otthon nálatok, ha már lemész a boltba, inkább vajat vegyél. Valóban drágább, de jobb vajjal. Teltebb lesz az íze. Aztán kell bele vanília is. Nem kell flancolni a kikapart rúddal. Az aroma éppúgy megteszi. Na, megvan minden?

Vágd a kifliket karikára, de ne a pulton, tegyél alá vágódeszkát! A pult nem arra való. Locsold le a kiflikarikákat tejjel. Igazi tejjel, ne UHT-s műtejjel! Tudom, hogy mindig azt vesztek, mert lusták vagytok frisset venni, de hallgass rám. A máglyarakás igazi tejjel máglyarakás. És zsíros legyen az a tej! A sovány tej az nem tej. Pontos mennyiséget nem tudok, de lepje el, az a lényeg. Hat-hét deci talán. Válaszd szét a tojásokat! Egyesével csináld, nehogy az utolsó záp legyen, mert akkor öntheted ki az egészet. A sárgáját öntsd a tejes kiflikre. Közben az almát pucold meg, magozd ki, és futtasd meg a vajon. Vagy a margarinon, ha mégis azt vettél. Jobb lett volna a vaj, de már mindegy. Ne főjön meg, csak párold egy pár percet, aztán jöhet rá egy kis fahéj meg két kanál cukor. Evőkanál. De háromnál ne tegyél többet!

Vedd elő a jénait, amit apáddal adtunk nektek 2018 karácsonyán! Nem lennék meglepve, ha még dobozban lenne. Vajazd ki, vagy margarinozd, ha margarint vettél! Kanalazd az áztatott kifliket az edény aljára, rá jöhet a lekvár. Én mindig megszórom dióval, szerintem te is úgy szereted. Gyerekkorodban csípte a nyelvedet, de úgy emlékszem, kinőtted. Tedd be a száznyolcvan fokos sütőbe úgy húsz percre! De el ne felejtsd előmelegíteni! A tojásfehérjét verd fel kemény habbá azzal a fantasztikus teleshopos robotgépeddel, és az utolsó pár percre borítsd be vele a süteményt. Amikor megbarnul a teteje, már készen is van. De ne kapd ki egyből, mert összeesik a hab, várd meg, amíg kihűl a sütőben! Hát ennyi. Nem egy ördöngösség!

Ha mindent pontosan követtél, akkor pont olyan lesz, mint amilyen az enyém volt. Amit annyira szerettél, és minden születésnapodra kértél. Most először neked kell megcsinálnod. Hidd el, csináltam volna én még évekig, de a sors másként akarta. Ne sírj, kicsim, mert elázik a receptes levél! Vigyázz rá, és egy napon majd te fogod rá megtanítani a kislányodat, hogyan készül a mi családi édességünk! Ne szomorkodj! Nincsen semmi baj. Az élet édes. Mint egy máglyarakás!

Téves kiszállítás

Hanna néni a Temuról rendelte a robotporszívót. Tulajdonképpen nem volt rá szüksége, de a tévében is mutatták, meg a Facebook is gyakran feldobta, ráadásul a háziorvos várótermében is dicsérte egy cukorbeteg asszony. Háromhetes szállítási időt ikszelt be a rendelésnél, a tíznapos expressz kézbesítés ötezer forinttal drágább lett volna. Büszke volt rá, hogy egyedül intézte az egészet, egyszer sem kellett felhívnia az unokáját, Alexet. A kártyás fizetésben azonban nem bízott, inkább gondosan felvette a szükséges mennyiségű készpénzt a bankfiókból, és forintra kiszámolva egy borítékba helyezte. Így amikor egy bő hónappal később némi késéssel a GLS futára meghozta a dobozt, csak előszedte a borítékot az előszobaszekrény aljából, és a fiatalember kezébe nyomta, majd a köpenye zsebéből megtoldotta még egy gyűrött ötszázassal, amit a futár távoztában apró mosollyal honorált.

Hanna néni a konyhaasztalra helyezte a dobozt, egy kiskéssel felbontotta, majd felvette az olvasószemüvegét, hogy áttanulmányozza a használati utasítást. Hiába kereste azonban a kis füzetben a magyar nyelvű leírást, csak értelmezhetetlen kínai betűket talált. Másodjára akkor lepődött meg, amikor a reklámból ismert kerek, apró görgőkkel ellátott porszívó helyett egy hosszúkás, henger alakú gépet emelt ki a dobozból. Mindenesetre bedugta a konnektorba, és megnyomta rajta a bekapcsolás gombot. A gép oldalán volt egy digitális kijelző, amelyen ebben a pillanatban megjelent a 2024-es szám. A kijelző alatt egy plusz és egy mínusz jelet mutató gombot talált. Hogy kipróbálja, hogyan működik, Hanna néni hosszan megnyomta a bal oldali, mínusszal jelzettet, amitől a kijelző hirtelen 1976-ra váltott. Ebben a pillanatban hatalmas forgószél támadt a lakásban, minden sűrű ködbe burkolózott, majd hirtelen kitisztult az ég, és Hanna néni egyszer csak az utcán találta magát, ahol csupa Zsiguli, Trabant, Škoda és Wartburg pöfögött le-föl. Az eddig színesre vakolt házak szürkék voltak, közülük többnek belövések csúfították el a homlokzatát. Nyoma sem volt a biciklisávnak, és szőrén-szálán eltűnt a Lidl. A helyén a fésűsfonógyár raktára éktelenkedett hatalmas fekete vasajtóval. Minden olyan volt, mint Hanna néni fiatalsága idején. Azt sem tudta, merre nézzen, mert minden oldalról a múlt vette körül. Egyszer csak ismerős alakot pillantott meg a kapualjban. Arnold, a férje sietett a buszmegálló irányába. Fiatal volt, magas és jóképű, éppen úgy nézett ki, mint házasságuk kezdetén. Önmagára pillantva azonban Hanna néni egy otthonkában az utcára tévedt öregasszonyt látott, ezért úgy döntött, nem kiabál Arnold után. Azért lassan követni kezdte. Ahogy a buszmegállóhoz közeledett, arra lett figyelmes, hogy a férje egyre gyakrabban fordul hátra, és tekintget maga mögé. Ám rajta kívül senki nem baktatott mögötte, őt pedig láthatóan nem ismerte fel közel ötven évvel idősebben. Szinte a semmiből került elő egy alacsony, kissé telt lány. Hanna néni azonnal látta, hogy a felső szomszéd adjunktusék lánya, Zsófika az. Alig egy másodperccel később már forró csókot váltottak Arnolddal. A férfi ezután gyorsan ellenőrizte, hogy nem keletkezett-e rúzsfolt az inggallérján, és felszállt az érkező buszra. Hanna néni jól ismerte az inget, hiszen annak idején ő vette Arnoldnak karácsonyra a Fékon mintaboltjában.

Az idős asszony döbbenten ácsorgott még pár percig az üres megállóban, majd leült az első padra, maga mellé tette a gépet, és hosszan megnyomta a plusz gombot. A kijelző immár 2049-et mutatott. Hirtelen eltűnt a buszmegálló, az utcakép is teljesen megváltozott. Elektromos autók parkoltak az utcán, óriási, villogó reklámtáblák mindenhol, az egyik Azahriah koncertjét hirdette az Angyalföldi József Attila Művelődési Házban nyugdíjaskedvezménnyel. Hanna néni alig ismerte fel a házat, ahol lakik. Aztán közelebb ment, és megnézte a kaputelefont. A szerkezetet kicserélték, de a kiosztás nem változott. Ám ott, ahol korábban az ő neve volt olvasható, most az volt kiírva, hogy Peep Show. Eszébe jutott, hogy Alexnek a lelkére kötötte, hogy ne adja el a lakást, sőt ez volt a feltétele annak, hogy ráhagyta a végrendeletében. Vajon mégis eladta, vagy ő maga üzemelteti a peep show-t? – töprengett Hanna néni, és közben azt sem tudta eldönteni, hogy melyik a kevésbé elkeserítő forgatókönyv. Szomorúan vette elő a gépet, és ezúttal pontos, apró pötyögésekkel állította a kijelzőt 2024-re. A kapukóddal belépett a házba, gyalog ment fel a második emeletre, és azonnal bekapcsolta a számítógépét. A Temu ügyfélszolgálatának írt levelére sok helyesírási hibával ugyan, de néhány óra alatt választ kapott. A cég elnézést kért a tévedésért, és ígéretet tett rá, hogy az adminisztrációs hiba miatt küldött terméket egy héten belül elviszik, és a futár ezúttal már valóban a robotporszívót fogja kiszállítani, természetesen térítésmentesen. Tíz nappal később a GLS-futár megszabadította Hanna nénit az időgéptől, és átadta a robotporszívót. Az eszköz azóta is kiválóan működik.

Újra otthon

Ülök a gyerekkori szobámban az ágyamon. Tél van, én mégis félmeztelen vagyok. Bermudát viselek vietnámi papuccsal. Nem fázom, és melegem sincs. A zárt ablak mellett is mozog a függöny. Újra kellene szigetelni, hogy ne húzzon be a szél. Lefekszem, kinyújtóztatom magam. Nincs megágyazva. Még egy díszpárna sincs az ágyon. A plafont nézem, rajta a sok kék folttal. Hatodikos koromban lőttem össze a tapadókorongos műanyag pisztollyal. Apám nyakán megduzzadtak az erek, amikor meglátta. Nem kiabált, mégis megijedtem tőle. De megúsztam pár nap szobafogsággal és tévémegvonással.

Az ágy fölötti faliújságon megsárgultak az Ifjúsági Magazin közepéből kitépett poszterek. Michael Jackson kék ingben szegecses-cipzáras fekete bőrruhában néz rám. Alatta német szövegű Modern Talking-plakát. Ida néniék hozták az NSZK-ból. Thomas Anders szemében rajzszög. Nem emlékszem már, miért tettem ezt vele. Arra sem, vajon miért úszta meg Dieter Bohlen.

Felállok. Félrehúzom a függönyt, és kinézek az ablakon. A kilencedik emeletről belátni egész Békásmegyert. A legtöbb ablak már sötét, egy-két konyhai lámpa világít csak, és pár helyen a tévé fényei villannak. Csend van. Odalépek az íróasztalhoz. Kihúzom a fiókot, vagyis kihúznám, de nem enged. Beszorult vagy bezárhatták. Vagy nincs elég erő a kezemben. Leülök inkább a székre. Az íróasztal közepén üres babkonzerves dobozban sorakoznak a ceruzák heggyel felfelé. Talán még én hegyeztem ki őket. Mikor ülhettem itt utoljára? Idejét sem tudom. Úgy összekuszálódtak az emlékeim. Furcsa érzés újra itt lenni. Egyszerre ismerős és mégis olyan távoli ez az egész.

A szekrény tetején ott ül Lómadár. Én neveztem el így talán kétéves koromban. Sárga tollait megszürkítette a sokéves por. Anyám már biztos nem lát elég jól ahhoz, hogy észrevegye. Pedig a szoba maga tiszta. Szinte túlságosan is az. Steril. Mondjuk, már nagyon régen nem lakom benne. Azt sem értem, miért tartották meg ezt a szobát így a szüleim. Persze jó most visszatérni, de ők biztosan kényelmesebben élhetnének, ha megszabadulnának a cuccaimtól. Engem tényleg nem zavarna. Most jólesik a nosztalgiázás, de nem mondhatnám, hogy annyira kötődnék a tárgyakhoz.

Pár dolog azért megváltozott, amióta utoljára itt jártam. A bőrdzsekim, amit Törökországból hoztak a Velencei-tavi kertszomszédok, már nem lóg a fogason. A gipsz is eltűnt, amit a síbalesetem után kellett viselnem, és az osztálytársak támogató aláírásai miatt hosszú évekig megőriztem afféle mementónak. Értem persze, hogy anyám kidobta. Ha kérdezte volna, én is ezt javasoltam volna neki. Csak porfogó lett volna, ennyi év után. A tükörből pedig, amely előtt kamaszként a pattanásaimat nyomkodtam, eltűnt a tükör. Csak a keret maradt meg belőle, a közepén furcsa, kivehetetlen kép. Megszokásból persze belenéztem, de feleslegesen.

Egyedül vagyok a szobában, de a lakásban nem. Anyámék talán tévét néznek. Idegen hangokat hallok, és a fények átszűrődnek a nappali kétszárnyú üvegajtaján. De a hangok közt megszólal anyámé is. Halk, szinte elhaló a hangja. Szörfbalesetről beszél valaki. Valaki engem szólít. Nem anyám az, és nem is apám. De tudja a nevemet. Elindulok a nappali felé. Ahogy belépek, látom, hogy a tévé nincs is bekapcsolva. A fény melegebb, az égő láng fénye. Lassan szokik hozzá a szemem a félhomályhoz. Anyám sápadt, apám arca beesett, egy testes idegen nővel hárman ülik körül a kártyaasztalt. Kezeik összeérnek a gyertya körül. A nő csukott szemmel beszél. Talán épp rólam. Karnyújtásnyira állok a szüleimtől, de nem vesznek észre. Kiabálok nekik, de hiába. Nem hallják a hangomat sem. Én sem hallom. Torkom szakadtából kiáltok, mégis néma maradok. Tehetetlennek érzem magam. Próbálom elfújni a gyertyát, de a láng tovább lobog. Fáradt vagyok. Lassan visszatérek a szobámba. Lefeküdnék az ágyra, de ez a szoba nem ismerős. Eltűnt az asztal, és eltűnt Lómadár is. Az ablak, a panelek, egész Békásmegyer átláthatatlan köd mögé bújt. Üresség vesz körül. Belépek a ködbe, de már nem látom a bermudámat, a vietnámi papucsba bújtatott lábamat sem. Eggyé válok a tejfehérséggel.

A szürkék hegedőse

– Szervusz, államtitkár úr! Örülök, hogy megtisztelsz bennünket. Hiányoltunk itt a színházban, megmondom neked az őszintét.

– Szevasz, Tibor! Hát itt vagyok. A jóra mindig várni kell, nem igaz?

– Persze-persze. Az előadásokra is nagyon vártunk, ami azt illeti. Amióta voltatok olyan kedvesek, és kineveztetek igazgatónak, minden este fenntartok neked két széket a hatodik sor közepén, ahonnan a legjobban lehet látni.

– Nem lehet olyan nagyon nehéz fenntartani azokat a székeket, hiszen a nézőtéren csak lézengenek a nézők.

– Hogy érted ezt, államtitkár úr?

– Nézd, Tibor! Beszéljünk őszintén! Én havonta kapom a kimutatást a jegyek értékesítéséről, szóval felesleges itt ködösítened. Alig van fizető nézőtök. És értem én a modern marketingfogásokat, de azért ez a ti „Egy jegyért fizet, nyolcat kap” akciótok arcpirító. Nem győzzük kipótolni az újabb és újabb eseti támogatásokkal a gigantikus veszteségeteket.

– Túlzol, államtitkár úr!

– Egy szart túlzok. Lófasz se kíváncsi a parttalan előadásaitokra, amikből csöpög a negédes szittyaromantika.

– De hát nem is láttad őket, államtitkár úr!

– Elküldtem egy referenst. Másnap fizetésemelést kért.

– Ne haragudj már, államtitkár úr, és nem is akarok vitatkozni veled, de tegnap este telt ház volt. Egy gombostűt sem lehetett elejteni.

– Persze, hiszen fogvatartottakat vezényeltünk ki a belügyminiszter úr külön engedélyével.

– Vastaps volt.

– Na hallod… Amíg hajlonganak a nagy tehetségű színészeid, addig sem kell visszamenniük a raboknak a börtönbe. Ezek akár állva is tapsoltak volna, csak féltek, hogy lábon lövik őket az őrök.

– Jó, valóban mehetne jobban. De látnod kell, az embereknek nem nagyon van pénzük jegyre. Tudod, az infláció, a rezsiszámlák…

– Először is nálad ezerötszáz forintért nyolc jegyet kapnak. És ha kiszámolod, fűtésszezonban olcsóbb az embereknek minden este nálad ülni, mintha otthon lennének. Mégis inkább a hideg lakásban fagyoskodnak, mint hogy megnézzék ezt az Enéh életét feldolgozó rock-misztériumjátékot. A kutyát nem érdekli.

– Ne temesd még a darabot, meg kell várni, hogy híre menjen. És sokat várunk a türkmén turnétól is.

– Végül is itt valóban nem számítanak a nyelvi korlátok. Magyarul sem érteni belőle egy kukkot sem.

– Ezt meg honnan veszed?

– Elküldtem egy referenst. Másnap felmondott.

– Nem akarok vitába szállni veled, államtitkár úr, mentegetőzni meg különösen nem. De hát leírtam a pályázatomban, hogyan képzelem a színház jövőjét. Leadtam az évadterveket, pontosan tudtátok, hogy miket akarok bemutatni, és ebben a tudatban neveztetek ki öt évre ellenszavazat nélkül.

– De a fene se gondolta volna, hogy tényleg megcsinálod ezt a sok eszeveszett baromságot. Amikor elolvastuk a pályázatodban, hogy operát íratsz a hagyományos mangalicatartásról, és a női főszerepet az agrárminiszter úr feleségére osztod, azt hittük, hogy tréfa az egész, mert úgyis tudod, hogy tiéd lesz a színház, mivel a pályázati kiírást is rád szabtuk. Erre te megcsinálod. Megcsinálod? Mangalicának öltözteted a húsztagú tánckart. Szegény Erzsi, aki világéletében prózai színész volt, ráadásul amatőr, ráadásul az alsónémedi kamaraszínháznál, ráadásul olyan tehetségtelen, hogy azt még a saját férje is elismeri, ott kornyikált abban a bugyikék kanászbocskaiban. Minden idők legkínosabb színházi pillanata volt.

– De hát nem is láttad.

– Elküldtem egy referenst. Másnap öngyilkos lett.

– Akkor mégis mit kellene szerinted játszanunk?

– Állítólag nagyon megy a Hegedűs a háztetőn. Több színház is játssza, és ahol megy, ott egy darab jegyet nem lehet venni, úgy elkapkodják. Ráadásul tudod, hogy más színházban hány jegyet adnak egy jegy áráért? Egyet, bazmeg. Egyet.

– Hegedűs a háztetőn? De hát azok…

– Tudom, hogy azok. De kit érdekel?

– Ráadásul tudod, kik üldözik el őket a falujukból? Az oroszok. Tényleg ezt akarjátok?

– Azért van a te friss Kossuth-díjas dramaturgod, hogy megoldja az ilyen apró problémákat. Szóval felőlem elüldözhetik őket az ukránok vagy maga a NATO, csak csinálj már végre egy sikerdarabot. Lassan megeszitek az államtitkárság éves költségvetését…

– Én azt hittem, ti inkább saját nemzeti hagyományaink ápolását várjátok el újszerű, a fiatalokat megszólító feldolgozásban.

– Várja a fene.

– Hát így próbáljon az ember a kedvetekre tenni! Én csak miattatok csinálom ezt a sok nézhetetlen szart. A szakmában már mindenki kinevet. A főiskolai osztálytalálkozóra meg sem hívtak az osztálytársaim. Egyedül engem nem. Bojkottálnak minket az épeszű kritikusok. Akik írnak rólunk, azok persze az egekig magasztalják, de ők valójában a Központi Kritikai Főosztályról kapják a kész szöveget. És nagyon kellemetlen, hogy a bemutató előtt egy héttel már megjelenik. Egyszerre száznegyven újságban. Az összes valamirevaló színészem elszerződött, legutóbb a Tompa Dodi ment el korengedményes nyugdíjba, csak hogy ne kelljen eljátszania Garabonciás Gyerkót A funtineli boszorkány musicalváltozatában. És persze jólesik, hogy nálunk a próbaidős díszítőnek is adtok Jászai-díjat, és a főportás is megkapta a tisztikeresztet, mégis olyan kínos ez az egész.

– Tudod, mi a kínos? Elmagyarázni a miniszternek, hogy miért volt fontos hat autóbusz bérleti díját kifizetnünk, hogy a gyerekek a Vakok Intézetéből eljuthassanak megnézni a Honfoglalás-lézershow-t, élő köcsögduda-kísérettel.

– És szerinted én ilyeneket akarok rendezni? Én, akinek már a főiskolás vizsgarendezését is meghívták a Comédie Française-be? Úgy tudtam, ti akarjátok ezeket a népnevelő, propagandisztikus fosadékokat.

– Tibor, jó lett volna, ha korábban beszélünk. Holnap elküldöm, melyik céggel kell intéznetek a reklámtevékenységet és a médiaköltést. Továbbá egy kiváló rendezvényszervező ügynökséggel is csapjatok egymás tenyerébe. Majd mondom, melyikről van szó. És ajánlanék, mondjuk úgy, hogy erősen, egy harmadik vállalkozást, akik a büfét fogják üzemeltetni, ebbe persze beletartozik a premierpartik catering szolgáltatása is. Kössétek meg ezeket a szerződéseket gyorsan, és már jöhet is Tevje, a tejesember, meg a többi buziság!

Egy kis csoda

Édes kicsi kincsem. Hát milyen régen nem láttam már róla ezt a képet! Pedig annak idején szinte mindennap… Ó, a kis mosolygós arca, azokkal a gyönyörű kis gödröcskékkel. A csillogó, nevető, koromfekete szemecskéi. Hát hogy is lehetett volna ellenállni ennek a csodálatos kislánynak? Ezen a képen éppen hároméves, két hónapos és tizenegy napos. Pontosan emlékszem rá, hogy négy nappal azelőtt készült, hogy megtörtént a csoda.

És az a kis szoknyácska. Később már nem hordta, de amikor Alíz gyerekkora jut eszembe, gyakran látom őt magam előtt ebben a kis halványlila, pörgős szoknyában. Érdekes, hogy ma is szívesen vesz fel lilát. Vajon emlékszik erre a szoknyára? Aligha. Ezt a képet soha nem látta. Ha ma látná, nem hinném, hogy felismerné rajta önmagát. Sokat változott, de az a kis csibészes, villogó tekintete ma is éppen ugyanilyen.

Leül mellém, a telefonjába mélyed, fel sem néz belőle. Nem szólok rá. Tizenöt éves, egy igazi felnőtt nő. És legalább alkalmam nyílik csendben gyönyörködni benne. Nem tudom mindig magamban tartani, hogy mennyire büszke vagyok rá, hogy én lehetek az édesanyja. Olyankor mindig lehűt.

– Jaj, anya, hagyd már ezt – mondja szemlesütve. Közben persze sugárzik róla, mennyire szereti, ha gyönyörködöm benne. Csupa kedvesség, puhaság, finomság ez a kislány. Úgy bújik néha hozzám, mint egy szelíd őzike. Ennek így kellett lennie, ezt a Jóisten akarta így, az nem is kérdés.

Vékony, hosszú karjai végén vékony hosszú ujjak, akár egy grófnő ujjai, sőt inkább egy hercegnőéi. Az én hercegnőm. Olyan finom jelenség ez a lány, csupa tartás és elegancia. A képen még kis tömzsi, de a testtartása már itt is kecses. Mostanában alig gondoltam a kezdetekre. Nem számítottam arra sem, hogy ez a kép újra előkerül. A nosztalgia keveredik bennem valamiféle rossz érzéssel.

Csendben felállok, levágok két vékony szelet kenyeret. Beteszem a kenyérpirítóba, de gyorsan ki is kapom. Így szereti. Éppen csak hogy egy kicsit megkapja. Vastagon kenem rá a snidlinges sajtkrémet. Ez a kedvence. Sovány csirkemellsonkát teszek rá. Két szeletet kenyerenként. Nem sajnálom tőle. Semmit nem sajnálok tőle.

Ahogy mosolyogva figyelem, egy pillanatra felpillant, és találkozik a tekintetünk. Kiveszi és az asztalra teszi a fülhallgatóját. Szája sarkában feltűnik egy apró mosolykezdemény, de gyorsan elkapja a fejét. Kamaszok… De ki tudna rá haragudni? Én is voltam kamasz. Igaz, az én kamaszkorom leginkább a betegségemről szólt. A szüleim azt hitték, meg sem maradok, hosszú hónapokig a kórházból sem jöhettem ki. De aztán másként akarta a sors. Rendesen kipakoltak, de túléltem.

Alíz – a legszebb név. Nem is lett volna szabad mást adni neki. Mindig mondtam a szüleimnek, hogy nekem biztosan lesz egy kislányom, akit Alíznak hívnak majd. „Ne éld bele magad!” – mondta undokul anyám, mert ő sosem hitte, hogy a Jóisten elrendezi a dolgokat. De a Jóisten irgalmas volt, és megajándékozott az anyaság boldogságával.

Felemeli a tejesdobozt, követem a mozdulatát a tekintetemmel. Az utolsó cseppeket is a tálba önti, a felszínre szaladnak a csokoládés gabonapelyhek. Kidobná a dobozt, mosolyogva kapom ki a kezéből. Inkább még nézegetem egy kicsit.

Jó, talán egy kicsit én is vezettem a Jóisten kezét. Segíts magadon, az Isten is megsegít! – így tartja a mondás. Azt tettem, amit tennem kellett. Érte tettem. Hogy hazaérkezzen. Megnyugtató a bizonyosság, hogy jó anyja vagyok. Amióta először a kezembe vettem a kis testét, azonnal megnyugodott. Rám mosolygott. A tekintetével megszólított a vegyesbolt előtt. „Vigyél haza!” – ezt mondták a koromfekete szemecskék. Hát ki tudott volna nemet mondani? Azóta is tisztességgel felneveltem. Etettem, ruháztam, iskoláztattam. Mégis, hogy lehetett volna ennél jobb sorsa?

Novák Emese? Nem is illett hozzá a név, és milyen anya az, aki egy bolt előtt hagyja a gyerekét? Tizenhárom év után is keresi? Hogy oda ne rohanjak! Nem kellett volna otthagynia!

Alíz visszateszi a fülesét, kis tálcán beegyensúlyozza a müzlistálat a nappaliba. Mindig a tévé előtt eszi meg. Nem örülök, de nem is haragszom. Felállok, összehajtom az üres tejesdobozt. Alíz képével és a felhívással lefelé helyezem a szemetesbe. Biztos, ami biztos.

Jóska

Éppen az edényeket törölgettem, amikor becsengettek. Ketten voltak, egy ötven körüli egyenruhás férfi és egy fiatalabb nő, fekete bőrkabátban, fehér blúzban. A nevemet kérdezték, és hogy bejöhetnek-e. Beengedtem őket. A férfi kerülte a szemkontaktust, a nő pedig szomorú tekintettel nézett rám. Hellyel kínáltam őket, mindketten a kanapéra ültek, nekem a fotel maradt, amit ritkán használtam, a férjem szerette mindig. A nő megkérdezte, hogy szólíthat-e Ilonának. Megengedtem neki, hiszen így hívnak, nem is értettem, miért kér egyáltalán engedélyt. Megkérdeztem, hogy parancsolnak-e valamit, éppen volt otthon szénsavas üdítőitalom is, de nem kértek. A nő azt javasolta, inkább magamnak hozzak egy pohár vizet, mert szükségem lehet rá. Nem értettem, miért, de kimentem, kicsit kieresztettem a csapot, hogy hideg legyen, megtöltöttem a poharat, és visszamentem. A férfi először szólalt meg, megkért, hogy üljek le a fotelba. Leültem, a vizet a dohányzóasztalra tettem. Aztán a nő vette át a szót.

– Ilona, a férjéről lenne szó – kezdte. Érdeklődve fordultam felé, nagyon ritka mostanában, hogy szó van a férjemről, ezért valóban kíváncsi lettem. – Nos, sajnos szomorú hírt kell megosztanom önnel. A férje ma reggel az orvosi rendelő előtti lépcsőn rosszul lett. Járókelők segítettek neki, két oldalról támogatva még be tudták vinni a belgyógyászati ügyeletre. Ott a protokollnak megfelelően kivizsgálták, soron kívül elvégeztek egy EKG-t és szívultrahangot. A vizsgálat a jelentés szerint – nézett bele egy zöld dossziéból kihúzott papírba – elzáródást mutatott a bal pitvarban. A főorvos azonnal értesítette a mentőszolgálatot, akik kilenc perc múlva már a helyszínre érkeztek, hogy az esetkocsi segítségével a Városmajor utcai szívklinikára szállítsák. A férjét stabil állapotban fektették az autóba, de útközben, a Széll Kálmán tér és a Déli pályaudvar közötti szakaszon váratlanul megállt a szívverése. Az esetkocsi személyzete azonnal megkezdte az újraélesztést, amely sikeres volt, körülbelül két perc múlva újraindult a légzésfunkció. Ismét stabil és éber állapotban volt, amikor megérkezett a klinikára, ahol azonnal betolták a műtőbe. A legjobb kezekbe, Hídvégi professzor úrhoz került, talán ismerős lehet önnek a név, sokat szerepel a televízióban is. Mielőtt azonban elkezdődhetett volna a műtét, a férjének váratlanul összeomlott a keringése. És bár a professzor úr és a munkatársai mindent megtettek, sajnos nem tudták már visszahozni – nézett a szemembe, és közben megfogta a kezemet.

A férfi a másik kezembe nyomta a poharat a hideg vízzel, én pedig kortyoltam belőle néhányat. Felálltam, a nő mellém pattant, és átkarolta a vállamat.

– Tudom, hogy ez most nagyon nehéz lehet önnek. Ha van közeli rokona vagy esetleg egy barátnője, aki át tud jönni önhöz, azt javaslom, értesítse. Jobb ilyenkor, ha nincs teljesen egyedül – mondta rutinosan, majd letette elém a zöld dossziét. – Ebben mindent megtalál, amire szüksége lesz a temetéshez, a klinikán segíteni fognak a tárolással és az elszállítással kapcsolatban is – hadarta, majd ismét a kezét nyújtotta. – Ilona, fogadja őszinte együttérzésünket. Nem szenvedett, ez talán ad némi vigaszt ebben a nehéz pillanatban – tette hozzá elhalkuló hangon. A férfi is mormogott valamit, majd a nővel együtt kihátrált a lakásból.

Ahogy egyedül maradtam, leültem néhány percre a kanapéra. A férjemre gondoltam. Felidéztem a régi emlékeket, a közösen töltött éveinket, voltak jobbak és rosszabbak, de sosem volt kérdés, hogy összetartozunk. Ahogy a rendőrnő részletesen elmesélte, hogy mi történt ma reggel, mélyen átéltem a fájdalmat. Éppen úgy, mint tizenhét évvel ezelőtt. Aztán felálltam, és felemeltem a telefont. Ica már az első csengésre felvette. Izgatott volt a hangja. Megkérdeztem, hogy véletlenül nem hozzá dobta-e be az újságos a Nők Lapját, mert a héten nem kaptam. Bevallotta, hogy valóban hozzá került, gyorsan átlapozta, de megígérte, hogy estére bedobja hozzám. Én meg elmondtam neki, hogy nálam járt két rendőr, és hogy úgy tűnik, meghalhatott a férje, a Jóska, mert több Szabó József már nincs a házban, amióta az én Dodim 2007-ben örökre lehunyta a szemét. Felajánlottam neki, hogy a csengőm alá majd kiírom, hogy özv. Szabó Józsefné, mert ki tudja, hány félreértés lesz még abból, hogy ugyanaz a nevünk, de aztán eszembe jutott, hogy most már ő is özvegy. Zokogva sírt nekem a telefonba, de én megnyugtattam, hogy a Jóska szerencsére nem szenvedett.

Terápián

– Jó napot kívánok, önök, ha nem tévedek, Forgácsék – köszöntötte a kilenc perc késéssel érkező házaspárt Radó Boglárka klinikai szakpszichológus, pár- és családterapeuta.

– Igen, szervusz, ugye tegeződhetünk? – mosolygott rá Forgácsné Klaudia.

– Terápia alatt a magázódás preferált, a civil életben természetesen tegeződhetünk, de most maradjunk a formális megoldásnál – hadarta el az erre használt mondatsablont a pszichológus.

– Persze, elnézést. Nos, azért jöttünk el önhöz, mert házasságunk súlyos válságba jutott, sőt a válás gondolata is felmerült már. De szükségünk lenne egy külső szemre, aki átlátja a helyzetünket és a lehetőségeinket – vágott bele kérdő tekintettel a nő.

– Már önmagában az, hogy megkerestek, óriási lépés valamiféle megoldás felé, sok pár nem kér segítséget, és nem képesek szembenézni a köztük lévő problémával. Mindenképpen dicséret illeti önöket – fújta a szokásos belépőszöveget Radó Boglárka.

– Kösz – szólalt meg kifejezéstelen arccal a férj, Forgács Ákos.

– Kérem, mondják el, mi az, ami feszültséget okoz a házasságukban – pillantott rájuk a terapeuta, majd lapozott egyet a spirálfüzetében, felírta, hogy Forgácsék, és kétszer aláhúzta.

– Nos, tizenegy éve vagyunk házasok, van egy nyolcéves kislányunk, és tulajdonképpen egy átlagos házasságban éltünk. Voltak persze veszekedések, de hát hol nincsenek, nem igaz? – nevetett fel zavartan Klaudia. – De sokkal nagyobb baj volt, hogy hiányzott a kapcsolatunkból az izgalom, a tűz.

– Gyorsan megtaláltad – vetette oda Ákos a feleségének, akinek nagy önuralomra volt szüksége ahhoz, hogy erre ne reagáljon, de végül megállta.

– Három hónappal ezelőtt Messengeren üzenetet kaptam egy ismeretlen férfitól. Azt állította, hogy egy kiállításmegnyitón találkoztunk, de én egyáltalán nem emlékeztem rá. Meglepően sok dolgot tudott rólam, én róla semmit, hiszen, ahogy mondtam is, fogalmam sem volt róla, hogy kicsoda. De a megnyerő modorával, a kedvességével valóban levett a lábamról. És mivel Ákossal a kapcsolatunk éppen mélyponton volt, hagytam, hogy közelebb kerüljünk egymáshoz. Igaz, hogy csak cseteltünk, de megkaptam tőle szinte mindent, amit Ákostól soha – folytatta Klaudia.

– Lényegében megcsaltál – morogta Ákos.

– Nem, ez semmiképpen nem számít megcsalásnak – hangsúlyozta Klaudia.

– A férje valószínűleg úgy érti, hogy érzelmileg volt hűtlen hozzá. Hogy az ismeretlen férfival lelkileg erősebben kapcsolódott, mint a házastársával – fejtette ki Radó Boglárka.

– Értem, amit mond, de nem ez történt – szögezte le az asszony.

– Tehát azt állítja, nem volt nagyobb az érzelmi közelség a férfival, mint a férjével? – húzta fel a szemöldökét a párterapeuta.

– Nos, a férfi, akivel megismerkedtem az interneten, a férjem volt. Álnevet használt, egy kreált identitást – magyarázta Klaudia.

– Az mindegy. Te ezt nem tudtad, és beleszerettél az avataromba, miközben tőlem eltávolodtál – horkant fel Ákos.

– Ákos, jól értem, hogy ön a saját feleségét szerette el önmagától? És most őt okolja a helyzet kialakulásáért? – kérdezte szemüvegének szárát a szájába véve Radó Boglárka.

– Igen, engem hibáztat, miközben ő vert át és alázott meg – válaszolt a férje helyett az asszony. – Évek óta egy kedves szava, egy szeretetteljes gesztusa sincs felém. Azt hittem, hogy minden emberi érzés kihalt belőle. Már elkönyveltem, hogy egy darab fával élek együtt, erre kiderül, hogy tud ő kedves lenni, ismeri a szerelmes szavakat, pontosan tudja, mi kell egy nőnek, de ezt a tudását, vagy tudom is én, hogy micsodáját, valahogy az én irányomban nem alkalmazza. Legalábbis a saját nevében nem. Az avatarja bezzeg egy makulátlan úriember, egy nemes lovag.

– Beleszeretsz valakibe, és még képes vagy ezért is engem hibáztatni? – förmedt rá a férje.

– Kérem, őrizzük meg higgadtságunkat, ez okvetlenül szükséges ahhoz, hogy mi így hárman megtaláljuk a megoldást az önök kétségtelenül rendhagyó helyzetére – igyekezett lehűteni a kedélyeket a szakember.

– A dolog nem ennyire egyszerű – mondta halkan Klaudia.

– Hát, egyszerűnek azért eleve nem nevezném… – jegyezte meg Radó Boglárka. – De mi történt még?

– Nos, annyira elvarázsolt a férfi, akiről nem sejtettem, hogy Ákos avatarja, hogy úgy éreztem, ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Felmerült bennem, hogy ilyen tökéletes férfi egyszerűen nem létezhet. Ezért cselhez folyamodtam. Álnéven egy kreált profillal ráírtam, hogy teszteljem, hűséges lesz-e hozzám, vagy helyettem inkább engem, azaz pontosabban az avataromat választja. És hát nem volt alaptalan a gyanúm – magyarázta Klaudia.

– Azt hiszem, innom kellene valami töményet – reagált fennakadt szemekkel Radó Boglárka. – Szóval, Klaudia, maga online hűtlen volt a férjéhez, összejött az avatarjával szintén online, akit viszont elcsábított az ön avatarja.

– Pontosan – felelte szipogva Klaudia. – Nos, lát valami megoldást a helyzetünkre?

– Ha jól értelmezem, akkor önök a saját avatarjuk viselkedését érthetőnek és elfogadhatónak, míg a másik avatarjának a cselekedeteit etikátlannak és csalárdnak tartják – foglalta össze a pszichológus. És úgy látom, hogy az önök esetében nem is beszélhetünk párterápiáról, ez sokkal inkább nevezhető csoportterápiának. Klaudia, Klaudia avatarja, Ákos és Ákos avatarja, ez négy cselekvő személy.

– És akkor most hogyan tovább – kérdezte a lényegre koncentrálva Ákos.

– Sajnos mára lejárt az időnk, a következő alkalommal folytatjuk. Hatvanezer forintot kérek szépen – mondta szenvtelen hangon a párterapeuta.

– Mennyit? – értetlenkedett Ákos.

– Hatvanezer forint. Ez egy négyfős csoportterápia díja – magyarázta Radó Boglárka.

– De mi csak egy egyszerű házaspár vagyunk. Két ember, más nem számít. Igaz, Ákos? – kérdezte Klaudia a férjét.

– Hát persze! Azok a kamuprofilok lényegtelenek. Amit azok írtak, azt vegyük úgy, hogy meg sem történt! – igyekezett meggyőző lenni Ákos.

– Rendben. Akkor harmincat kérek, és végeztünk is. Újra ketten vannak, kezdjenek valamit a szituációval! Viszontlátásra! – köszönt el a terapeuta, és kitessékelte Forgácsékat az ajtón.

A törzsvendég

Az alacsony, napbarnított, ősz hajú férfi percekig a portált bámulta, mielőtt belépett a Klauzál téri kisvendéglő nyikorgó ajtaján. Félszegen ácsorgott a söntés előtt, amíg Mónika, a harminc körüli pincérnő észre nem vette, és egy asztalhoz nem kísérte. Választhatta volna bármelyiket, hiszen fél 12-kor még senki nem ült a viaszosvászonnal borított egyenasztalok egyikénél sem. A konyha lengőajtaja melletti kétszemélyesre esett Mónika választása, az öreg láthatóan megörült neki.

– Éppen ezt az asztalt szerettem volna, nagyon köszönöm, kedvesem – suttogta erőtlenül a férfi.

Mónika vendéglős mosollyal az arcán letette a férfi elé a kék alapon arannyal szedett étlapot, fekete kötényének zsebéből elővette jegyzetblokkját, és megkérdezte, mit inna.

– Unicumot kérnék, és egy pohár hideg világos sört, kedvesem – válaszolta jókedvűen.

Mire Mónika újra megjelent az asztalnál egy fekete tálcával és a két pohár itallal, a férfi már választott is a menüből. De hamar kiderült, hogy nemcsak enni jött, hanem beszélgetni is. Mónika általában igyekezett a minimálisra szorítani a vendégekkel való kommunikációt. A legendás Novák kisvendéglőben ugyanis fél egy után mindennap telt ház volt, és összeomlott volna a rend, ha a pincérek hosszan kvaterkáznak a társaságra vágyókkal vagy az élet nagy megfejtéseivel érkezőkkel. De most, hogy az étterem még teljesen üres volt, ráadásul a szabadnapja után kipihenten jött be, nem bánta, hogy társalkodónőnek használja őt a mosolygós öreg.

– Tudja, sokat jártam én ide, legendás hely volt ez egykor. Színészek, zenészek, sportolók. Ki is volt téve az aláírt fotójuk egy parafatáblára. Novákékat mindenki ismerte Erzsébetvárosban, az egész családot. Az öreg Novák papa gebinbe kapta meg az üzletet, és a kerületi párttitkár itt mindennap ingyen ebédelt.

Mónika ismerte ezt a történetet, de inkább érdeklődést színlelve hallgatta a férfit, hogy ne nyújtsa feleslegesen a beszélgetést. Közben bement a konyhára a zóna adag sertéspörköltért tarhonyával, hozzá kovászos uborkával.

– De nem sok minden változott itt azóta, ha jól látom. Ön persze nem volt itt, hiszen talán nem is élt még akkoriban, amikor én itt törzsvendég voltam. Pontosan huszonhét éve nem ültem ennél az asztalnál, előtte viszont majdnem mindennap. Tudja, volt itt egy pincérlány, olyasforma, mint maga. Akkor is jól csinálták itt a pörköltet, de én miatta jártam ide elsősorban. Hogy lássam, hogy gyönyörködhessek a hosszú, szőke hajában, szoborszerű alakjában. Kicsit húzta a lábát, de ettől valahogy még különlegesebb volt számomra. Eleinte megközelíthetetlennek tűnt, közel fél éve jártam ide, amikor először meg mertem szólítani – mesélte büszkén, miközben roppanósat harapott a kovászos uborkából. – Én voltam a legjobban meglepve, amikor igent mondott a mozimeghívásomra. Én már azt sem tudom, mi volt a film, mert le sem vettem a szememet Andreáról. Hazafelé aztán összeszedtem minden bátorságomat, és megcsókoltam. Ekkor kezdődött életem legboldogabb időszaka. Sajnos nem tartott sokáig.

Mónika már egyre nagyobb érdeklődéssel hallgatta a férfit, sőt, szokásától eltérően le is ült mellé az asztalhoz, amit egyébként szigorúan tiltanak a vendéglátós iskolákban. Amikor dél után néhány perccel egy középkorú német házaspár lépett be az étterembe, biccentett a tanulófiúnak, hogy viselje gondjukat helyette.

– Minden szabad pillanatunkat együtt töltöttük, amiből neki volt kevesebb, ezért amikor csak tehettem, bejártam hozzá ide, az étterembe. Volt, hogy csak vizet ittam, maximum egy sört vagy kisfröccsöt, de órákig ültem itt, éppen ezen a helyen, és csak bámultam. Andrea nem csak szép volt, de odaadó is, és mégis, mindig volt benne valami titokzatos, valami megfejthetetlen. Aztán egy nap azzal fogadott a saját albérletemben, amihez neki is volt kulcsa, hogy valószínűleg terhes. Én szó szerint ugrándoztam a boldogságtól, de ő olyan furcsa volt, és csendes. A terhessége alatt mintha megtört volna valami benne, egyre távolságtartóbb lett. Ahelyett, hogy összeköltöztünk volna, ő egyre többet aludt a szüleinél. Ettől én egyre csak feszültebb lettem, nem tagadom, sokat veszekedtünk, kiabáltunk is egymással. A hetedik hónapban volt, amikor egy barátom egy esti sörözés során elültette a bogarat a fülembe. A felismerés, hogy a gyerek valószínűleg nem tőlem van, valósággal földhöz vágott. Azonnal találkozót kértem tőle, és kérdőre vontam. Ő tagadott, azt mondta, nem vagyok normális, de láttam rajta, hogy nem őszinte. Valahogy elöntött a hév, nem tudom, hogyan történt, de a következő pillanatban már a földön feküdt, körülötte mindenhol vér – mesélte a férfi a szemét lesütve, és letörölte a pörköltszaftot a szája mindkét széléről.

Mónika teljesen elfehéredett, a keze remegni kezdett, mégsem állt fel az asztaltól. Mintha ólomból lett volna a lába, meg sem tudott mozdulni.

– Én hívtam ki a mentőket, azonnal feladtam magam, de így is huszonöt évet kaptam. Az ügyész meggyőzte a bírót, hogy előre kiterveltem, pedig higgye el, kisasszony, ez nem volt igaz. Pillanatnyi elmezavar volt, erős felindulás. És még azt sem számították be enyhítő körülménynek, hogy a gyereket élve ki tudták venni belőle – mondta, és a tenyerébe temette az arcát. – Tegnap engedtek ki a börtönből, és ma azt éreztem, hogy ide kell jönnöm.

– Attól félt, hogy a paralízis örökletes lesz. Nem volt másik férfi – mondta undorral Mónika, majd nagy nehezen felállt, és bebicegett a konyhába.

Kapuzárási pánik

– Ágota, szeretnék beszélni veled, kérlek, tedd most le azt a vasalót, és ülj le ide, a kanapéra. Fontos dologról van szó.

– Vártam, hogy mikor mered végre összeszedni a bátorságodat, Géza. Ne hidd azt, hogy nem látom, mi történik. A suttogó telefonbeszélgetések az erkélyen, a végeláthatatlan pötyögések a telefonodon. Maradjunk annyiban, hogy én sem ma jöttem a falvédőről.

– Ágota, kérlek, beszéljük ezt meg békésen. Semmiképpen nem akartalak megbántani és őszintén sajnálom, hogy eddig halogattam, talán mindenkinek egyszerűbb lett volna, ha már korábban elmondtam volna, de bevallom őszintén, hogy bizonytalan voltam. Hosszú évek óta, különösen, amióta a gyerekek megszülettek, csak azért dolgoztam, hogy nektek mindenetek meglegyen. Te példásan vitted itthon a háztartást, nevelted őket, segítetted őket a tanulásban. Az életünk egy robot lett, és elfelejtettük, hogy nekünk, mire van szükségünk. Egyszerűen elfelejtettük, hogy mi az, ami minket boldoggá tesz. Tavaly szeptemberben betöltöttem az ötvenet, és ez elindított bennem egy folyamatot.

– Hát persze, ez már csak így szokott lenni. Az a bizonyos kapuzárási pánik. Mert ti, férfiak, megengedhetitek magatoknak az ilyesmit. Ti ezt is megtehetitek. Nekünk, nőknek, hiába is indulna el az a bizonyos folyamat. Mert ugye valakinek el kell mennie a tisztítóba a kabátokért, le kell mosnia az ablakot, el kell vinnie a gyereket a felvételi előkészítőre.

– Ágota, én nagyon hálás vagyok mindazért, amit a családunkért teszel. Csodálatos anya vagy, nem is kívánhattam volna jobbat a gyermekeimnek. És szeretném hinni, hogy ha nem is voltam mindig tökéletes apa, azért én is igyekeztem. Sokat dolgoztam, hogy meglegyen mindenki anyagi biztonsága. A magamé elé helyeztem a család érdekeit, és nem bánom, hogy így volt. Viszont most muszáj magamra is gondolnom. Úgy érzem, hogy tennem kell a saját boldogságomért. Hogy ne fojtsam el többé a saját vágyaimat.

– Régóta vágytál rá? Mégis mióta?

– Amióta először megláttam egy fotón. Lassan három éve. Megláttam, és azonnal beleszerettem. Mindent meg akartam tudni róla, és amit megtudtam, az csak megerősített benne, hogy kell nekem. Tudom, hogy leélhetném az életemet úgy, ahogy eddig. És én nem mondom, hogy ez így egy rossz élet, sokáig tulajdonképpen elégedett voltam vele. De én már döntöttem. És azt szeretném, ha elfogadnád a döntésemet. Hiszek benne, hogy a végén te is örülni fogsz.

– Én is örülni fogok? Eszednél vagy, Géza?

– Nem értem, miért kiabálsz velem. Én tényleg higgadtan, normális hangnemben szerettem volna megbeszélni a feleségemmel ezt az egészet. Ahogy eddig mindent, a legnehezebb időkben is.

– Géza, azért be kell látnod, hogy ez nem olyan beszélgetés, hogy a Radnótiba vagy a Fazekasba küldjük-e a gyereket gimnáziumba, vagy hogy júniusban vagy inkább augusztusban menjünk Zákinthoszra nyaralni. Ráadásul itt nekem te nem osztottál lapot. Te a kis vöröst választottad, engem pedig kész tények elé állítottál.

– Honnan tudod, hogy vörös?

– Meghallottam, amikor valamelyik haverodnak beszéltél róla. Nem szokásom hallgatózni, de éppen az erkély alatt húzogattam ki a gazt a földből, amikor szokott módon kiosontál telefonálni. Na, és hány éves?

– Huszonhárom.

– Géza, normális vagy te?

– Már megint mi a bajod? Lett volna egy tizenhét éves is, de sokkal többe került volna.

– Micsoda? Te pénzt fizetsz érte?

– Hát persze, semmit nem adnak ingyen, mégis mit gondoltál?

– A gyomrom felfordul!

– Nem fordulna fel, ha látnád. Biztosan nagyon tetszene neked. Azok a lökhárítók…

– Te közönséges állat! Minek nézel te engem? Te egy beteg ember vagy!

– Ágota, szerintem erősen túlreagálod. Inkább nézd meg a saját szemeddel, mielőtt ítélkezel.

– És még mindig képes vagy magadat alulmúlni. Kivel éltem le huszonnégy évet az életemből? Komolyan, mintha csak valami rossz álom lenne ez az egész.

– Drágám, én komolyan mondom, hogy szeretném, ha látnád. Tudom, elsősorban én akartam, de úgyis együtt fogjuk használni.

– Együtt használni? Hagyj ki engem az undorító perverzióidból!

– Szívem, mielőtt nekem esel, legalább próbáld ki! Ha bejön neked, bármikor elviheted. Én nem sajnálom tőled.

– Erre már reagálni sem tudok. Feladom.

– Na, édesem, hadd mutassam meg, lenn vár a garázsban!

– Te képes voltál idehozni? A saját otthonunkba?

– Mi a bánatot csináltam volna vele, ha már egyszer kifizettem?

– Na, akkor most szépen lemész, és eltünteted a házamból. Három perced van rá.

– Ne kérj tőlem ilyet!

– Vagy ő, vagy én! Válassz!

– Miért hozol ilyen helyzetbe? Én nem akarok nélküled élni, de nem mondanék le róla. Ráadásul ha most eladnám, már veszítene az értékéből. Én már a negyedik tulajdonos vagyok!

– Tulajdonos? Esküszöm, kezdem megsajnálni. Hát hogy bánsz te vele?

– Finoman. Nem fiatal már, nem fogom széthajtani.

– Huszonhárom éves neked nem fiatal?

– Lassan oldtimernek számít. De a légzsákokat rendbe rakattam.

– Micsoda nőgyűlölő, pedofil, aberrált állat vagy! Nem hiszem, hogy egy huszonhárom éves „légzsákjaival” akkora baj lehet.

– Ágota, nem hallgatom tovább, ahogy igazságtalanul szapulsz. Lemegyek hozzá, különben is mindjárt hozzák az új gumikat, át kell vennem.

– Fel is rakod egyből, igaz? Még odalenn, a garázsban.

– Persze. Mondjuk, egy kis segítség nem ártana. Le tudsz jönni velem? De várj, most ez lehet, hogy nem aktuális, mert valami folyik belőle alul, előbb annak kell a végére járnom. Majd utána felrakjuk azt a gumit. Addig maradhat a régi.

– Most is van rajta gumi?

– Persze, mindig van. Gumi nélkül simán történhet baleset. Azt meg senki sem akarja.

– Elmúltál ötven, gondolom, legkevésbé vágysz egy ilyen balesetre, igaz?

– Sosem vágytam rá.

– Ezt mondod nekem három gyerek után? Hát a múltunkat is meggyalázod? Még jó, hogy a gyerekek ezt nem hallották.

– Nem tudom, miért akarod szembeállítani velem a gyerekeket, nekik egyébként kimondottan tetszik. Különösen a színe.

– Persze, a kis vörös…

– Igen, de a gyár szerint metálpirosnak hívják. 2001-ben gyártották utoljára ebben a színben, és dízelből is ez az utolsó széria.

– ………….

– Rosszul vagy, drágám? Mi történt veled?

Az utolsó fuvar

Jól emlékszem, január volt, talán egy csütörtök délután, amikor a diszpécsertől megérkezett a különös rendelés. Családos kollégát kér Tőzsérné a Fiastyúk utca 5. elé. Nemdohányzó vagy nagy csomagterű autót gyakran kérnek, és az sem ritka, hogy kiköti az utas, hogy ne beszélgetős kedvű kolléga menjen a címre. De családos embert sofőrnek talán még sosem rendeltek, amióta a Főtaxinál vagyok, én ilyet biztosan nem hallottam. Mivel két kisfiam mellé éppen a harmadik gyerekünket, egy kislányt vártunk a feleségemmel, rányomtam a címre, és néhány perccel később begördültem a Fiastyúk utcába. Már az utcán állt egy apró termetű idős asszony. Amikor meglátott, elindult az autó felé egyik kezében egy sporttáskával, a másikban közepes méretű gurulós bőrönd fogantyúját szorongatva. Illetve csak indult volna, de látszott, hogy nincs ereje hozzá. Gyorsan kiugrottam az autóból, és átvettem tőle a csomagokat, betettem a csomagtartóba, és kinyitottam neki a jobb hátsó ajtót. De ő mutatta, hogy inkább előre ülne. Nehezen tudott elhelyezkedni az ülésen, és közben folyamatosan zihált. Miután elmondta a címet, percekig csendben ült, mire újra beszélni tudott. Arra kért, hogy meséljek a családomról. Mivel a célállomás a város másik felében volt, és az útfelújítások miatt épp nehezen lehetett közlekedni, bőven volt időnk beszélgetni. Így elmeséltem megismerkedésünk történetét Renátával, hosszú küzdelmünket, hogy gyerekünk szülessen, majd a lombikbébi programot, amelynek az ikerfiainkat, Ábelt és Somát köszönhetjük, és megosztottam vele a hírt, hogy a Jóisten akaratából, teljesen természetes úton, családunk hamarosan egy kislánnyal fog bővülni, akinek még töprengünk a nevén. Faggatott a taxizásról is, elmondtam, hogy csődbe ment a kis családi vállalkozásunk, és hogy valami gyorsan kellett, aztán benne maradtam a taxizásban. Megszoktam már, de nem akarom örökké ezt csinálni. Mosolyogva hallgatott, és néha megértően bólogatott. Kíváncsi voltam rá, hogy miért volt neki fontos, hogy családos ember vigye el a mai útjára, de nem kaptam azonnal választ. Látszott rajta, hogy fájdalmas a téma a számára, már meg is bántam, hogy faggatni kezdtem, amikor fátyolos hangon beszélni kezdett.

– Harminckét éves volt a férjem, amikor meghalt agyvérzésben. Én éppen a kislányunkkal voltam terhes, de a sokk miatt elveszítettem a babát is. Egész életemben őket gyászoltam. Egyedül vagyok lassan ötven éve. A munkába menekültem a fájdalom elől, szenvedélyesen dolgoztam, nem is eredménytelenül, de nem volt kivel megosztanom a sikereimet. A magány lett a sorsom – mondta, de egy hosszabb köhögőroham után már nem tudta folytatni a beszédet.

Megsimogattam apró, csontos, májfoltokkal teli kezét. Az út hátralévő részében már mindketten hallgattunk. Látszott, hogy alig maradt a nagy nehezen összeszedett erejéből. A célállomásnál nemcsak a bőröndöt és a kézitáskát emeltem ki az autóból, hanem őt is. Már nyúlt a műanyag fogantyú után, amikor visszahúzta a kezét, és azt mondta:

– A bőrönd marad, nekem csak a táska kell. Vigye haza, hátha jó lesz belőle valami maguknak. Mondja meg a családjának, hogy Lilla néni küldi – mondta, és lassú léptekkel elindult az épület felé. Intett, hogy ne kísérjem be.

Rámosolyogtam, a bőröndöt visszatettem a csomagtartóba, és beültem az autóba. Figyeltem, ahogy felbotorkál a három kis lépcsőfokon, majd bemegy az ajtón. Csak akkor vettem észre a bejárat mellett kifüggesztett táblát. Hospice-ház. Bár még egy órája sem volt, hogy megismertem őt, elsírtam magam. Hangosan bőgtem, mint valami óvodás. Az autóból a felhúzott ablakon át aligha hallatszott ki. Amikor egy kicsit megnyugodtam, jeleztem a diszpécsernek, hogy mára nem vállalok több fuvart, és hazahajtottam.

Renáta nem értette, hogy miért érkeztem haza egy gurulós bőrönddel. Leültettem a konyhába, és elmeséltem neki megrázó utazásomat Lilla nénivel. Talán a hormonok is tettek róla, de ő sem bírta ki könnyek nélkül. Azt azonban egyikünk sem tudta, hogy mihez kezdjünk a bőrönddel.

– Nem hiszem, hogy találunk benne számunkra fontos darabot, de tartsunk meg egy tárgyat, ami majd Lilla nénire emlékeztet. Sajnos a bőrönd nem fér el a lakásban, így is alig van helyünk – mondta Renáta.

Megvártuk, amíg este a gyerekek elalszanak, csak utána nyitottuk fel. Tévedtünk, nem volt benne semmilyen személyes tárgy. De volt benne valami egészen más. Hetvenhárommillió forint készpénzben. Soha többet nem taxiztam. Újraindítottuk a vállalkozásunkat, ezúttal szerencsével jártunk. Májusban pedig megszületett a kislányunk, Lilla.

Elég!

Ül szemben velem az asztalnál. Százhetvennyolc centiméter magas, kilencvenöt kiló a súlya, és ötvenkét éves. Csak a magassága nem változott, amióta huszonhárom évvel ezelőtt igent mondtam neki Tihanyban, az apátság előtt, amikor letérdelt elém a szeptemberi naplementében. Emlékszem, hogy tetszett a sűrű, göndör koromfekete haja. Abba szerettem bele, azokba a kisfiús, göndör fürtökbe. Ma már nincsenek fürtök, haja se nagyon, ami meg van, az inkább ősz. Emlékszem, a tihanyi kiránduláson alig tudtam tartani vele a tempót, szinte felfutott a dombra, olyan jó kondícióban volt. Talán éppen akkoriban készült az első maratonjára. Most attól is elfáradt, hogy lejött az emeletről a nappali teraszáig. Percekig fújtatott, zihált, mint valami felbőszült bika, pedig csak néhány lépcsőfokkal kellett megküzdenie. Lefelé! Izmos felsőteste, amiért büszkén feküdtem mellé a Balaton-parti strandokon, rég a múlté. XXL-es pólója alól is kicsüng zsíros, nagy hasa, izmai elernyedtek. Nem tudom pontosan, hogy mikor engedte így el magát. Hogy mikor érezte úgy, hogy már nem kell jól kinéznie. Mikor veszítette el az igényességet, amit önmagával szemben támasztott. Annak idején még úgy öltözött, mint valami modell, most meg azt hordja, ami még rájön, vagy amiből van a Zarában minimum XXL-es méret. Egykor napbarnított arca megszürkült, kissé felpüffedt, mély redők osztják sávokra; a szemhéja megereszkedett.

Orrára csúsztatva viseli olvasószemüvegét, és a Sportot olvassa. A szemüveg olyan koszos, hogy csoda, hogy átlát rajta. Két napja mondom neki, hogy törölje le, de csak hümmög. Nyilván azt várja, hogy én tegyem meg. Hát csak várja! A téliszalámis szendvics morzsái lassan beterítik a melegítőalsóját. Gusztustalanul csámcsog. Évekig könyörögtem neki, hogy ne egyen így, hogy tányér felett és zárt szájjal rágja meg a falatot, de ezt mindig elengedte a füle mellett. Mutatóujjával a szájába nyúl. A jobb alsó, hátsó fogai közül piszkál ki egy zsírosabb szalámidarabkát. Nem zavarja a jelenlétem akkor sem, amikor a hüvelykujjának begyére helyezi, és a mutatóujja segítségével arrébb pöcköli. Aztán lapoz egyet a Sportban. Zsíros ujjai áttetsző foltokat rajzolnak az újságpapírra. Megköszörüli a torkát, aztán krákogni kezd, végül ütemes, száraz, ugatásszerű köhögés következik. Hónapok óta kérem, hogy menjen le a háziorvoshoz, és mutassa már meg neki ezt a kellemetlen köhögést. Legutóbb a múlt héten ígérte, hogy másnap feltétlenül felkeresi a Zsupán főorvos urat. Hát persze, nyilván azóta is hívja. Két éve vagyunk ismét ketten, amióta kirepültek a gyerekek. Emlékszem, mennyit terveztük, hogy milyen élet vár majd ránk, amikor visszakapjuk a szabadságunkat. Hogy újra kettesben csinálunk programokat, felfedezzük Magyarország rejtett szépségeit, sőt évente egy-két hétre elutazunk külföldre, félpanziós ellátással, hogy végre valaki elém is letegye tálcán az ételt. Ehhez képest egyszer voltunk azóta ketten bárhol is, amikor az anyját látogattuk meg Bátonyterenyén. Befejezi a reggelit, a szokott mozdulattal tolja félre a tányért. Nem néz rám, de tudom, várja az én szokott mozdulatomat, hogy szobalány módjára megfogjam a tányért, és kivigyem a konyhába. Nem teszem meg neki ezt a szívességet. Helyette inkább leteszek elé egy villanykörtét. Hat hete ígéri, hogy kicseréli a teraszajtó felett, de ő inkább zseblámpával járt ki esténként cigarettázni, mint hogy felmenjen három fokot egy létrán. Talán így érti majd a jelzést. Dehogy érti. Csak néz ki püffedt, kopasz fejéből.

Azt érzem, hogy nem bírom tovább. Hogy az ember, akiért annak idején rajongtam, már semmilyen örömet nem képes adni nekem. Illetve egyáltalán meg sem próbálja. A lustaságával, a tohonyaságával, az állandó halogatással, a soha be nem tartott ígéreteivel, a gusztustalanságával, az eltorzult, igénytelen külsejével eljátszotta a türelmemet, a pozitív hozzáállásomat, a minket összekötő évtizedekből táplálkozó megbocsátó ragaszkodásomat.

Az elmúlt hetekben már tervezgettem, hogyan fogom neki elmondani. Azt is elképzeltem, hogyan reagál majd. Szinte láttam magam előtt döbbent arcát, hallottam értetlenkedő, zavart nevetgélését. Végiggondoltam, hogy milyen hosszú és bonyolult procedúra vár ránk, és persze tudtam, hogy a döntésemmel kivívhatom a gyerekek haragját is. Mégis elszántnak éreztem magam. Pontosan tudtam, hogy mit akarok, illetve valójában azt tudtam, hogy mit nem. Felálltam a székemből, és mellé léptem. Ő a koszos szemüvege felett rám mosolygott, és azt mondta:

– Katikám, kérlek, hoznál nekem egy kis kávét?

– Eszpresszót vagy kapucsínót innál, Gyuri? – kérdeztem vissza, és kivittem a tányért a konyhába.

Rabság

Nagyon szeretem édesanyámat. Édesapám halála óta én vagyok az egyetlen támasza. Sajnos négy évvel ezelőtt paranoid skizofréniával diagnosztizálták, ott voltam, amikor az orvos kimondta a diagnózist. Elsírta magát, és megfogta a kezemet, hogy menjünk haza. Azóta sokat romlott az állapota, ráadásul egy ideje nem képes megkülönböztetni, hogy mi az, ami valóságos, és mi az, ami csak a képzeletében történik – ezt akkor mondta neki az orvos, amikor otthon felkereste. Nem tudták, hogy én is hallom, mert a másik szobában voltam, csak résnyire nyitva volt az ajtó. A betegsége miatt nem lehet kiengedni őt a házból, és persze egyedül hagyni sem. Ezért az elmúlt években én is otthon maradtam vele, nem léptem át a ház küszöbét. Tibi bácsi köt bennünket össze a külvilággal, elintézi minden ügyes-bajos dolgunkat, és persze mindennap bevásárol nekünk. Édesanyám pedig megfőzi az ebédet, mert erre még szerencsére képes. Én a nap nagy részében őt figyelem, hogy nem tesz-e kárt semmiben, de leginkább önmagában. Azért is figyelem, nehogy ellenem forduljon váratlanul, nehogy leszúrjon egy nagy késsel. Bár évek óta nincsenek elöl nagy kések a konyhában, de azért van rá némi esély, hogy édesanyám valahol megtalálja az egyiket. Édesanyám sokszor keresgél dolgokat a lakásban, gyakran bejön az én szobámba is, pedig az én szobám ajtaja a legtöbbször be van zárva. Kéthetente kijönnek az orvosok is, illetve egy orvos meg egy másik férfi, bizonyos Sándor, aki szerintem az orvost védi a veszélyes páciensektől. Amikor édesanyámhoz jön az orvos, Sándor mindig vele van, még sosem jött nélküle. Ilyenkor először hozzám jönnek mindig, beszélgetünk, utána mindig átmennek édesanyámhoz, az ő szobájába, hogy megvizsgálják az állapotát. Gyakran hallom, hogy sír, a bezárt ajtón keresztül is jól lehet hallani. Mindig megsajnálom édesanyámat, arra gondolok, hogy mennyire nehéz lehet neki ebben az állapotban, ráadásul bezárva élni a házban. Pedig hát végül is én is be vagyok zárva, noha én bármikor elmehetnék, de természetesen nem megyek el, mert nem szeretném édesanyámat magára hagyni. Nagyon szeretem édesanyámat, kötelességem, hogy vigyázzak rá. És bár sokszor eszembe jut, hogy évek óta nem láttam a kinti világot, hogy az orvoson, Sándoron, Tibi bácsin és persze az édesanyámon kívül senkivel nem találkozom soha, mégsem élem meg mindezt áldozatként. Mostanában az kezdett el foglalkoztatni, hogy vajon nem figyelte-e ki valaki a szokásainkat, a napi menetrendünket, hogy nem kerültünk-e veszélybe a saját házunkban. Mert nemigen tudnánk megvédeni magunkat egy rablótámadástól. Édesanyám már nagyon idős, elmúlt nyolcvanhárom éves, én pedig nem vagyok valami jó kondícióban, hiszen nem járok sehova, csak a házon belül közlekedem, de az alig pár száz lépésnél nem tehet ki sokkal többet. Szóval le is vagyok gyengülve. Ezért szoktam gondolkodni azon, hogy mégiscsak jó lenne egy fegyver. Egy olyan lőfegyver, amit az ember a vállára akaszt, és esténként körbejárja vele a házat, no meg az ablakon is kitekint, nehogy éppen akkor közeledjen egy rabló vagy akár egy rablógyilkos. A minap mondtam is Tibi bácsinak, amikor hozta a bevásárlást, és odaadta édesanyámnak, hogy nézzen már körül a városban, keressen valami vadászboltot, és hozzon már nekem egy olyan hosszú, csöves puskát, amivel rá tudok ijeszteni a betolakodókra. Nem értette, hogy miről beszélek, de aztán elmagyaráztam, hogy azokra a betolakodókra gondolok, akik édesanyámat fenyegetik, és persze engem is fenyegetnek. Édesanyám elsírta magát, amikor ezt mondtam, ettől nagyon elszomorodtam, mert éppen ő az, akit meg akarok mindenáron védeni. Tibi bácsi némán ült, aztán elment. Aznap éjjel nagyon rossz éjszakám volt, izzadtan ébredtem. Miután felkeltem, ki akartam nyitni az ajtót, de az be volt zárva. Csak én zárhattam be, de nem emlékeztem, hogy ezt tettem volna. Kulcsot viszont sehol nem találtam a szobában. Dörömbölni kezdtem az ajtón, de senki sem nyitotta ki. Aztán meghallottam édesanyám hangját. Azt mondta valakinek, hogy nem bírja tovább, és meg kellett hoznia egy fájó döntést. Ekkor kinyílt a szobám ajtaja. Az orvos lépett be Sándorral. Mögöttük az ajtóban ott állt édesanyám és édesapám. Édesapám Tibi bácsi kabátját viselte. Sándor és az orvos két oldalról megragadtak, és kivonszoltak a szobából. Ordítani kezdtem, de édesanyám nem nézett rám. Újra Tibi bácsi állt mellette, ő is leszegte a fejét. Próbáltam a lábammal megkapaszkodni, de Sándor erősebb volt. Nem értettem, miért visznek el, és nem szabadultam a félelemtől, hogy nem lesz, aki megvédi az édesanyámat, ha engem elvisznek. És akkor rájöttem, hogy az orvos, Sándor és az édesapám tervelték ki ezt az egészet. Hogy tönkretegyék édesanyámat.

– Lődd le őket! – üvöltöttem utolsó erőmmel, mire anyám sírva bement a szobába. Ekkor megjelent egy páva és egy farkas is, édesapám arca megnyúlt, szemei kigúvadtak, és oroszlánhangon üvöltött. Most lekötözve fekszem valami kórházban, időnként bejön egy zöld színű ember, és belém vág egy tőrt. Ki védi meg szegény paranoid skizofrén édesanyámat a tévképzeteitől?

Beszéljünk őszintén!

– Mónikám, nagyon köszönöm a meghívást, igazán kitettél magadért ma is. A meggymártásod elkészítését egyetemen lehetne oktatni, annyira különleges. De nem is tudom, hogyan kezdjek bele, szóval azt hiszem, ideje tisztáznunk egy félreértést, vagyis, hát nem is tudom, hogyan nevezzem.

– Mit értettem én félre?

– Te? Semmit, dehogy, illetve én nem voltam hozzád teljesen őszinte, és ezt most már bánom. A rakott palacsintádról van szó.

– Mi van az én rakott palacsintámmal? Valami bajod van vele? Mindenkinek az a kedvence, és úgy tudtam, neked is.

– Hát éppen erről van szó. Talán emlékszel, amikor még Endrével először jöttünk hozzátok vendégségbe, és még nemigen ismertük egymást…

– Persze hogy emlékszem. Nagyon kis csendes voltál, Imolám. Akkor még.

– Igen, hát tudod, meg voltam illetődve. Szóval aznap este desszertnek rakott palacsintát készítettél.

– Mindig azzal készülök, amikor új vendég jön. Az mindig működik. A specialitásom.

– Nos, igen. És persze a te rakott palacsintádból tényleg nincsen kispórolva az alapanyag. Megtöltöd azt te gazdagon, senki nem mondhatja, hogy nem. Csak hát az íze…

– Mi van az ízével?

– Nézd, természetesen ízlések és pofonok… ugyebár.

– Szerinted szar?

– Istenem, hát hogy mondhatsz ilyet? Dehogy szar! Ezt a szót soha nem használnám semmire, amit te készítesz. Konkrétan ehetetlen.

– Micsoda? Ehetetlen?

– Belül gejl, a tetejére karamellizált cukor keserűvé van égetve, a csokoládétól meg a rumaromától az egész szét van ázva, szóval elég gusztustalan egy édesség, na, kimondtam.

– Nem is tudom, mit válaszolhatnék erre.

– Semmiképpen nem akartalak megbántani, ugye tudod?

– Hát persze, Imola. Hálás vagyok neked, köszönöm az őszinteségedet. Fontosak a visszajelzések, tanulni lehet belőlük. És hát, gondolom, te is szívesen tanulnál.

– A jó pap holtig tanul, nem igaz?

– Úgy is van. A lakásotokról lenne szó.

– Igen? Mi van vele?

– Tudom, hogy lakberendező segített a kialakításában, és látszik a dizájn mögött a gondolat.

– Köszönöm!

– Ne köszönd! Rosszul vagyok, ha belépek hozzátok. Totál ízléstelenség az egész, és ezt nem csak én mondom, a barátnőink egytől egyig így gondolják. Van egy külön csetünk a csajokkal, amiben a lakásotokat tárgyaljuk ki. Hú, nagyon sokat szoktunk nevetni! Az a bugyisárga fotel… Jaj, bocsáss meg, kérlek, de barátnők vagyunk, alap az őszinteség, te is ezt vallod, nem igaz?

– Bizony hogy. Hálával tartozom neked, hogy nem köntörfalazol, hogy megmondod pacekba, hogy a lakásom nem a te világod. Nem a te világod? Egy ocsmányságnak látod egészen pontosan. De tényleg köszi! Köszi, köszi! És engedd meg, hogy én is újra megajándékozzalak az őszinteségemmel. Mert hát van ott még…

– Kíváncsian hallgatlak.

– A kislányodról lenne szó.

– Mi van Enikővel?

– Nem tagadom, Enikő nagyon csinos lány. Rád hasonlít, szerencséje van. Csak hát Zsófi lányom szerint, hogy is mondjam…

– Na, mondjad csak!

– Fogalmazzunk úgy, hogy tud élni az adottságaival.

– Ezt mégis hogy érted?

– Ne értetlenkedj, Móni! Több faszt fogott, mint kilincset, na!

– Te most komolyan lekurváztad a lányomat?

– Nem én! Mondtam én, hogy pénzért csinálja? Nem mondtam.

– Valóban nem. De természetesen köszönöm, hogy nem máshonnan kellett megtudnom. Őszinteségedért nem maradhat el a hála.

– Kíváncsivá tettél, Imola!

– A férjedről lenne szó.

– Mi van az Endrével?

– Nem lepne meg, ha azt mondanád, hogy az utóbbi időben nem forszírozza túlságosan a szexet.

– Ööö, hát, hogy is mondjam…

– Ne habogj, értem én, amit mondasz, vagy inkább, amit nem mondasz. És az igazság az, hogy oka, mondjuk, van rá a férjednek.

– Hogy érted ezt?

– Sajnálom, hogy tőlem kell megtudnod, de hát buzi az Endre.

– Hogy mondod?

– Meleg, homoszexuális, saját neméhez vonzódó, LMBTQ, magyarul buzi.

– Ezt mégis honnan veszed?

– Van egy férfikollégám, aki más férfiakkal szokott szexuális kapcsolatot létesíteni, ők is itt a lakóparkban élnek. Kérdezte pár hete, hogy ismerem-e az Endrét. Persze, válaszoltam, felettünk laknak. Kérdezte, hogyhogy „laknak”. Kivel lakik az Endre? Mondom, hát a feleségével, Imolával. Erre ő nagyon kiakadt, hogy az Endrének felesége van, miközben ígérgeti, hogy vele fog összeköltözni. Mutatott is egy szelfit, amin ő és Endre ölelik egymást, és Endre, ha ez még nem lenne elég, egy fehér, V nyakú, slim fit pólót visel.

– Hát akkor ezért…

– Igen, valószínűleg ezért.

– Hát, közel húszévnyi házasság után azért ez elég meredek, de nem élhetek le egy életet tudatlanságban. És talán neked is jobb lenne, ha tisztán látnál még egy dologban. Emlékszel októberben arra a szörnyű gyilkosságra a földszinten?

– Persze hogy emlékszem. Utána napokig aludni sem bírtam. Ráadásul a mai napig nem találják a gyilkost. Remélem, nem tér vissza.

– A rendőrség valóban nem találja. De én tudom, hogy ki volt az.

– Úristen, kicsoda?

– Gergő, a fiad.

– Micsoda?

– A nő a szeretője volt, megzsarolta, hogy ha nem hagyja el a barátnőjét, kipakol. Erre a fiad megfojtotta egy törölközővel. Mindent láttam és hallottam, mert pont a teraszon voltam aznap éjjel, nem tudtam aludni.

– Ez rettenetes. Felfoghatatlan. Nézd, Imola, azt hiszem, hogy ez az úgynevezett őszinte beszéd kezd egy kicsit veszélyessé válni. És itt az ideje, hogy bevalljam neked, hogy nagyon megbántottál azzal, hogy pocséknak találtad a palacsintámat. Szóval én csak kitaláltam mindent, hogy bosszút álljak rajtad! Nem szoktuk kritizálni a lakásodat a lányokkal, semmi baj nincs vele, és a férjed sem meleg, legalábbis semmi sem bizonyítja.

– Jaj, de jó, hogy bevallod. Így akkor én is elmondhatom, hogy bizony túltoltam egy kicsit. A palacsintában a cukor egyáltalán nem kozmált oda!

64907

Rajongtam nagyapámért. Nagydarab ember volt, a szeme hatalmas, kék, és mindig mosolygott vele. Lőw Árminnak hívták, legendás hentes és mészáros volt a Garai téri piacon. A negyvenes években, a háború után kezdte a szakmát, és egészen 1987-ig ott dolgozott: akkor ment nyugdíjba. Nagyanyámat már nem ismerhettem, de a Papa – ahogy nemcsak én hívtam, hanem a fél Garai tér is –, megadott mindent, amit egy nagyszülőtől egy unoka megkaphat. Ő tanított meg sakkozni, fehérpecsenyéből meg hátszínből készített nekem hétvégén sültet, disznóhúst a boltjában sem tartott. Gyakran focizni is kijártunk, és a téren minden fiú engem irigyelt a vagány nagyapámért. Megtartotta a zsidó ünnepeket, nagy áhítattal imádkozott héberül, a mindennapokban sok német, pontosabban jiddis kifejezést használt. Később is sokat tanultam tőle, és időnként mesélt a koncentrációs táborról, arról, hogy hogyan menekült meg egyedüliként az egész családjából. Hősnek tartottam, amiért volt lelkiereje hozzá, hogy egyedül kiszabadítsa magát, és bálványoztam, hogy egy ilyen szörnyű tragédia után is képes volt talpra állni, és új életet kezdeni a családja támogatása, szeretete nélkül. Még csak szomorúságot sem láttam a szemében soha, dacára mindannak, amin keresztülment. Szerette, élvezte az életet. De a kezén örök bélyegként ott volt a tetovált szám. 64907. Fejből tudom a mai napig, annyiszor láttam.

Aztán 1990-ben, nem sokkal azután, hogy újra kinyílt a világ, történt valami, ami mindent megváltoztatott. Augusztus volt, kimondottan meleg nyár, én pedig, hogy egy kis zsebpénzt keressek, beálltam nagyapám hentesüzletébe kisegítőnek, amíg a segédje, Zsiga szabadságra ment. A magas, fekete szemű, ősz hajú férfi nem sokkal zárás előtt lépett be az ajtón. Odalépett a nagyapámhoz, de nem kért tőle semmilyen húst, csak meredten nézte.

– Maga az. Maga a mészáros. Megismerem. Hát végre megtaláltam – mondta fojtott hangon.

Papa szemében akkor láttam meg először a rémületet. Majdnem kiesett a kezéből a csontozóbárd, aztán némán hátrament a raktárba, és becsukta az ajtaját.

– Mondja meg a főnökének, hogy még visszajövök. Lőw Ármin! – mondta, és olyan gyorsan eltűnt, ahogy érkezett.

Papa másnap beteget jelentett, a nagybátyám állt be helyette a pult mögé. Zárás előtt ismét eljött a férfi, és annyit mondott suttogva nekem, hogy Lőw Ármin. Mondtam neki, hogy ma nincs benn, mert nem érzi jól magát. Azon a héten még kétszer ismétlődött meg az eset. Pont, mielőtt elfordítottam volna a táblát az üzlet ajtaján, belépett a férfi, elismételte nagyapám nevét, majd miután látta, hogy nincs benn, sarkon fordult és távozott. Aztán eljött a péntek, de aznap már nem jött a férfi.

Zárás után felkerestem a házában a nagyapámat, akin nem láttam nyomát betegségnek. Elmondtam neki, hogy többször is kereste őt az idegen. Nagyapám tekintetébe ismét rettegés költözött.

– Figyelted, hogy követett-e? – kérdezte gyanakvón.

Nekem eszembe sem jutott, hogy útközben hátraforduljak, ezért értetlenül néztem rá. Láttam rajta, hogy haragszik rám. Aztán kilépett a házból, szétnézett a kertben, majd ki az utcára a kerítés felett. Miután megnyugodott, hogy senki sem fenyegeti, sóhajtott egyet, és finoman értésemre adta, hogy távozzak. Valahogy eltűnt a mosolygás a szeméből. Mintha nem is ő lett volna, amikor köszönés nélkül kétszer ráfordította mögöttem a kertkapu zárját.

– Ki ez a férfi, és mit akar tőled? – kérdeztem a kapu felett.

– Egy mocskos tetű – válaszolta, és visszahúzódott a házba.

Még sosem hallottam ilyen szavakat a szájából.

Hazafelé a buszon sokat gondolkodtam, hogy ki lehet az a titokzatos ember, aki hosszú idő után feltűnt nagyapám életében, és egyszerre keltett félelmet és ébresztett gyűlöletet benne. Mire hazaértem, hirtelen megszületett bennem a felismerés. Csakis Buchenwaldból ismerhette a férfit, és ha félt tőle, akkor biztosan egy náci volt. Talán egy őr. Igaz, amerikai akcentussal beszélte a magyart, de nem kizárt, hogy nyilasként segíthetett a náciknak, és a felelősségre vonás elől szökött Amerikába. Beleborzongtam a gondolatba, hogy egy őrült náci a háború után több mint ötven évvel vadászik az én csodálatos nagyapámra, a hősömre, a példaképemre. Azonnal elindultam vissza hozzá. A buszmegállótól már rohantam a házáig, de ott hiába csengettem, nem nyitotta ki a kaput. Gyorsan átvetettem magam a kerítésen, az sem zavart, hogy lehorzsoltam a térdemet. A ház ajtaja nyitva volt, és amikor beléptem, rosszul lettem a látványtól. A földön egy vértócsában feküdt az idegen férfi, mellette a nagyapám állt kezében a hentesüzletből jól ismert csontozóbárddal. A szőnyegre hánytam. Aztán valahogy összeszedtem magam, ittam egy pohár vizet, és leültem egy székre. A nagyapám egy ideig csak némán nézett bele a semmibe, aztán suttogva annyit mondott:

– Nem tehettem mást. Meg kellett védenem magamat és a családomat.

Csendben megsimogattam a hátát. Nem egy gyilkost láttam benne. Hanem a hőst, aki évtizedekkel a szabadulása után önvédelemből megöli az őrt, akinek vér tapad a kezéhez. Ártatlan zsidók százainak vagy talán ezreinek vére. Megrendülten álltam mellette. Azt hittem, mindjárt összeomlik, de meglepetésemre gyorsan feltalálta magát.

– Nem akarom életem hátralevő részét a rácsok mögött tölteni emiatt a tetű miatt. El kell tüntetnünk a testet – mondta határozottan.

Én pár percig még bénultan ácsorogtam, aztán valahogy összeszedtem magam. Kivittük a kertbe, én a lábánál, ő a kezénél emelte, aztán Papa begyújtott a kerti kemencébe. Visszament a csontozóbárdért, majd felém fordult.

– Jobb, ha most inkább bemész a házba – mondta.

Engedelmeskedtem, de ahogy az előszobába léptem, egy kibontott borítékot találtam. Talán a férfi zsebéből eshetett ki, miközben kivonszoltuk a kertbe. Felvettem, és elkezdtem olvasni. A levelet angolul írták, nem minden szavát értettem. De a lényeget igen. A Los Angeles-i Simon Wiesenthal központ értesítette Lőw Ármint, hogy egy Günther Weber nevű fiatal náci katonatiszt, azaz „A mészáros”, aki több ezer magyarországi zsidó haláláért felel, a tőle elvett papírokkal Budapestre menekült, és azóta is ott él, az ő nevét használva… Nem bírtam tovább olvasni. A levélhez egy fotót is mellékeltek, amit titokban, a távolból teleobjektívvel készíthettek. Nagyapám volt látható rajta. Eldobtam a levelet, és kirohantam a házból. A férfi teste a földön feküdt, de már ruhátlanul. A kezén vékony fekete jegyekkel a jól ismert számsor: 64907.

Szülői értekezlet

– Na, mi volt? Mondd már, hát mi volt a szülőin? – kérdezte Ibolya, miközben kivette Artúr kezéből a laptoptáskát, majd lesegítette férjéről az átmeneti kabátot, gondosan vállfára helyezte és felakasztotta az előszobaszekrénybe.

– Hogy mi volt? Azt kérdezed, hogy mi volt? – ismételte teátrálisan Artúr, miközben meglazította a nyakkendőjét, és jobb cipője orrával lefejtette bal lába sarkáról a cipőt.

Ibolya csendben lehajolt, és a cipősszekrénybe tette a fénylő barna lábbeliket.

– Azt – motyogta Ibolya.

– Hát megettem őket reggelire, anyukám! – vágta oda fellengzősen Artúr.

– Kiket? Nem tárgyaláson voltál, csak egy egyszerű szülőin… – értetlenkedett a felesége.

– Hogy kiket? Hát mindenkit! Az osztályfőnököt és a sok kishitű, frusztrált és ostoba szülőt – magyarázta a férfi.

– Jézusom, mit csináltál? – nézett férjére félve Ibolya.

– Kiharcoltam a közbeszerzést a buszos kirándulásra – emelte fel az orrát Artúr, és belebújt medvebarna házipapucsába. – Ha az osztályfőnökön múlt volna, megbízták volna azt a céget, amelyik már évek óta dolgozik az iskolának. Nincs kétségem, a zsebükben van az igazgatóval együtt. Ha láttad volna, hogy tiltakozott… Azt mondta, nem akarja, hogy fél évvel csússzon a nyári erdei iskola egy elhúzódó eljárás miatt. Arra hivatkozott, hogy a nyári program nem csúszhat télre, mert a faházakban nincsen fűtés. Nagyon átlátszó – mondta magabiztosan Artúr.

– Hát, azért lehet ebben némi ráció – válaszolt félénken a felesége.

– Te csak ne állj a csalók oldalára, szépen kérlek! – oktatta ki a férfi.

– Meg sem szólalok, bocsánat! – ironizált Ibolya, majd bekapcsolta az indukciós főzőlapot a székelykáposzta alatt.

– De ez még semmi! Találd ki, hogy kit választottak meg kétharmados többséggel a szülői munkaközösség elnökének! Na? – szegezte neki a költői kérdést Artúr a tűzhelynél sürgölődő asszonynak.

– Gondolom, a többiek megkönnyebbültek, hogy volt egy marha, aki vállalta – motyogta a fazéknak Ibolya.

Artúr önérzetét sértette volna, ha meghallja a felesége megjegyzését, így inkább elengedte a füle mellett. Ibolya egy méretes szelet tarját halászott ki a fazékból, tányérra tette, és ráhalmozott egy jó adag káposztát. Eltávolította a rákerült babérlevelet, és letette a tányért a szülői munkaközösség újdonsült elnöke elé.

– Volt másik jelölt is – folytatta Artúr. – Iván apja. De csúfosan leszerepelt. A kortesbeszédeknél mindenki számára világossá vált, hogy a munkaközösséget nem is vezetheti más, csak én.

– Kortesbeszéd? Az is volt? A tárgyalótermi rutin jól jöhetett – váltott büszke mosolyra az asszony, miközben egy kanál zsíros tejfölt kanalazott a székelykáposzta tetejére. – Új gyerek ez az Iván? Marci sosem mesélt róla.

– Gondolom, igen – jött zavarba Artúr, aki teljesen megfeledkezett róla, hogy bár magas tisztséggel tért haza a szülői értekezletről, életében most járt először ilyen eseményen.

– Befizetted az osztálypénzt? – váltott számonkérő hangra Ibolya.

– Befizettem, igen. Nem én vagyok hajlamos elfelejteni az ilyesmit – célozgatott a feleségének Artúr.

– Hogy érted ezt? – lepődött meg Ibolya mosogatás közben.

– Nos, áttekintettem az osztálypénz befizetéséről szóló nyilvántartást, és megrökönyödve tapasztaltam, hogy Marci neve még csak nem is szerepel a listán. Pedig idén már a harmadik befizetés volt, ezek szerint ezekben valamiért nem vettél részt. Annak ellenére nem, hogy én minden egyes alkalommal odaadtam neked a pontos összeget. Csakhogy, ki tudja, mi okból, ez a pénz nem érkezett meg oda, ahova kellett volna – kellemetlenkedett Artúr.

– Te most tényleg azzal vádolsz engem, a saját feleségedet, hogy elsikkasztom a pénzt, amit Marci osztálykirándulására meg a pedagógusnapi ajándékokra adtál, és, mondjuk, Gucci cipőt vásárolok belőle magamnak? – csattant fel az asszony.

– Nem mondtam, hogy cipőt vettél belőle, de az bizony tény, hogy a 2. C számlájára nem érkezett be, ilyen befizetésnek nyoma sincs. És az is tény, hogy én adtam pénzt neked. Ezt, gondolom, te sem tagadod – nézett a feleségére a szemüvege felett a férfi.

– Milyen 2. C? Marci idén negyedikes! A fiad lassan tízéves, ezt sem tudtad? – csapta le a mosogatószivacsot Ibolya, majd levette a kötényét, és férjét hátrahagyva dühösen betrappolt a nappaliba.

Életem szerelme

Nóra lett életem szerelme.

Megismerkedésünk történetét nem nevezném különösen egyedinek vagy izgalmasnak, számomra mégis sorsszerű volt. Éppen egy fárasztó és szellemileg különösen megterhelő nap után értem haza a munkahelyemről. Miután levettem a kabátomat, a cipőmet, és megmostam a kezem, már annyi erőm sem maradt, hogy bevonszoljam magamat a nappaliba. Leültem hát az előszobai kisszékre, amit általában csak arra használok, hogy azon ülve szoktam kisuvikszolni a cipőmet, vagy belebújni a magasabb szárú téli csizmákba. A mobilom töltöttsége bőven harminc százalék alatt volt, mégsem siettem feltenni a töltőre, mert persze az is a nappaliban volt. Csak lógattam a lábamat, és pörgettem az Instát meg a Facebookot, tart, ameddig tart – gondoltam. Legalább csinálok valamit, ami nem fárasztó. Hamar megakadt a szemem egy poszton egy eladó színházjegyes csoportban. Mosolygó Nóra árult egy jegyet betegség miatt A vége című darab másnapi előadására a Radnótiba. Már akkor jó érzést ébresztett bennem a neve. Mosolygó Nóra – egy szép, fiatal nőt láttam magam előtt, aki magányosan él, de annyira szereti a színházat, hogy egyedül is elmenne. Már ez alapján is közel éreztem magamhoz, hiszen nekem is fontos a színház, és a legtöbbször én is egyedül megyek. A Bartis Attila regényéből készült előadás jó kritikákat meg kommenteket kapott, terveztem is, hogy megnézem. Csak persze sosem lehetett rá jegyet kapni. Megnéztem a naptáramat, és örömmel láttam, hogy másnap estére semmilyen programom nincsen, így kommentben lecsaptam a jegyre. Másodpercekkel később már jött is a privát üzenet Nórától. Megadta a számlaszámát, én gyorsan átutaltam neki az árát, ő pedig maximális korrektséggel perceken belül elküldte nekem a színházjegyet e-mailen, és jó szórakozást kívánt. Udvariasan megköszöntem, majd lefeküdtem aludni. Másnap este fantasztikus élményben volt részem, a darab tényleg lenyűgözött, egy hirtelen ötlettől vezérelve ráírtam Nórára cseten, megköszöntem neki az élményt, és megkérdeztem, hogy jobban érzi-e már magát. Engem is meglepett, mert azonnal válaszolt. A kérdéseket válaszok, a válaszokat pedig újabb kérdések követték; végül hajnali kettőig cseteltünk. Volt szó felső légúti megbetegedésekről, Bartis Attiláról, erdélyi magyar irodalomról, független színházakról, házi kosztról, tengerentúli utazásokról, családról és még barátokról is. Már néhány üzenetváltás után úgy tudtunk egymással kommunikálni, mintha legalább ezer éve ismernénk egymást. Amikor elköszönt, hogy elfáradt, és le kell feküdnie, én még vagy másfél órán át nem tudtam elaludni. Csak a maratoni csetelés járt a fejemben, Nóra kedvessége, humora, a művészetek iránti fogékonysága. Elbizakodottság nélkül azt éreztem, hogy számára sem lehetett éppen kellemetlen ez a hosszúra nyúlt csevej, hiszen nem egyszer ő kezdeményezett, azaz ő kérdezett engem. Másnap reggel ő jelölt ismerősként a Facebookon, persze azonnal visszajelöltem, így már a fotóit is láthattam. Nem olyan volt, amilyennek elképzeltem. Annál is ezerszer gyönyörűbb. Kinagyítottam a profilképét, szinte a számítógép teljes képernyőjét elfoglalta festményszerű arca, egyenes, szőkésbarna haja, és fülében a diszkrét, aranyszínű fülbevaló lila kővel. Természetesen folytattuk a csetelést ott, ahol alig néhány órával korábban abbahagytuk. Közben elindultam a munkahelyemre, de egy megállóval túlmentem a metróval, annyira belemerültem a Nórával való írogatásba. Fogalmam sincs, hogy mi történt aznap az irodában, pedig tudom, hogy beszéltek hozzám a kollégák, sőt két meetingem is volt, de én mosolygó arccal végigcseteltem a napot Mosolygó Nórával. Tényleg csak akkor hagytuk abba, amikor néhány órára lefeküdtünk aludni, és gyakran ő kezdte az üzenetáradatot másnap reggel. Néhány nap után már többet mondtam el neki magamról, mint amennyit a családomnak és a barátaimnak hosszú éveken át, és ő is beavatott a legféltettebb titkaiba. Különös érzés volt, hogy bár soha nem találkoztunk, ilyen rövid idő alatt ennyire közel tudtunk kerülni egymáshoz. Amikor éppen nem cseteltünk, én a képeit nézegettem, lapozgattam a fotógalériáit a Facebookon, már fejből tudtam, melyik után melyik jön: Luca zebegényi leánybúcsúja a csajokkal, Újra együtt – Arany János Gimnázium, 12. C. osztálytalálkozó, lokáció a zuglói Trófea étterem, majd Pali papa nyolcvanadik születésnapja családi körben. Magamnak hamar bevallottam, hogy örömmel tölt el: egyetlen fotón sem mutatkozik férjjel, vőlegénnyel, pasival, és csevegésünk négy nap után elérkezett a pontra, ahol nyíltan elmondtuk egymásnak, hogy jelenleg nincs partner az életünkben. Innen egyenes út vezetett virtuális beszélgetéseink újabb szakaszához, amelyben egyre nyíltabban kezdtem neki udvarolni. Magam is meglepődtem rajta, hogy akadálytalanul haladtam, minden kedvességemet jól fogadta, soraimat a Messengerben sorra beszívecskézte. Közben az is kiderült, hogy bizony ő is megnézte a fotóimat. Igaz, nekem csak két profilképem van feltöltve, nem vagyok egy magamutogató típus, meg hát jobban is állnak nekem az igazolványkép kivágású fotók, és ő is megerősítette, hogy nem nézek ki rosszul rajtuk. A következő két napon az események a korábbiakhoz képest is felgyorsultak. Ha létezik olyan, hogy férfi és nő egymásra talál egy Messenger-ablakban, akkor az velünk megtörtént. Egyszer csak valahogy egyértelművé vált, hogy Nóra és én összetartozunk. És közben egyre abszurdabbnak tűnt, hogy mi ketten még soha nem találkoztunk. Arra, hogy ez megváltozzon, Nóra célzott először, de én voltam az, aki kimondtam, hogy mennyire szeretném élőben is látni, és végre belenézni gyönyörűen csillogó szemébe. Volt bennem némi szorongás persze. Mert bár éreztem, hogy lelkeink összekapcsolódnak, és erős a vonzalom közöttünk, tudtam, hogy vannak nők, akik nem tudnak túllépni azon, hogy csak százötvennégy centiméter vagyok, magasított talpú cipőben is legfeljebb százötvennyolc. Mégis reméltem, hogy az az erős szövetség, ami az elmúlt napokban kettőnk között kialakult, ami vitán felül az égben köttetett, magasabb rendű, mint az olyan földhözragadt, fizikai tényezők, mint az én testmagasságom. A randevút a Ferenciek terére, az Egyetemi Könyvtár elé beszéltük meg. Közönséges vörös rózsák helyett egy igazi tavaszias fréziacsokrot köttettem, azzal álltam ki a megbeszélt helyre a megbeszélt időpont előtt már tíz perccel. Összesen másfél órát ácsorogtam, de Nóra nem jött. Már nagyon aggódtam, hogy valami történhetett vele, ezért elővettem a telefonomat. A csetablakunk és benne az életünk eltűnt. Nóra sem volt már ott az ismerőseim között, sőt nem láttam többé ilyen nevet a Facebookon.

A Papa karácsonya

A Mama előre megrendelte a darált húst a Hunyadi téri piacon. Háromnegyed kiló sertés, ugyanannyi marha, ahogy a családi töltöttkáposzta-recept előírta. Így szenteste napjának reggelén már katonás sorokban álltak a betöltött savanyúkáposzta-levelek, mellette külön tálakban az aprókáposzta, a füstölt kolbász, a kolozsvári szalonna és néhány darab oldalas is, amit a Papa annyira szeret. Nagy mennyiség, de nagy a család is. A Mama mindig sütőben készítette el a töltött káposztát, ahogy délvidéki születésű keresztanyjától tanulta. Kellett neki azért egy jó négy óra alacsony hőfokon, de egy pillanatig nem idegeskedett, tudta, hogy időben van.

Idén valahogy jól összejöttek a dolgok. Komótosan készült az ünnepre, mindent alaposan megtervezett, és időben beszerezte az ajándékokat is. A fát, amely Mikulás óta várta sorát a balkonon, már huszonkettedikén feldíszítette. Nyoma sem volt a szokásos rohanásnak. Korábban feszültséggel teli időszak volt ez a Mama számára. Sokat veszekedtek a Papával, aki sosem segített neki, gyakran öntött föl a garatra, és akkor is követelte, hogy a megszokott időpontban az asztalon legyen az ebédje, amikor a Mama egy tízfős ünnepi vacsorát készített elő.

De most még a Papa is csendes volt. Érezhetően gyengébb és lassúbb lett tavaly óta, cserébe békésebb is. A Mama egyre gyakrabban látta zavartnak, és az arca is szürkésebbé vált. A nap nagy részét a szobájában töltötte, és a rádiót hallgatta.

A Mama elégedetten tette a tálalóra az este elkészült bejgliket. Arról sem feledkezett meg, hogy Ákos kedvéért egy mazsola nélküli rúd dióst is süssön, és megelégedéssel konstatálta, hogy ezúttal egynek sem repedt meg a teteje. Ez a karácsony több szempontból is különlegesnek ígérkezett. Évi és Zoltán két év különélés után kibékültek, megmentették a házasságukat. A hír, hogy Évi visszatér a családi asztalhoz, felvillanyozta a Mamát. Szerette a menyét, sőt volt is szerepe abban, hogy annak idején összekerültek Zoltánnal. Unokája, Zoé pedig ezt az alkalmat tartotta megfelelőnek, hogy mindenkinek bemutassa párját, Kornélt, aki rövid ismeretség után már a kezét is megkérte egy firenzei hosszú hétvége alkalmával.

Ebéd előtt sütőbe tette a káposztát, majd megterített a Papának és saját magának a konyhai kisasztalon. A Papa komótosan felszürcsölte a csirkeragulevest, majd szó nélkül visszavonult a szobájába. A Mama leszedte a terítéket, elmosogatott, majd feldíszítette estére a nagy ebédlőasztalt. Az előszobaszekrény mélyéről előkotorta az ajándékokat, és a fa alá helyezte őket. Minden csomag mellé ajándékkísérőt írt, majd a csomagra celluxozta azokat. Különösen izgatott volt Ábel ajándéka miatt. A távirányítós kisautóért a Duna Plazáig ment a metrópótlóval, de biztos volt benne, hogy nem hiába. Ábel erről az autóról ábrándozott, amióta meglátta egy tévéreklámban az egyik mesecsatornán.

Már csak egy fél óra volt hátra a vendégek érkezéséig, ezért a Mama bement felébreszteni a Papát, hogy öltönyben fogadhassa a családot. De a Papa nem reagált. Hiába szólította egyre hangosabban a Mama, ő meg sem mozdult. Megfogta a kezét, ami valószínűtlenül hidegnek tűnt a felfűtött szobában. Csend volt, ismeretlen csend. Nem volt szuszogás, hortyogás és krákogás sem. A Papa nem lélegzett már, délutáni álmából nem ébredt fel többé. A Mama némán helyezte vissza a hideg, élettelen kezet az ágyra. Ötvenkét évnyi házasságnak ennyi a vége? – fogalmazódott meg benne a kérdés, majd rögtön utána egy másik is: Vajon elkészült a töltött káposzta? Kisietett a konyhába, és egy edényfogóval a pultra helyezte az egyforma tekercsekkel teli tepsit. A tetején egyenletesen elosztott aprókáposzta kissé megbarnult. Így szerette a család. A lágy belsejű tölteteken a ropogós kis káposztaszálakkal. Jó zsíros házi tejföllel lesz az igazi – mosolyodott el a Mama, majd eszébe jutott, hogy a Papa is mennyire szerette. Az órájára nézett, és ijedten látta, hogy alig öt perc van hátra a vendégek érkezéséig, és még nem szeletelte fel a zserbót. Végül fél ötre minden elkészült, még a birsalmasajtot is kicsomagolta a fóliából, és a tálaló közepére helyezte.

Senki sem késett, a megbeszélt időpontban egyszerre csöngettek be a rokonok. Jókedvűek voltak, örültek egymásnak, meg persze a Mamának is. Egy negyedóra is eltelt, mire a Papa felől kezdett érdeklődni Zoltán.

– Megpihent – fogalmazott a Mama, a meglehetősen kétértelmű magyarázatot pedig mindenki elfogadta. Bizonyára élénken élt bennük a korábbi karácsonyok emléke, amikor a Papa részegen mocskolta őket, a Mamával pedig úgy beszélt, mintha a cselédje lett volna.

A Mama örült, hogy békében, szeretetben telik a karácsony, Kornél személyében egy jó arcú és illedelmes fiatalembert ismerhetett meg, Évi és Zoltán pedig valósággal turbékoltak, senki meg nem mondta volna róluk, hogy néhány hónappal korábban csak az ügyvédjeiken keresztül üzengettek egymásnak. Fel-feltámadó lelkiismeret-furdalása okán az este során a Mama csupa jót mondott a Papáról a családnak. Amikor Ábel kicsomagolta a távirányítós autót, és a nagyanyja nyakába borult, az fontosnak tartotta megjegyezni, hogy a Papa járta be érte a várost. A töltött káposzta sikerén is osztozni akart a férjével:

– Idén a Papa töltötte be a leveleket! – füllentette mosolyogva.

A család azt is megtudhatta, hogy idén a Papa cipelte haza a közel kétméteres normann fenyőt, a hokedlin állva ő is díszítette fel, sőt magára vállalta, hogy ő süti meg a zserbót, emiatt lett idén a szokásosnál is ízletesebb.

– Nem csoda, hogy elfáradt, nem fiatal már – adott nehezen cáfolható magyarázatot férje távolmaradására a Mama, miközben visszatette a tálalószekrénybe a Papa érintetlen terítékét.

Évi volt az, aki megfogalmazta, amit az egész család érzett:

– Sajnálom, hogy nincs itt velünk, mégis úgy érzem, hogy az idei karácsony a Papa karácsonya!

Élő Költők Társasága

Tisztelt egybegyűltek! Hölgyeim és Uraim! Kedves Költőnők és Költő férfiak!

Sok szeretettel és nagy tisztelettel köszöntöm önöket a kulturális tárca nevében! Nagyon örülök, hogy ilyen szép számmal megjelentek itt. Igaz, kötelező volt, de így is nagyon örülök. Talán túlzás nélkül állíthatom, hogy ebben a teremben a magyar költészet művelőinek színe-java felsorakozott. Jómagam sok kedves ismerőst is felfedezni vélek a széksorok között. A nevem Szikla Szilárd, a minisztérium helyettes államtitkára vagyok. Tudom, tudom, sokan önök közül most azt gondolják, hogy felesleges bemutatkoznom, hiszen engem mindenki jól ismer. Kétségtelenül színes egyénisége vagyok a közéletünknek, mindig ott, ahol kell: rendszeres vendég vagyok az M5-ön, és láthattak nem is egyszer a HírTV kulturális magazinjában is. De ezzel együtt, engem még úgy neveltek a szüleim, hogy az ember egy ilyen helyzetben igenis bemutatkozik. Mert nekem még volt gyerekszobám, ugye.

Na de térjünk a tárgyra.

Értelmiségi körökben sokan ellenségesen léptek fel a kormánnyal szemben, amikor a kabinet úgy döntött, hogy jelentősen szűkíti azok körét, akik igénybe vehetik a kisadózó vállalkozások tételes adóját, azaz népszerű nevén katát. Az elégedetlenkedők közül többen, és most nem akarok ujjal mutogatni itt senkire, még mindenféle hídfoglalásokban is képesek voltak részt venni, közösséget vállalva migráns pakisztáni ételfutárokkal, hogy eltántorítsák a kormányt attól a megkérdőjelezhetetlen szándékától, hogy véget vessen a pofátlan adóelkerülésnek és adócsalásnak.

Ennek a hőzöngésnek már csak azért sem volt semmi értelme – remélem, utólag már mindenki belátja –, mert ahogy azt ígértük, megtaláltuk a megoldást arra, hogy mindenki legális jövedelmet kapjon a munkája után, és természetesen munkaviszonya is legyen. Száz szónak is egy a vége, köszöntöm a leendő munkavállalókat az Élő Költők Társaságában, azaz hivatalos nevén a Nemzeti Költészeti Nonprofit Zrt.-ben!

Kormányunk, amely eddig is rengeteget tett nemzeti kultúránk ápolásáért, most, azt hiszem, igazán szintet lépett. Jár a taps! Mertünk nagyot álmodni azzal, hogy egy vállalatba tömörítjük a hazai líra nagyjait, sőt közepeseit és apróságait is azzal, hogy végre államosítjuk a hunniai Parnasszust, segítő jobbot nyújtunk mindenkinek, akiben megvan a nyitottság arra, hogy együttműködjön velünk.

Itt, a helyszínen, alapítói beszédem után mindenkinek lehetősége lesz rá, hogy aláírja a munkakönyvét. Munkatársaim a kijáratok mellett elhelyezett asztaloknál várják önöket. Kérem, mindenki legyen türelemmel, sorra fognak kerülni.

És akkor beszéljünk a munkáról! A Nemzeti Költészeti Nonprofit Zrt.-hez való csatlakozással önök köztisztviselői státuszba kerülnek. Bérezésüket a bértábla szerint állapítjuk majd meg, de jobban fognak keresni, mint korábban, efelől biztosíthatom önöket. Lesz miből költeni, értik? Mostantól nem kell irodalmi lapoknál kuncsorogniuk a verseikkel, ezeket mi fogjuk központilag intézni. Az irodalmi élet egészének közelgő államosítása leegyszerűsíti a publikációs lehetőségeket, a zrt. munkavállalóinak ez juttatásként jár, akárcsak a Széchenyi Pihenőkártya, a vármegyebérlet, valamint a ruhapénz. Hallják? Ruhapénz is lesz! Nem kell szakadt, régi gúnyában járniuk tovább. Mert hát ki mondja, hogy egy értelmiséginek, egy költőnek úgy kell kinéznie, mint valami hajléktalannak, nem igaz?

Mint az állam alkalmazottjaitól, azt hiszem, elvárhatom a megfelelő ruhaviseletet, és az extrém frizuráktól, ne adja isten, tetoválásoktól is kérem, hogy tartózkodjanak. Munkakezdés reggel nyolc órakor, a munkaidő fél ötkor ér véget, és van félórányi ebédszünet.

Hétfőn a zrt. vezérigazgatója, Vitéz Kiskunfélegyházi Bátor Özséb fogja önöket beosztani a költészeti osztályokba. Lesz népköltészeti, hazafias költészeti és tájversosztály, és természetesen megalakul a tanítóköltemény-osztály is. Szatíraosztály forráshiány miatt idén még biztosan nem indul, és ha engem kérdeznek, azt mondom, jövőre sem. De változhatnak az idők.

A napot az ihlet érkezésével kezdjük. Tudjuk, hogy önöknek eddig nem jött mindig magától. De ezért is hasznos a vállalati működés, mert az ihlet központosítva lesz. Igazságosan osztjuk majd el. Mindig akad, akinek több van, másnak kevesebb, de végül mindenki azonos mennyiséggel ülhet neki az alkotásnak.

Hétfőtől csütörtökig mindenki szabadon alkothat, hiszen mi tiszteletben tartjuk az alkotás szabadságát. Utána felkeresik önöket a belső ellenőrzési osztályunk munkatársai, és áttekintik az addig megszületett műveket. Jelzik, ha a műfajok határai esetleg átlépésre kerültek volna, vagy ha valaki köztisztviselői esküjét megszegve államellenes izgatásba fogott volna. Az efféle műveket természetesen azonnal megsemmisítik, a tévútra lépett poétát meg kivezeti a Valton Security. Szóval nem ajánlom a forradalmárkodást! Petőfinek sem jött be, nem igaz?

Péntekenként továbbképzésre kerül sor. Ehhez vendégelőadók, a nemzetközi költészetipar nagyjai érkeznek majd önökhöz a világ számos pontjáról, például Minszkből, Taskentből és persze Moszkvából.

A legjobb versek szerzői közül választja ki a menedzsment a hét, illetve a hónap költőjét. Az év legjobbja pedig kap egy két főre szóló egyhetes társasutazást a baráti Csádba, egy bemutatkozási lehetőséget bármelyik állami ünnepségen, valamint bekerül a Nemzeti Alaptantervbe, és természetesen automatikusan jár a Kossuth-díj is!

Én ki merem mondani, hogy önöknek az élete fog megváltozni. Olyan társadalmi megbecsülést kapnak majd, mint eddig soha! Vallják be őszintén: ha valaki megkérdezte önöktől, hogy mi a foglalkozásuk, és önök megmondták, hogy költő, mit tapasztaltak? Na, mondják csak el! Nem kell szégyenlősködni! Hát jó, elmondom én! Úgy néztek magukra, mint valami pénztelen, koszos alkoholistára! Hát ez mostantól másként lesz. És ezért nem nagy ár, hogy átkerülnek a zrt.-hez. Ja, és kötelező lesz a kamarai tagság is, ha ezt nem említettem volna.

Értve vagyok? Akkor ne felejtsék, hogy a kollégák az előtérben várják önöket! Ja, és még egy dolog… Bizonyára arra is kíváncsiak, mi történik azzal, aki nem írja alá a munkakönyvét, aki elutasítja nagyvonalú ajánlatunkat. Nos, ő tanulmányútra indulhat Phenjanba, aztán újra elbeszélgetünk.

Munkára fel!

A színházlátogatás

A színházlátogatás ötlete a gyár HR-igazgatójától származott. Azelőtt Budapesten dolgozott egy vállalatnál, és ott szokás volt, hogy kulturális programokat szerveznek a munkavállalóknak. Egy vezetőségi értekezleten vetette fel, és bár többen meglepődtek, végül rábólintott a menedzsment.

A gyári dolgozók közül nem sokan jelentkeztek, főleg az irodások éltek a lehetőséggel, nekik céges e-mail-címük is volt, oda kaptak körlevelet, a többiek az öltöző falára kifüggesztett faliújságról értesülhettek a cég dolgairól.

A színházi plakáton egy piros színű magas sarkú cipőt viselő női láb volt látható, Gyula munkatársai néhány szexista megjegyzést téve nevetgéltek rajta, de ő ezúttal nem csatlakozott hozzájuk. Maga sem tudta volna megmondani, hogy miért, de hirtelen kíváncsiság ébredt benne a program iránt. Negyvenegy éves volt, és soha korábban nem járt még rendes színházban. Az overallosok közül valószínűleg csak ő jelentkezett, hogy megtekintené Az üvegcipő című előadást, amit egy bizonyos Molnár Ferenc írt. Így hívták az öreg targoncavezetőt is, jutott eszébe, miközben aláírta a jegyigénylő formanyomtatványt. A HR-asszisztens kisasszony gépiesen mondott el minden tudnivalót a busz indulásának pontos helyéről és idejéről, majd megkérdezte Gyulát, hogy van-e egy fehér inge.

Gyula a következő hét szombatján pontban öt órakor odaállt a gyár nyugati bejáratához, a találkozási pontra. Egy-két embert ismert látásból, de a buszon nemigen akadt, akivel beszélgetni tudott volna. A Miskolci Nemzeti Színház hatalmas épület volt, előtte csupa illatos nő mindenféle színes ruhákban, meg nyakkendős férfiak. Gyula kicsit szégyenkezett, hogy neki csak egy kordnadrág és egy fehér ing volt az ünnepi viselete egy fekete munkáscipővel, de mivel senki nem foglalkozott vele, ezt hamar elengedte. Nem sokkal hét óra után minden elsötétült, aztán felment a függöny, és elkezdődött az előadás. Bár Gyula nem mindent értett, és nem nevetett mindig, amikor a közönség ezt tette, elvarázsolta, amit látott. A színészek, a színpompás ruhák, a hatalmas díszletek, amelyek úgy néztek ki, mint egy házbelső, lenyűgözték. A végén, ahogy mindenki más, ő is tapsolt, amíg össze nem csukódott a függöny.

A körülbelül másfél órán át tartó hazaút közben folyamatosan az előadás járt a fejében. Próbálta feldolgozni, amit látott, feleleveníteni minden pillanatát. Közben hallgatta az előtte ülők beszélgetését, akik közel sem voltak olyan lelkesek, mint ő. Budapestről beszéltek, ahol rengeteg színház van, és minden nagyobb és látványosabb, mint Miskolcon. Talán be sem engednének oda, gondolta Gyula.

Ildikó, a felesége közel egy órán át hallgatta, hogy mi történt vele aznap este. Gyula a nadrágzsebéből elővette a kissé gyűrött szereposztást, és felolvasta neki a színészek nevét. Elaludni is alig tudott, nem hagyták az élmények. Másnap reggel, miután a gyerekek is felébredtek, mindenkit leültetett a konyhaasztal mellé. A torkát köszörülve, egyik lábáról a másikra állva adta elő a nagy tervét. Zsanett és Ildikó nagyon lelkesen fogadták a családi színháznézés ötletét. Botond nem nagyon reagált, ami az ő esetében inkább pozitív visszajelzésnek minősült. Ám amikor Gyula hozzátette, hogy Budapestre utaznak, és ott mennek majd színházba, már a fiú is felkapta a fejét.

A következő hetekben Gyula minden gondolata a budapesti színházlátogatás körül forgott. Szólt a műszakvezetőjének, hogy szeretné teljesen kimeríteni a túlórakeretét, és végre arra is rászánta magát, hogy elvégezze azokat a kisebb munkákat, amikre különböző öregasszonyok kérték meg némi fizetségért a faluban. Két hónap alatt összegyűjtött annyi pénzt, amelyből megvalósíthatta a terveit. Az interneten talált egy közönségszervezőt, aki a Vígszínházba, A Pál utcai fiúk előadására szerzett négy jegyet. Igaz, csak három szólt egymás mellé, a negyedik szék hat sorral hátrébb volt, de a közönségszervező szerint ez is csodaszámba megy, mert Budapesten mindenki ezt az előadást akarja látni. A következő hétvégén a család bebuszozott Sárospatakra, Gyula mindenkinek vett egy ünneplő ruhát, Zsanett egy cipőt is kapott.

– Így már csak beengednek a színházukba a pestiek – mondta nevetve, és sok év után ismét gondoskodó családapának érezte magát.

Másnap kivette a könyvtárból a regényt, ami még rémlett neki a suliból, mosolyogva jegyezte meg magának, hogy ezt is Molnár Ferenc írta, de ez sem az öreg targoncás. Két nap alatt befejezte, pedig évek óta nem olvasott mást, csak a munkavédelmi tájékoztatókat.

Egy tavaszias márciusi szombatra esett a budapesti színházlátogatás napja. Gyula alig tudott aludni előző éjszaka, az átszállások miatt pedig már a megszokott ebédidő előtt elindultak Budapestre. Nem sokkal hat óra előtt érkeztek meg a Nyugati pályaudvarra. A vonaton csak ők voltak kiöltözve. A pályaudvartól gyalog sétáltak a Szent István körúton, a széles járdán úgy is elfértek, hogy mind a négyen egymás kezét fogták. A Vígszínház hatalmas, sárgás épület volt, tényleg sokkal nagyobb, mint a Miskolci Nemzeti Színház. Gyula lenyűgözve mutatta a családjának, hogy hol töltik majd ezt a régóta várt szombat estét, és közben furcsa érzése támadt. Amikor Miskolcon voltak a vállalattal, sokan álltak és beszélgettek az épület előtt. Itt azonban egy teremtett lélek sincs, sőt a színházból sem szűrődik ki túl sok fény.

Gyula fejéből kezdett kimenni a vér. A családját a járdán hagyva felfutott a színház előtti lépcsősoron, megpróbálta lenyomni a hatalmas kilincset, de hiába. Ránézett az órájára: háromnegyed hetet mutatott. Tiszta erőből rángatni kezdte a kilincset, de az nem engedett. Ennek a zajára azonban egy oldalsó bejáraton kilépett egy sötét egyenruhás, idősebb nő.

– Zárva vagyunk, nincs este előadás. Ma csak délutáni volt – magyarázta.

Gyula előrántotta vadonatúj zakójának csak félig kitépett zsebéből a jegyeket. Majdnem elájult, amikor megpillantotta, hogy a kezdés időpontja délután három óra lett volna. Visszafordult a családja felé. Ildikót az esküvőjük óta nem látta ilyen szépnek. Zsanett a cipőjében és a rövid szoknyájában kész nővé érett, Botond csak állt és nézett némán.

– Nem engednek be a pestiek. Na, kotródjunk innen haza, ezeknek mi csak bugris vidékiek vagyunk – mondta Gyula, és a szemétbe hajította a drága színházjegyeket.

Márta néninek meg kell halnia

Sajnáltam, hogy Márta néninek meg kell halnia, de Tibi elmagyarázta, hogy egyszerűen nem tehetünk mást. Kényszerhelyzetben vagyunk – ő így mondta. Levezette nekem, hogy ha a fizetésünkből akarunk saját otthont vásárolni, akkor én hatvanhárom, ő pedig hatvanöt éves lesz, mire összegyűlik annyi pénz, hogy legyen egy kicsi garzonunk, ráadásul addig nem is nagyon tudunk nyaralni menni, pedig megígérte, hogy egyszer visszamegyünk még Phuketre. Amikor mondtam neki, hogy Márta néni már idős, és amúgy is néhány év múlva meg fog halni, akkor elém tett egy kimutatást, hogy a nők esetében már nyolcvan év körül jár a várható élettartam. Hozzátette, hogy mire Márta néni magától feldobja a pacskert, lehet, hogy nekem már nem is lesz peteérésem, és egy nyomorult albérletben nem lehet családot alapítani. Kissé elszomorodtam, felidéztem a sok szép emléket, azokat a csodálatos kunmadarasi nyarakat, amiket Márta néni és Lóci bácsi tanyáján töltöttünk a bátyámmal. Ugyanakkor igazságtalannak is éreztem, ha nekünk amiatt nem születhet gyerekünk, mert keresztanyám után csak akkor örököljük meg a Rottenbiller utcai kétszoba-hallt, amikor ő eléri a várható élettartamot. Sőt, amilyen szívós volt mindig Márta néni, simán túlélhette volna azt is. Szóval könnyes szemmel, de leokéztam Tibi tervét, hogy Márta nénit eltegyük láb alól. Azt kértem csak, hogy ne fájjon neki, hogy ne kelljen szenvednie. Tibi azt mondta, arany szívem van, majd elment, hogy visszavigye a gazdaboltba az arzént, amit előző nap vásárolt. Szerencsére még megvolt a blokk. Márta nénit végül egy balatoni hosszú hétvégén öltük meg, egészen pontosan Tibi intézte el. Keresztanyám felfeküdt egy gumimatracra a révfülöpi strandnál közel a stéghez, de elaludt. Tibi meg szépen lassan betolta a mélyvízbe, kihúzta a dugót a matracból, és kiúszott. Három nap múlva Tihanynál fogták ki. Mondtam Tibinek, hogy azt ígérte, nem fog szenvedni, de egy vízbe fulladás azért nem nevezhető kegyes halálnak. Tibi azt válaszolta, hogy már mindegy. Végül is igaza volt.

Márta néni lakását hamar elfoglalhattuk: én voltam az egyetlen örököse. De nem számítottunk rá, hogy a falak vizesek lesznek, a fürdőszobacsempét pedig az 1980-as évek elején rakhatták fel – mondjuk, így legalább a fele le is esett. A padló fekete volt, és nyikorgott. Miután átcuccoltunk, és ott aludtunk egy éjszakát, mondtam a Tibinek, hogy elviselhetetlen ez a dohos bűz, és legszívesebben visszamennék az albérletbe. Erre azt mondta, hogy nincs pénzünk felújítani, és mivel minimálbérre van bejelentve, még a CSOK-ot sem tudnánk felvenni. Szinte vártam, hogy megkérdezze, kit öljünk meg, és nem is kellett rá sokat várnom. Mondtam, hogy a szüleimet hagyja békén, és különben is, Márta néni az én rokonom volt, most a saját családfáján nézzen körül. Hosszan vacillált, hogy a nevelőapja vagy a féltestvére legyen a kiszemelt, én javasoltam, hogy dobjon fel egy pénzt. Írás lett, ez pedig nem sok jót ígért a féltestvérének. Utólag Tibi is azt mondta, hogy jobb volt így, mert azt tudta, hogy a Tomi hol tartja a dugipénzét, míg Géza esetében azért rendesen megvolt a kockázata annak, hogy tök feleslegesen nyírjuk ki, mert nem kerül elő a della. Tomival végül halálos áramütés végzett a saját lakásában, Tibi kicsit megbütykölte a hálózatot előtte. Büszke voltam rá, mert nagyon szép munkát végzett annak ellenére, hogy két év után kibukott a műszaki technikumból. Hárommilliót hozott haza egy szemeteszsákban, meg némi kunát. Jó lesz a pulai nyaralásra, mondtam a Tibinek, de felvilágosított, hogy Horvátba már euró van. Végül éppen csak hogy kijött egy minimál felújítás a pénzből, mert ráadásul még be is kellett szállnunk a Tomi temetésének a költségeibe, ezt, mondjuk, nem éreztem igazságosnak. Végtére is csak féltestvérek voltak. Az OBI-ból ezért csak ilyen basic csempe lett véve, az is akciósba, szóval nem voltam éppen feldobva. De aztán Tibi mondta, hogy végül is örüljünk, van saját lakás, nem is büdös, egész fain. Átölelt, és pizzát rendelt, ünnepeltünk. Aztán iszogattunk is egy kicsit, én meg mondtam neki, hogy most már akkor jöhetne az a gyerekprojekt. Erre ő azt válaszolta, hogy rájött, hogy nem is akar gyereket. Na, ezen meg én kurvára felhúztam magam, hogy akkor mi a faszért fojtottuk Márta nénit a Balcsiba, meg mi a faszért csapattuk agyon a Tomit a váltóárammal, ha végül nem leszünk szülők. Mondtam neki, ha másnap reggel felkelek, és kicsit kijózanodom, itt hagyom őt a picsába, azt örülhet, ha nem nyomom fel a jardnál. Erre azt mondta, nyugodjak meg, főz egy csésze teát. Nem szokott ilyen házias lenni, de jó ötletnek tűnt a tea a piára. Megittam, de nem volt igazán jó, ménkű keserű volt, az az igazság. Kerestem valami édeset a fiókban, erre nem megtalálom az arzén blokkját? Kérdeztem a Tibitől, hogy akkor mégis, hogy vitted vissza, ha itt a blokk. Nem válaszolt, csak nézett lefelé.

Botrány

Még csak alig két hónapja dolgoztam a lapnál, amikor ez a különös eset történt. Nem én lettem volna beosztva a munkára, de egy kollégának kiújult az isiásza, kiíratta magát, ezért engem hívott fel a fotórovat vezetője. Egy belpolos főmunkatárs kapott valami fülest, hogy a miniszterelnök asszony titkos találkozón vesz részt egy Balaton-felvidéki házban. Egy olyan vállalat vezetőjével lesz megbeszélése, amely arról ismert, hogy gyakran veszteget meg politikusokat. Csak kevesen tudtunk a tervezett akcióról, nehogy valami pletykás kollégától idő előtt kimenjen az információ, mert akkor lefújhatják az egészet. A találkozóra szombaton került volna sor, de én már pénteken leutaztam terepszemlézni. Majdnem két óra volt az út, jól is esett a séta a faluban az elgémberedett lábaimnak. A kúriát, ahova a tárgyalást tervezték, hamar kiszúrtam. Mindenféle öltönyös, kopasz, napszemüveges férfi járkált az épület előtt, halkan beszéltek egymással, és egyáltalán nem volt arckifejezésük. Szemben velük én egyáltalán nem keltettem feltűnést, a fényképezőgépemet és az objektíveket az autóban hagytam, a farmeromban, a fehér pólómban, a vietnámi papucsomban és a napszemüvegemben pont úgy néztem ki, mint egy turista. Körülbelül húszpercnyi séta után megtaláltam, amit kerestem. A hegyoldalban egy szőlőskert drótkerítése mellől kiváló rálátás nyílt a kúria parkjára, sőt a legnagyobb teleobjektívem segítségével az épületbe is beláttam. Reméltem, hogy a testőrök nem pásztázzák távcsővel a hegyet, mert úgy már erősen lebukós lett volna a helyzet, de végül nem is időztem ott sokat, lesétáltam inkább az autómhoz. Visszafelé a délutáni csúcs miatt egy fél órával lassabban értem haza, és kissé bosszankodtam, hogy egy kevés alvás után mehetek vissza Nagyvázsonyba. Ennek ellenére másnap kipihenten és tettre készen vágtam neki az M7-esnek. Útközben megálltam egy korai ebédre, mert tudtam, hogy későn ér véget ez a nap, majd a feltűnést továbbra is kerülve elfoglaltam a helyemet a domboldalon. Mint valami természetfotós, órákig vártam, hogy végre berepüljön a madárka, de sokáig csak az öltönyös fickók jöttek-mentek, mellettük pedig időről időre elsuhant egy-egy fehér kötényes pincérnő. Aztán nem sokkal szürkület után kilépett a teraszra egy magas, szürke öltönyös férfi, kezében egy fekete, majdnem bőröndszerű aktatáskával. Leült a kerti garnitúra kanapéjára, majd több paksaméta papírt tett ki az asztalra. Állítanom kellett valamit a fényeken, de az objektívbe nézve pontosan felismerhető volt a férfi arca. Elégedettséget éreztem, hogy jól választottam ki a bújóhelyemet, és büszke voltam az alig féléves Nikonomra, ami egyből jobb fotóssá tett. Alig két-három perccel később egy kétszárnyú üvegajtón át kilépett a teraszra a miniszterelnök asszony. Korábban sosem láttam személyesen, az előző munkahelyemen főleg táncelőadásokat fotóztam, de a híradóból és a hírportálok fotóiról jól ismertem őt. Világoskék kosztümöt viselt fehér blúzzal, nyakában nagy, kerek, zöldeslila medállal. A férfi cigarettával kínálta egy tárcából, ő pedig kivett egyet, és tüzet kért. Gyorslövőre állítottam a gépet, legalább száz képet csináltam alig három perc alatt. Azóta sem jöttem rá, hogyan történt, de egyszer csak felvillant a vakum. Esküdni mertem volna, hogy direkt kikapcsoltam. Mégis, amikor éppen azt fotóztam, hogy mindenféle papírokat írat alá a férfi a miniszterelnök asszonnyal, aki cigarettával a szájában sorra szignózza a papírokat, a gépem lebuktatott. A vaku fényétől mindketten megijedtek, azonnal visszahúzódtak az épületbe, hirtelen újra biztonsági emberekkel lett tele a kert, majd a csapat fele elindult egyenesen felém. Még volt annyi lélekjelenlétem, hogy a fotóanyagot fellőttem a benti szerverre, aztán lerohantam a kocsimhoz, és kipörgő kerekekkel startoltam vissza Budapest felé. Kétutcányit haladhattam, amikor felhívott a belpolos főmunkatárs, aki a fülest kapta. Hangosan üvöltött velem, hogy mekkora lúzer vagyok, mert a fotón a miniszterelnök asszony a kabinetfőnökkel látható, és éppen azt teszik, amit egy miniszterelnök és egy kabinetfőnök tenni szokott. Szerinte én szó szerint elrontottam az évszázad botrányát. Mivel még viszonylag új voltam, nem mondtam meg neki, mit gondolok róla meg arról a tutinak látszó, értéktelen tippjéről, de nem is volt sok időm gondolkodni, mert hirtelen elém vágott egy hatalmas fekete terepjáró, majd észrevettem a visszapillantó tükörben, hogy mögöttem is vannak vagy hárman. Az előttem haladó felkapcsolta a kék villogóját, de addigra már minden irányból bekerítettek. Megadóan és közben értetlenül szálltam ki az autómból.

– Legyen szíves követni bennünket – mondta ellentmondást nem tűrő hangon az egyik férfi, aki ezen az esti órán is jókora napszemüveget viselt. Visszaültem az autómba, és előttem-mögöttem a fekete kocsikkal elindultam visszafelé. Nemigen értettem, hogy mi történik, hiszen a fotóanyagomról alig néhány perce tudtam meg, hogy fabatkát sem ér, sőt veszélybe sodorta azt a tervemet is, hogy kitöltsem a próbaidőt, és felvegyenek állandóra. A meglepetésem csak fokozódott, amikor a kúria bejáratánál maga a miniszterelnök asszony fogadott. Udvarias volt, de meglehetősen határozott, amikor egy hátsó terembe invitált. A szürke öltönyös kabinetfőnök már a szobában ült, és biccentett egyet felém.

– A fotókról lenne szó. Ezek semmiképpen nem jelenhetnek meg – mondta a férfi, és közben megjelent hangjában a pánik. Bár tudtam, hogy a képek már a szerveren vannak, ráadásul a teljes anyag megy a kukába, nem akartam engedelmeskedni a parancsnak. Tudtam, hogy egyszerűen nem kérhet ilyet. Demokráciában élünk, vagy mi… – fogalmaztam meg magamnak, de az ellenállásom nem törte meg az ő rámenősségét. – Kérem, adja át a fotókat! – ismételte el ezúttal idegesebben. Nem tudom, hogyan bírtam keménységgel, de csak némán megráztam a fejemet. Arra viszont nem számítottam, hogy a miniszterelnök asszony szemében könnyek jelennek meg, és szó szerint könyörögni kezd nekem, hogy ne jelentessük meg a képeket.

– Miért ilyen fontos ez önnek? Hiszen csak annyi látszik rajtuk, hogy a kabinetfőnökének aláír mindenféle papírokat, és közben elszív néhány cigarettát – szaladt ki a számon.

Ekkor felállt, mélyen a szemembe nézett, és csak annyit suttogott:

– Kérem, mentsen meg! Könyörüljön rajtam. Ez a fotó nem kerülhet bele az újságba. Anyám nem tudja, hogy cigizek!

Hivatás

Kálmán bácsit mindenki szerette a házban. Folyton mosolygott, és aki csak találkozott vele, kapott tőle egy jó szót, a hölgyek egy kedves bókot is. Korengedménnyel ment nyugdíjba, hatvan sem volt, amikor, ahogy ő mondta, leszerelt, és onnantól alig hagyta el a Nagytemplom utcai belső udvaros házat. De soha nem unatkozott, mindig feltalálta magát. Télen eltakarította a havat, tavasszal megmetszette a fákat, nyáron levágta a füvet, ősszel pedig összeseperte a lehullott faleveleket. Mindig szívesen játszott a gyerekekkel, akikkel megalapította a Nagytemplom utca 20/b Futballklubot, és hetente mérkőztek meg a Ferenc tériekkel. És bár minden sráccal jól kijött, mindig éreztem, hogy engem kedvel a legjobban. A köztünk lévő majdnem hatvan év ellenére barátok voltunk. Sokszor segített megcsinálni a házi feladatomat, amikor a szüleim későn értek haza a munkából, volt, hogy bekötözte a térdemet, amikor elestem, és lehorzsoltam róla a bőrt. Ahogy egyre közelebb kerültünk egymáshoz, sokszor mesélt a saját fiatalkoráról. A feleségéről, Gittáról, akit nagyon korán elveszített, a szertefoszlott álmáról, hogy egyszer neki is születik egy olyasforma fia, mint amilyen én vagyok, meg arról, hogy mennyire hiányzik neki a munkája, amit ő hivatásnak tartott. Kérdeztem tőle, hogy miért ment nyugdíjba, miért nem maradt dolgozni, de nem válaszolt, csak letörölt egy könnycseppet cserzett arcáról. Ekkor határoztam el, hogy Kálmán bácsit meglepem azzal, hogy ha csak egy nap erejéig is, de valahogy elintézem, hogy újra munkába állhasson. Persze ehhez egyedül kevés voltam. Mozgósítottam a fiúkat a házból, meg szóltam a Ferenc térieknek is, ők egy-két évvel nagyobbak voltak nálunk. Egy nap, amikor Kálmán bácsi lement vásárolni az ABC-be, Levente és én bemásztunk a nyitva hagyott ablakon a lakásába, és átkutattuk az iratait. Volt egy hatalmas íróasztala, annak a fiókjában tartotta a hivatalos papírokat, de csak egy nyugellátás összegét megállapító végzést találtunk 1988-as keltezéssel, amiben semmi sem utalt Kálmán bácsi foglalkozására. Ahogy meghallottuk az udvaron az ismerős lépteket, gyorsan visszatoltuk a fiókot, kimásztunk az ablakon a körfolyosóra, és elszaladtunk Leviékhez, mert ők csak két ajtóra laktak az öregtől. Rájöttünk, hogy új haditerv kell, és mégiscsak valahogy Kálmán bácsiból kellene kiszednünk, hogy mire lenne szükség ahhoz, hogy egy napon, mégpedig a gyorsan közeledő születésnapján végre újra dolgozhasson, újra gyakorolni tudja az ő imádott hivatását. A fiúkkal azt találtuk ki, hogy nem faggatjuk ki, mert az túl feltűnő lenne, hanem mindenki megpróbál valami keveset megtudni Kálmán bácsi szakmájáról, és a végén összeillesztjük a darabkákat. A terv működni látszott. Hamar megtudtuk, hogy Kálmán bácsi mindig egyedül dolgozott, de mégis emberekkel, a munkájához pedig zsámolyra és kötélre is szükség volt. Nem volt nehéz összeraknunk, hogy tornatanárként ment nyugdíjba, ezt a teóriát pedig csak erősítette, hogy önjelölt futballedzőként működött a környéken. Kálmán bácsi születésnapja vasárnapra esett. A folyosói ablakot szerencsére ismét nyitva hagyta, amíg elsietett a templomba, mi pedig mind a heten – tornaruhába öltözve – bemásztunk. Az előszobában találtunk egy pótkulcsot, ennek segítségével kinyitottuk a bejárati ajtót, és behordtuk a cuccokat. Mindannyian tornaruhába öltöztünk, Laci a poén kedvéért ráállt a zsámolyra, a kötelet pedig Gergő és Frici egy létráról rögzítették a fűtéscsövön. Így vártuk, hogy megérkezzen az ünnepelt. Ahogy elfordult a kulcs a zárban, gyorsan elbújtunk a kanapé mögött, csak Laci maradt ott a zsámolyon állva, teljesen lefagyva. Ahogy Kálmán bácsi meglátta, némán odalépett hozzá, a csőről lelógó kötélből hurkot font, és Laci nyakába tette. Aztán hirtelen hátrahőkölt. Hosszú másodpercekig némán nézte a padlót, és könnyezni kezdett. Közben Laci kibújtatta fejét a hurokból. Az öreg síró hangon kért tőle bocsánatot. Egymás után merészkedtünk elő a rejtekhelyünkről, de az ünneplés ezúttal elmaradt. Nem nagyon beszéltünk róla azóta sem, arra viszont mindannyian rájöttünk, hogy Kálmán bácsi sosem volt tesitanár.

Post it

Erzsike,

köszönöm a karácsonyi csemegekosarat. A benne talált, maga nevére szóló, tavalyelőtti üdvözlőlapot a konyhapultra tettem. Ajándék helyett örülnék, ha végre megemelné a béremet, nyolc éve járok magukhoz, lassan egy vasárnapi ebéd sem jön ki abból, amit maguknál kapok. Négy hete hiába kérem, hogy vegyen ablakmosót. Most már hagyja, megoldottam nélküle. Az ecetet ne keresse!

Margit

🞵

Margitka!

Sajnos a mi fizetésünk sem emelkedik, így nem tudunk emelni az órabérén. Higgye el, ha megengedhetnénk magunknak, azonnal megtennénk. Legyen szíves kicsit figyelmesebben takarítani a fürdőszobát! Nem szeretném, ha vízköves maradna a mosdó széle, és mosson fel a mosógép mögött is! A múltkor láttam, hogy egy órával korábban távozott, lesz szíves azt az időt ma visszapótolni.

Erzsébet

🞵

Kedves Erzsébet!

Mindig rendesen felmosok, arra magának nem lehet panasza! Azért indultam előbb a múlt kedden, mert ennyi fért bele nyolcezer forintba. Sajnálom, hogy ilyen rosszul állnak anyagilag, bár épp ma vettem át ön helyett a szállítóktól egy kilencfokozatú japán masszázsfotelt. Láttam a számláját, ennyiért mifelénk autót is lehet kapni. A dobozát természetesen szokás szerint felvágtam, és levittem a papíros kukába. Egy éve kérem az inflációkövető emelést, de mintha a falnak beszélnék. A mosógép mögött találtam egy férfi alsónadrágot. Nem a férjéé, azokat ismerem, vasalom őket eleget.

Margit

🞵

Margitkám,

régóta jár már hozzánk, szinte családtag, valahogy megoldom én ezt a kis emelést, ha kell, megvonom a falatot a saját számtól is. Legyen akkor jövő hónaptól nyolcezer helyett nyolcezer-ötszáz. Lepje meg belőle magát valamivel! Ne sajnálja magától, igazán megérdemli. Hova tette azt az alsónadrágot?

Erzsébet

🞵

Erzsébet,

őszintén megviselne, ha éhen tetszene halni, de ez a veszély nem fenyeget, tele a hűtő étellel, de azt sem tetszenek megenni. A minap a lejárt szavatosságú beluga kaviárt voltam kénytelen a kutyának adni. Már megbocsásson, de ötszáz forinttal kitörölhetem a seggemet. Apropó segg: az az alsónadrág egyelőre nálam marad, tessék csak még egy kicsit gondolkodni az emelés nagyságán!

Margit

🞵

Nézze, Margit!

Vegye tudomásul, hogy én nem tárgyalok terroristákkal! Amit maga csinál, az közönséges zsarolás! Kikérem magamnak, hogy engem itt inszinuál. Ön azt feltételezi rólam, hogy egy idegen férfit beengedek a lakásba, és megcsalom vele a Csabát? Hát ismer minket lassan tizenöt éve, és ilyen félének tart engem? Mélységesen csalódtam önben! Függönyt mikor tervez mosni?

Erzsébet

🞵

Tisztelt Erzsébet!

Én nem tételezek fel semmit, azt is készséggel elhiszem, hogy maga emberbaráti szeretetből mindenféle idegen férfiak koszos gatyáját hazahozza, kimossa, a levendulaillatú öblítőjével kimossa, és eldugja a mosógép mögé. De ha alkalmanként tizenkétezerre végre felemeli a pénzemet, akkor megígérem, hogy az alsónadrágból nem lesz válóok. Ami a függönyt illeti: két éve kérem, hogy vegyen egy létrát, anélkül nem érem el a karnist. Az alsógatyás talán eléri, aki XXL-eset visel, elég magas lehet!

Margit

Ki vagyok én?

Bíró Csaba – olvastam el saját nevemet a saját írásommal a kis fehér papírfecnin. Először meglepődtem, aztán meg is ijedtem. Már negyedik éve volt szokás a cégnél, hogy karácsony előtt húzunk. Eddig hétezer forint volt a limit, idén az infláció miatt megállapodtunk a kollégákkal, hogy felvisszük tízezerre. Az első alkalommal a Novák Sanyit húztam, egyértelmű volt, hogy belgasör-válogatást veszek neki, de ez egyszerű volt, mert ő haver. Aztán azt a kis szőke recepciós csajt, aki végül nem húzta ki a próbaidő végéig. Az ő esetében segítséget kellett kérnem a HR-es Évától, mert ők jóban voltak, bár később pont neki kellett kirúgnia. Valami színezőfüzetet vagy mit vettem, és úgy tűnt, hogy örül neki. Tavaly a Gabikát húztam a bérszámfejtésről. Na, az megint sima ügy volt, mert mindenki tudja róla, hogy komolyzenebuzi. Kapott egy jegyet a Zeneakadémiára, mondjuk, kicsit több volt hétezernél, de ő utalja a fizut, szóval nem kezdtem el garasoskodni. Arra azonban, hogy önmagamat húzom, egyáltalán nem számítottam. Matematikailag persze nem is olyan kicsi rá az esély, informatikusként két perc alatt ki is tudnám éppenséggel számolni, de hogy megtörtént és pont velem, az valósággal sokkolt. Minek örülnék én? – tettem fel magamnak a kérdést, de válasz nem érkezett rá. Hazafelé a metrón hosszan töprengtem ezen, önmagamnak fájdalmat okozva idéztem fel az elmúlt céges karácsonyi ünnepségek legkínosabb pillanatait: amikor próbáltam eljátszani, hogy örülök az ajándékoknak. Fel sem tudnám sorolni a kollégák melléfogásait, mert nagyon mélyre temettem magamban ezt az egészet. Amikor azonban én kerültem hasonló helyzetbe, lebénított a tehetetlenség. Elkezdtem megérteni azokat a munkatársaimat, akik szerencsétlenségükben engem húztak. Hiszen nekem tényleg nem lehet mit venni. Semmi sem érdekel különösebben, nem gyűjtök semmit, nemigen járok el sehova, sem sporteseményekre, sem színházba, koncertre, de még moziba sem. A lakásom teljesen funkcionális, stílustalan és az öltözködésemben sincs semmi jellegzetes. Nem érdekel a gasztronómia. Azt eszem, amit elém tesznek, meg a bolti mirelit kajákat, de azokból is azt veszem meg, ami felül van a fagyasztóban. Ki is vagyok én? – hasított belém. De felelni nem tudtam volna rá. Amikor hazaértem, leültem a laptop elé, és keresgélni kezdtem. Úgy döntöttem, hogy végére járok ennek a dolognak. Meg kell ismernem önmagamat ahhoz, hogy kiderüljön, minek örülnék. Az elmúlt két hétben háromszor voltam pszichológusnál, tagja lettem egy önismereti csoportnak, és csatlakoztam egy kisegyházhoz. Minden reggel és este meditálok, és beiratkoztam egy online jógatanfolyamra. Pénteken meglátogattam egy látót, és van időpontom egy népszerű life coachhoz is. Most a repülőtéren ülök, Nepálba tartok isztambuli átszállással. Azért fizettem be ezt az utat, mert éreztem, hogy segíteni fog kapcsolódni önmagamhoz. A rezgések már most jók. Az előbb megírtam Dávid kollégámnak, hogy elutazom, és ne keressenek a céges karácsonyon sem. Megnyugtattam, hogy senkivel sem szúrok ki a cégtől, hogy nem kap ajándékot, mert önmagamat húztam. Dávid azt válaszolta, hogy ilyenkor szólni kell, és új nevet húzni. Egy pillanatra zsibbadni kezdett az arcom, és a fülemet is forrónak éreztem. Aztán gyorsan elköszöntem Dávidtól, bontottam a vonalat, és belemerültem a Katmandu-útikönyvbe.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Előszó (Laik Eszter)

Erika néni

Dedikált példány

Mosás, berakás

Alpár evangéliuma

Egy fénykép

A Margaréta Könyvklub

Máglyarakás

Téves kiszállítás

Újra otthon

A szürkék hegedőse

Egy kis csoda

Jóska

Terápián

A törzsvendég

Kapuzárási pánik

Az utolsó fuvar

Elég!

Rabság

Beszéljünk őszintén!

64907

Szülői értekezlet

Életem szerelme

A Papa karácsonya

Élő Költők Társasága

A színházlátogatás

Márta néninek meg kell halnia

Botrány

Hivatás

Post it

Ki vagyok én?