SZEREPLŐK

A hun uralkodói dinasztia (Sárkány nemzetség)

Uldin: a hunok főkirálya 395-ig

Karaton: Uldin ágyastól született unokatestvére, a hunok főkirálya 420-ig

Almis bég: hadvezér, Karaton ágyastól született fia

Uldin fiai

Mundzuk: a legidősebb testvér, keleti szárnykirály, Buda és Atilla apja

Rua: nyugati szárnykirály, későbbi főkirály 421–434

Oktár: hadvezér Rua főkirálysága alatt, nyugati szárnykirály

Ajbarsz: a legfiatalabb testvér, jula vezér, Atilla nevelője

Szokhataj katun: Mundzuk főfelesége, Atilla és Buda anyja

Mundzuk fiai

Atilla: hun herceg

Buda: hun herceg, Atilla bátyja

Ajhatun: Rua ágyastól született lánya, látóasszony, Aetius szereleme

Alp-Ajaz: Rua kedvenc fia, hun herceg, hadvezér, Rua főkirálysága alatt a keleti szárny királya

Arikán: Atilla első (fő)felesége, a szarmata Candax fejedelem és egy hun hercegnő lánya

Rómaiak

Aetius: thrákiai születésű római nemesifjú, túszként tartózkodik a hunoknál

Gaudentius: Aetius apja, szkíta származású római hadvezér, magister equitum a Nyugatrómai Birodalomban

Titus Emilius Rufus: Pannonia Prima provincia helytartója

Ardarik: a gepidák hercege, hadvezér, Rua szövetségese

Iklad kán: a Karaton ellen lázadó szabirok vezetője

Jutas horka: a megyeri törzsszövetség egyik nagyura

Könül bég: a szaragurok vezére

Liutinka: megyeri bő

Tuldila: keleti gót származású eunuch, Rua bizalmasa

KITÁRULÓ ÉG

1. FEJEZET

1

Mundzuk, a hun keleti szárny királyának orduja{1} az Atil folyó mellett

A sárkány évében (Kr. u. 400)

Vihar készülődött. A palota felett sűrű fekete fellegek fedték el a napot. A szemhatárt villám hasította keresztül, akárha egy tüzes repedés nyílt volna a világ vastagodó héján. A hatalmas dörgés azonban, amelybe beleremegtek még a gerendafalak is, kivárt. A lovak odakint, mintha csak érezték volna Maral, kámasszony{2} gyötrődését, nyerítve hányták-vetették fejüket. Szél Atya láthatatlan korbácsa szilajul vágott végig az Atil partján, ágakat, fűcsomókat, földrögöket zúdítva a hullámokba. A jurták mellett a tomboló elemek ereje ide-oda döntötte-rángatta a földig hajló bokrokat, de még a Maral érkezése miatt áldozati ajándékokkal sűrűn kötözött tölgy ágait is fékezhetetlen táncra kényszerítette. Szalagok, gyöngysorok, karperecek, levél formájú ezüst- és aranyékszerek szikrázó esőjét szórva, gurítva szanaszét. A karám hangos reccsenéssel adta meg magát. Olyan nyugtalanság nyomasztotta Mundzuk nagyúr ménesét, mintha kiálló horpaszú farkasok törtek volna rá.

A lovászok már rohantak is meghiúsítani a jószágok kitörését, de a kapugerenda engedett egy rugdalózó fehér mén patáinak, amelyet nem volt ember, ki megállítson – vad vágtával nekiszabadult a felázott folyópartnak. Maral hallotta a farkasok üvöltését, amelyre meg is érkezett a válasz valahonnan az Atil-parti{3} fenyvesek közt meglapuló társaiktól. Farkasbőrbe bújt szellemek járnak tán, hogy lelkeket raboljanak? Vagy a szent állat üvöltése Tengri jelentétét jelzi?

A kámasszony megtudhatná, mi az istenek szándéka. De az idő mást sürgetett. A nemezfallal leválasztott helyiség ablakrésein a vihar ostroma ellenére is kitartott még a marhabőrhártya. Csak a mécsek lángja lobbant egyet-egyet, de a fény nem aludt ki, halvány derengést vetve az arcokra. Maral eltelt az alvadt vér, az édes-kesernyés füstölők, gyógynövényes főzetek és a görcsökben fekvő nő izzadtságának fanyar szagával. Leengedte hollótollakkal kötözött dobját, és a csörgők csilingelésbe kezdtek. Megérintette Szokhataj katun{4} verejtéktől csillanó homlokát, végighúzta rajta a hüvelykujját. Főzetek kavargatásától megzöldült körmei a kecskevérrel teli edénybe nyúltak, hogy a gyermekeknek lelket adó Kubaj istennő védelmező szemeit rajzolja fel a nő magzat terhétől feszülő hasára.

Az asszony fájdalmasan felnyögött, és oldalra fordította a fejét.

– Nincsen az eszméleténél, nagyúr – duruzsolta Maral –, a rajta ülő lélek a széllel együtt jött be ide. Megragadta királyi asszonyod árnyéklelkét, és most el nem ereszti! Próbáltam kitudni ennek a léleknek a nevét és dobommal elűzni!

A hiúzbőrrel terített lócán ülő Mundzuk felállt, közelebb jött. Nem szólt, csak állt ott, és nézte őt, nézte a földön fekvő asszonyát, kinek szemei fekete vájatoknak tűntek a félsötétben.

Maral elhátrált a nő fekhelye mellől, és kezét kétségbeesett mozdulattal kapta az arca elé.

– Én nem tudom visszahozni őt, ha Tengri nem akarja!

Még mindig nem tudta, hogy féljen-e a nagyúrtól. Megszokott dolog volt, hogy férfiak nem lehetnek jelen a szülésnél, de Mundzuk nem egyszerűen férfi volt, nemcsak a hun keleti szárny királya, hanem Bagatur vére is.{5} Mit tehetne most ő, Maral kám? Tán adja parancsba királyának, hogy távozzon?

Ő nem volt akárki, hisz táltoserő is kell ahhoz, hogy a keleti szárny királya legyen.

Máskülönben hogyan felelhetett volna meg a próbákon, amelyeket a Fordított világ állít?{6} Mundzuk mégsem merte volna maga megindítani a szülést, Umáj istenanya{7} és leányai neveinek szólításával. Ehhez szent asszony kell, akit Umáj megjelölt és kiválasztott! Őt hívta hát, miképpen korábban is, mindig. A lapocka repedéseiből megjósolt jövő késett, és a jelek sokasodtak. Az emberek mindenfélét beszélnek itt a jelekről, de igen kevesen tudják helyesen értelmezni őket. A király hangja fojtott suttogásnak tetszett.

– Azért hívtalak téged, Maral kám, hogy világra segítsd a fiamat! Ugye, nem okozol nekem csalódást?

Maral megborzongott. Pedig nem lappangott Mundzuk hangjában indulat. „Ugye, nem okozol nekem csalódást?”

A nagyúr most nemcsak az első feleségét, a szent vérből való Szokhatájt, hanem fiúörökösét is elveszítheti. Maral tudta, Mundzuk fiainak lelkét Erlik kán{8} egy kivételével sorra magának követelte. Azt, hogy a születendő gyermek fiú lesz, Maral a vetett csontok állásából állapította meg három éjjel ezelőtt. Rettentő erőt érzett azokban a csontokban, amelyek estükben mintha a Világhegy alakját formálták volna. De Mundzuk árnyéklelke{9} most erősen a sötéttel küzd, és ez a sötét igencsak beletelepedett. Mintha nem is örült volna a hírnek, hogy fia lesz. Mintha nem örült volna a birkacsontok jósjelének. Idefelé jövet, amikor kis lova hátáról, dobját a nyakába akasztva Maral megpillantotta a palota magas, aranylapokkal borított tetejét, egy felhő alakjában rosszat olvasott. Igaz lenne, amit a nagyúrról mondanak? Igaz, hogy hiszi, a napjai kiteltek és az Ég elfordult tőle? Vajon megbünteti majd, ha kudarcot vall, és ez a gyermek is halva születik? A kámasszony megrettent saját gondolataitól. Az emberek oly sok ostobaságot beszélnek. A füléhez tapasztotta a dobját, hátha meghallja most benne az isteni anya szívverését.

Semmi.

A dob bőre érdes volt és süket, akár a csend az idők kezdetén, mielőtt még Tengri szétválasztotta volna egymástól a vizeket és a földeket.

Maral összerezzent, ahogyan Mundzuk lépései alatt élesen megnyikordult a gerendapadló.

– Te mindent megteszel azért, hogy mindketten életben maradjanak, Maral! Az emberek azt mondják, a Felső világ támogat téged. De ha nem tudod visszahozni a feleségemet, akkor…

A szeme mintha fenyegetően villant volna a gyertyafényes homályban, és Maral önkéntelenül is hátralépett egyet.

– …Akkor, legalább… hozd vissza a magzatot! A fiamnak élnie kell, és Tengri így akarja, tudom!

– Megteszem, amit az Ég megenged nekem, Mundzuk nagyúr! De biztosat nem tudhatok…

– Hallgass!

Mundzuk élénk, örökké kutató tekintete alatt a kezdődő ráncok összefutottak, szorosra font szakálla megremegett az ablakon át besüvítő fúvásban. A vihar szeléből jönnek elő – gondolta Maral –, keselyűkként gyülekeznek, hogy magukkal ragadják a lelkeket, a gyermekét és az asszonyét is. Umájt kellene szólítanom, ha az Alsó világ sötétsége meg akarja akadályozni ezt a születést.

Mundzuk mélyet lélegzett.

– Nem érezted, Maral? Valami van itt!

A nagyúrra meredt, és lassan bólintott.

– Megteszem, amit tudok, nagyúr!

A király most úgy bámult rá, mintha halottat látna. Semmilyen érzelem nem látszott ezen a sziklakemény vonású, mégis idő előtt megöregedett arcon.

Az ember bőre csak a héj – gondolta a kám. – Álarc, amely mögött az Alsó és a Felső világ feszül egymásnak. Vajon ma melyik világ fénye diadalmaskodik?

Mundzuk felsóhajtott.

– Három napja rossz lélek jelenlétét éreztem körülötte! De én azt hiszem, hogy a katun álmában, amelyről beszélt nekem, mielőtt révületbe esett, az a lélek nem volt sötét! Igyekezz tehát, hogy megtaláld a nevét annak a szellemnek, amelyet akkor látott, az igazi nevét. Révülj erősebben! A nagyúr hirtelen odalépett a fekvő nőhöz, és érdes tenyerével végigsimított felesége arcán. Odahajolt, és valamit a fülébe súgott, egy igét tán, amelyet még Umáj istenanya kiválasztottja sem hallhatott. Maral elfordult, és lassan ütni kezdte a dobját.

„Ugye, nem okozol nekem csalódást?”

Mundzuk előző szavai halk visszhanggá váltak benne. A szent fára vont dob üteme lassan befelé fordította, útra hívta. Várta, hogy az istenanya jelenvalósága, akár a csend, végre leereszkedjen, és befonja az elméjét, ahogyan a pók is kiereszti éjjel a hálóját.

Végre árnyéklelke felnyíló szemével érzékelni kezdte a sötétség falain a hajszálvékony rést. A világ először olyan keskeny lett, akár a kés éle, azután eltűnt, mintha az egyik váratlan szélrohamban kilobbanó mécs lángjába szívódott volna a mindenség. A kám érzékelte az ég irányából alászálló, formátlan árnylelket abban az ürességben, ahová most jutott. Érzékelt egy másikat is, amely, mint szakadozott, rongyszürke kendő, a katun hasán ült, szorosan rátapadva a mellére. Maral nem törődött a látással, tovább ütötte a dobját. Érezte, ahogyan a katun szívverésének hangja eggyé válik a dob lüktetésével és az ő rezdüléseivel.

Umáj, itt vagy, egészen közel!

Hiába tombolt szélroham, a kám csak a kis kerek dobra összpontosított. A Kilencágú Világfával rajzolt felületén úgy táncoltak a fények és az árnyak, akár az esőcseppek a szélben. Mintha már csak az dobbant volna a szívek helyett. Az ég hatalmasat dördült. Odakint a felhők, mintha tűzbe borultak volna. A bőrhártya engedett. A hirtelen süvítve betörő légáramban az utolsó mécsvilág is kialudt.

A kám mélyről jövő torokhangja összezengett a villámok dörgésével.

– Szent Umáj, megidézlek! Legyél te én, és én legyek te!

Mielőtt az árnyéklelke végképp kívül került volna a testén, az égen végighasító villám fényénél látta saját feltartott kezét, begörbülő madárkarommá átlényegülő ujjait a menekülő árnyak között. Amikor újra megütötte a dobját, az ég is vele dördült.

*

Szokhataj katun nem hallotta Maral kiáltását. Nem hallotta a karámból kitört, tébolyultan keringő lovak szüntelen nyerítését sem. Még a hatalmas villámlást követő dörgés sem jutott el a tudatáig, amely mély volt, akár a látások kútja. Csak azt a belső világot látta, amelyről úgy tudta, nem különbözik attól, amit nappal mindenki lát, mégis, csak az álomban és a révülésben tárulkozik fel azok számára, akiknek az istenek felnyitják rá a szemét.

Mundzuk nagyúr első felesége az Atil partján állt. Nem tudta, hogyan kerülhetett ki ilyen hamar a palotából. Csak a hirtelen rátörő görcsökre emlékezett, és arra, hogy férjura őrei minden fordulóban ott álltak, hogy feltartóztassák. A folyó partján, mintha nem is lenne múlt, nem is lenne jövő, csak ez az örök jelen. Mégsem szülheti meg a gyermeket a folyó partján! Az Atil áradt. A nagy, sötétszürke kérgű fenyőfák félig a vizében álltak immár.

Érezte, hogy neki bele kell lépnie a habokkal emelkedő hullámokba. A víz tükre szürke volt, és mintha forrni látszott volna meztelen talpa körül, de nem volt sem hideg, sem meleg. Fehér szarvas figyelte őt a folyó partjáról, a szabályosan álló törzsek mögül, a szeme mintha ember szeme, arca, mintha ember arca volna. Nem volt agancsa, talán nőstényszarvas ez, vagy a folyóba hullatta királyi díszét? A szarvas az áradó vízből tükröződve nézte őt, a szeme nagy volt, kerek, emberi. A katun elkapta a tekintetét, amikor Maral, a kámasszony szemeire ismert.{10}

Mintha ismételt, tompa suttogás jött volna felé a fák közül. A szarvas ott állt, és ő a szavait hallotta, talán már ismerte őket, de mégsem tudta igazán a jelentésüket. Ki szólt hozzám? A fák ága itt-ott meghajlott a rozsdabarna levelű, ködös fák közt, mintha egy feltartóztathatatlan, kitörni készülő akarat nehezedett volna rájuk. Az ég felszakadt felette, akár egy lángoló fogakkal teli, üres száj. A folyóról felszálló ködpamacsok beleakaszkodtak, a bőrébe téptek. Az ég lángfogai megolvadni látszottak abban az aranyszín ragyogásban, amely a megnyíló felhők mögött kavargott.

Megpróbálta eltakarni a szemét, hogy ne lássa, mégis tudta, hogy az örökös ragyogás, mely ott van az Ég mögött, át fogja égetni a bőrét, át a csontjait, talán kiégeti még a szemét is, ha beléje kell néznie. Nincsen más választása? Nincsen másik akarata? Nem akarhat egy másik jövőt? Nem fordulhatna meg most, nem térhetne vissza a lelke abba a titokkal teljes fekete nyugalomba, amely megelőz minden létezést, minden születést?

A tüzes fény most egyetlen, izzó pontba sűrűsödött. Az Atil vize mintha akkorára tágult volna körülötte, akár a Hatalmas Ég. A horizonton messze, táltosrovásokra emlékeztető villámtüzek cikáztak, akárha lángbetűk égnének rovott jóscsontok felületén. Nem volt képes rá, hogy ne nézze őket.

Kik lesznek azok a látók, akik elvetik majd ezeket a csontokat? Milyen jövőt teremnek majd, és miféle földekre hullanak?

Ő, Mundzuk keleti szárnykirály első felesége, a fájdalom örvényének közepén állt, de mégsem süllyedt bele. Rajta állt az Atil vizén, érezte, mintha minden lépésre megvastagodó jégpáncél teremne a talpa alatt.

Kéz súrolta volna mezítelen mellét? Maral keze? Vagy a királyé? Hol vagy, Mundzuk? Itt vagy, a közelemben?

Amikor már úgy tűnt, hogy a belülről támadt kín miatt nem bírja tovább, és az eszeveszett fájdalom szét fogja repeszteni a szívét, a mellét, a szája megnyílt.

Ordítani akart, hogy a fájdalom távozzon belőle, de egyetlen hangot sem ejtett. Ordítani akart az ég alatt mozgó teremtmények összes fájdalmával, de a kín mégis benne szakadt. Egy árnyék röppent ki a száján, és néhány pillanat alatt hatalmasra nőtt a mennybolt aranymezejű háttere előtt. A görbült karmú ragadozómadár tollai az olvadt fém ragyogásával izzottak, még a szeme is aranylott, ahogyan visszanézett rá.

Szárnyai mozgatása nélkül is egyre magasabbra repült a lassan felnyíló ég felé. Ahogyan a madár teljesen kiterjesztette a szárnyait, a felhők is ragyogó ruhát öltöttek körötte. Óriásira nőtt árnyéka betakarta őt, akár egy farkas meleg és puha prémje. Jó volt így. Nem tudta, hogy hogyan repülhetett ki ez a madár a szájából. Nem érzett semmit. Csak azt tudta, hogy immár sikerült megszabadulnia a választás terhétől. Bársonyos, simogató, fehér fények vették körül óvón. Látta, ahogyan a szétoszlatott felhők helyén, éppen ott, ahová a turul szállt, izzó sugarakkal emelkedik a nap.

2

Mundzuk két szekeret is megrakatott a Maralnak szánt ajándékokkal. A vihar, ahogy jött, el is múlt, és az udvar pocsolyái máris száradni kezdtek, ahogyan Nap Anya lángoló arca az Atil kisimult tükre fölé emelkedett. A megriadt hátasokat már befogták. A bőrpáncélos lovasok immár a vesszőből font, magas kerítések előtt várakoztak, de Maral nem kért a fejedelmi kíséretből. Mundzuk tudta, hogy így lesz. És ha valóban ő az – gondolta –, ő az, akit Burkut kám megjósolt nekem?

– Most elmegyek, hatalmas király. Tengri vigyázza ezentúl lovad és családod!

A keleti szárny királya Maral kiugró arccsontját, rezzenetlen, szürkés árnyalatú szemét fürkészte. Látszólag csak tömzsi köznapi asszony volt, kibontott, őszülő hajjal, de az égő lángpáros szent jelek a kám homlokán, arra intették a királyt, hogy vannak olyan kapuk, amelyeken ő nem léphet át.

– Köszönöm a szolgálataidat, kám. Ma nagy jutalmat kapsz tőlem!

– Az asszonyod vérzése elállt, hatalmas király – bólintott Maral, és begörbített ujjaival jelet formált az arca előtt. – Most már elmehetek. Még két napig igya a főzetet, hogy az Alsó világból szóló hangok egészen elhagyják a testét.

Mundzuk a tisztelet jeleként összefonta karját a mellkasán, és lassan, ahogyan a nap mozdul az égen, meghajtotta a fejét. Ősi illem szerint mondott köszönetet a kám testében megnyilvánult istenség előtt, ahogyan azt Uldintól, atyjától tanulta.

– Szellemek lecsendesítője, te, ki ura vagy mindannak, ami a múlt, és ami a jövendő! Kérlek, fogadd el e földi király ajándékait!

Az asszony hallgatott egy darabig, majd az udvaron összehordott javakra mutatott, és ő is úgy válaszolt, ahogyan azt az ősök törvénye megköveteli.

– A nekem szánt ajándékokat ajánld fel Umájnak, nagy király! Kérlek, rakj ezekből minél előbb egy máglyát az Anya számára a palota előtt!

A kám a nyakába akasztotta dobját, így jelezve, hogy valóban menni készül. Mundzuk azonban nem törődött a kám emberi akaratával. Oly hirtelen mozdulattal lépett utána, hogy a látó összerezzent.

– Azt tartják rólad, Maral kám, hogy te igazan ismerted meg a szellemek neveit! A testvérem, Rua király, egy holddal a gyermek születése előtt azt mondta nekem, hogy a birodalom is olyan most, mint egy korhadt fa. Belülről férgek rágják látszólag még egyenes, erős törzsét! Vajon nem kellene-e kiűzni belőle a rossz szellemeket, ahogyan most kiűzted őket a házamból és a feleségem ágyából? Mit láttál, mondd, amikor a fiam szemébe néztél?

Maral csak állt, és hosszú körmű ujjait a dobjára tette. Mundzuk tudta, hogy veszélyes játékot űz a Fordított világgal, de a jóslatra gondolt, és megnyugodott.

Vajon mindent, amit látott, bezárt a dobjába? A dobra illesztett madártollak meglebbentek, ahogyan Maral keze újra és újra végigsimított az őzbőrön. A tollak eljövendő idők vörös és fekete útjelzőinek tűntek. Vajon képesek-e a látnokok megváltoztatni az előre megjósolt jövőt? Vagy csupán látják a jeleket?

A kám megrázta a fejét.

– Nem látom a jövendőt, Nagyúr. Csak azt, amit Umáj anya látnom enged!

– Mi az, amit mégis meglátnod enged? – sürgette a király. – Az imént a Fordított világba néztél. Révültél erősen. Nem közöltek veled semmilyen jelet az ősök vagy az istenek?

Maral sokáig állt, és Mundzuk már azt hitte, sohasem szólal meg.

Megsértette volna a szellemeket? A kám szemhéjai, akár a nehéz fátyol, süllyedtek és emelkedtek.

– Nagy sátor lángol – mondta végül. – Füstoszlop jön az ég felé, jön, jön, és látok egy sast is, amely halott, és látok fölötte sólymot, amelynek fekete aranyból vert csőre van.

Meghajolt, és Mundzuk mintha a kétség zavaros fényét is ott látta volna a szemében.

– Ezt engedte látnom, hatalmas király.

A király tett egy lépést hátrafelé. Gyermek született, és Maral dobja elűzte az árnyakat. Mintha hideg ujj érintette volna a szívét. Valami egészen másra számított.

Nagy sátor lángol?

Mégis, miféle látás ez, Maral?

De tudta, többet már nem kérdezhet anélkül a kámtól, hogy ne sértse meg vele a Felső világot.

Maral újból meghajolt, majd felült kis lova hátára.

– Tengri vigyázzon ezentúl lovadra és családodra és birodalmadra, hatalmas király!

Még egyszer visszanézett rá, és Mundzuk felemelt keze megállt a levegőben. Tudta, többet már nem kérdezhet. A kámasszony elment, a faragott magaskapu szárnyai bezárultak lova után. Kapuk, amelyek örökké zárva maradnak előttem.

Árnyéklelke lázasan kezdte keresni a kétségekből kivezető utat. A méhlepényt most Umájnak kell adnia, és neki, mint a gyermek atyjának, mihamarabb el kell ásni a laposra csiszolt kövek alatt, az Atil partján, az áldozati vérrel szentelt dombon. Jól tette, hogy megbízott Maralban?

A révület, miként a hollókárogás az erdőben, gyakran a hamis útra vezetheti a szorosan álló fák közé betévedőt. A név adásának szent szerével, a hagyomány szerint meg kellene várnia, legalább azt, hogy Hold Anya először kiteljen az égen. Mielőtt még a gyermek valódi nevet kapna, az összegyülekezett javasoknak és tudóknak sorra meg kellene bizonyosodniuk arról, hogy tamag{11} rossz szellemei nem akarják már a lelkét. Valódi nevet pedig csak szellemlátó olvashat majd ki a vetett csontokból, az, aki Maralnál is nagyobb biztonsággal tudja megmondani, miféle a gyermek, milyen jelet lát a lelkébe és a földre vetett csontokba róva. De miért is kellene addig várnia? Nem lehetne a dolgokat valahogyan mégis meggyorsítani? Csak Bagatur törzse, a Sárkány nemzetség, a szent vérű nemzetség az,{12} amely neki örököst adhat, így az ágyasoktól, a másodfeleségektől született számtalan gyermeket a kilenc hun vezérnemzetség nagytanácsa, a kurultáj sohasem ismerte el a szent vérvonal hordozójaként.

Miért is ne fogadna engem akár tüstént Burkut kám, a Balagaszun barlangjában, ha úgy parancsolom neki?

3

A tüzek hava is eltelt már, a levelek is sárgulni kezdtek az Atil partján, mikor a Balagaszun szent barlangjához menesztett futárok megérkeztek, és a királyi szekér vastag fakerekei kigördültek a száraz útra. Mundzuk messze a szekér előtt vágtatott, nem kímélve a lovát. Vágyta látni már végre azokat a mohától zöld ujjakra emlékeztető sziklákat. Vágyta, hogy újból a jós világtalan szemeibe tekintsen, és meglássa bennük a Világfa árnyát, a birodalom és talán az egész mindenség jövendőjét. Egyetlen asszonya sem kapott még ilyen látomást, egyetlen más nő sem, akit valaha is anyává tett.

„Fényt láttam akkor az égben” – mondta Szokhataj katun két nappal a szülés után, amikor már elég erős volt ahhoz, hogy beszéljenek. „Egy nagy, erős fényt láttam. Átégette a sötét felhőket. Másra nem emlékszem, csak arra, hogy egy madár, amely előzőleg bennem volt, kirepült a számon.”

Egy fehér szarvas és a turul szent alakja jelent meg első asszonya álmában. Hogy ez valóban Tengri jele volt-e, a jósnak, legalább neki, tudnia kell! Sokáig hitte, hogy a hároméves Buda lesz nemesen született fia, akit Burkut megjósolt, és akit az istenek megígértek. De az istenek jobban tudják!

A király lova hamarabb a sziklák környékezte meredély széléhez ért, mint a lassan vánszorgó nagy szekér és a kísérő lovasok. A mellvédként kiugró sziklák alatt mély, vészterhes völgy nyílott, hol nyakát törhette ember is, ló is. Mundzuk visszanézett a száraz útra. A testőrök is lemaradtak, úgy hajtotta egész idáig lovát. Gondolatait rendező egyedüllétre vágyott. Ha nem volna ő Hun Ulusz{13} keleti szárnyának uralkodója, talán egyes-egyedül jött volna, mint az, akinek a lelke újjászületésre vár a Kilencágú Világfa gyökere alatt. Megmozdultak a bokrok, tarra borotvált fejű szolgálattevő sietett elő a barlang irányából, a rothadó fogakra emlékeztető sziklafalak alól.

Fiatalnak tűnt, szeme egy keskeny rés.

Mielőtt megszólalt volna, fél térdre ereszkedett a lovon ülő király előtt.

– A szent kám révül erősen. A barlangba te még nem léphetsz be, hatalmas király!

Mundzuk nyugalmat erőltetett magára.

– Nagyurad vagyok.

A borotvált fejű férfi meghajolt.

– A szent kám szólítani fog téged és a fiadat, ha az időd elérkezett, hatalmas király! Addig pedig, arra kér téged, hogy várakozzál.

Mundzuk nem törődött vele, szóra sem méltatta, és a barlang sötétbe borult bejáratáig lovagolt. Az előbbi felszólítás udvarias volt, azonban mégis olyan, mintha parancsolni akarnának vele. Talán estig váratják őt, akiben Bagatur vére van? A cserzett bőrfüggönyökkel, színes és fekete madártollakkal és apró, állati és emberi koponyadarabokkal is teleaggatott bejáratot figyelte, majd megrántotta a lova kantárát, és visszafordult. A szolgálattevő, aki egy tapodtat sem mozdult el, merev arccal nézett a barlang irányába.

Mundzuk emlékezett rá, hogy mi van a bejáraton túl. Árnyéklelke a figyelő árnyakat látta most, füle az áldozati csontokból fűzött szíjak egyenletes zörgését hallotta. Atyjára gondolt, ahogyan a barlang kürtőjében állva leveti a tan-huk{14} aranyköntösét, a harc és a királyi tusák sebhelyeivel borított hátára farkasbőr köpenyt terítenek a barlang szolgálattevői. Ő és legidősebb öccse, Rua voltak csak ott vele. Uldin fiai várták a kám jóslatát. „Ti tovább nem jöhettek” – mondta akkor Uldin nagykirály. – „Meg kell várnotok itt, mert nem léphettek be addig, míg valamelyikőtök fel nem emeltetik Bagatur szent pajzsára. Csak egyvalaki lehet közületek az Ég fia, a tan-hu király.” Még most is jól emlékezett az öccse merész arcátlanságára. Emlékezett rá, ahogy Rua előrehajol, mielőtt még ő szólhatna, és azt mondja: „Én leszek az, apám!”

A szent pajzsra pedig nem lépett fel soha, sem ő, sem pedig Rua. De nem végezte tán el azt, amire Ég atya elhívta ezen a világon? Nem hódította meg tán a Vörös Pusztát, egészen a Kantau hegységig? Nem vetette alá az összes lázongó törzset, egészen a Kis-Kara-tengerig? Rua, a nyugati szárny királya lett, és másik öccse, Ajbarsz, a Fehér Urál hegyláncát védi most az erdei népek szüntelen támadásaitól.{15} Oktár, a negyedik, a legfiatalabb testvére. Legyőzte a nyugati alánok arcátlan királyát, és már Germaniát, maholnap talán Rómát hódoltatja! Rosszul tette talán, hogy behódolt, és visszaparancsolta kipróbált vezéreit? Rosszul tette tán, hogy a hunok közötti vérontást elkerülve megalkudott Karaton hadvezérrel? Hibázott tán, amikor hallgatott a szent jósra, és nem támadt atyja ágyastól született féltestvére ellen, amikor még megtehette volna? Meggyalázta talán az ősök tüzét, hogy így megalkudva – ellenségei szerint pedig megijedve – nem lépett szent pajzsra ő, aki vére szerint tan-hu király lehetett volna? Erlik kán műve az, ha nincsen egység a hunok között! Balagaszun vak jósa azonban mást mondott neki akkor. Azt, hogy ne tegyem, hogy nem én, majd a fiam!

Az állkapcsa mégis fájdalmasan összeszorult most, amikor arra a napra gondolt. A felsorakozott tümenekre{16} gondolt. Megütközhettek volna Karatonnal. Mindkét oldalon lett volna elég erő, még akkor is, ha a nagy keleti nemzetségek a bitorló mellé álltak.

Nem én, majd a fiam. Majd a fiam. Majd a fiam. Hirtelen támadt benne az indulat, amikor újra meglátta a borotvált fejű embert.

– Megtiltod nekem, kám, királyodnak, hogy belépjek? Erlik kán éjsötét lovára mondom, hogy bátor vagy!

– Nagyuram! – Mundzuk a rovott állkapocscsontot figyelte a hajlongó fiatalember nyakában. Furcsán megnyújtott rovásai mintha a szellemek gyötrő ujjait idéznék fel. Talán még gyötrőerő is van benne.

– A szent kám az, aki megtiltja neked a belépést Balagaszun barlangjába. Mint mondottam, révül erősen. Nem akarja most, hogy királya lelkét magával elragadja a Fordított világ!

Mundzuk rámeredt a barlang lezárt bejáratára, majd lassan, mintha szellemek mozgatnák a karját, kezdte elfordítani a lova fejét.

– Nagy erő van abban – mormolta maga elé –, akinek a lelke a Fordított világban jár. Hogyan is mondhatnék neki ellent?

A nemezpányvás szekérre nézett. A szekér körül gyülekező kardos, bőrbáncélos kíséretére, a csecsemőre, a feleségre gondolt. Miért is nem vártam még ezzel a dologgal?

Visszaléptetett, miközben úgy érezte, hogy nem ő fordítja a lova fejét. Nem ő engedelmeskedik ennek a parancsnak, hanem valaki más. Különös, átkozottul különös érzés volt.

*

A kíséret kihordta már a jósnak szánt ajándékokat, az értékes szőrméket, szárított húst, ezüst- és aranytálakat, kumiszt és egy csikót, Mundzuk ménesének egyik legszebb példányát. Az árnyak nyúlni kezdtek a rozsdás lombú fák alatt, és surranó lények láthatatlan neszezése hozta lassú mozgásba a bozótot, mire a barlangbejárat elé feszített lóbőr végre megrezzent, és az öreg alakja kirajzolódott a sziklafalak előtt. Mundzuk már távolról is megismerte féloldalas járásáról és a homlokán viselt korona tövisszerű agancsairól. Egyedül jött, nem volt mellette a szolgálattevő, fiatal tudó, hogy támogassa. Az aggastyán váratlanul megtorpant, botját meglepően ruganyos mozdulattal leszúrta a magas fűbe.

Nyirkos permet csepegett most a szárnykirály vállára, és felnézett.

Megborzongott, ahogyan valami hozzáért a vállához. Ösztönösen odakapott. Mintha nyúlós, sötét vért tapintott volna a nyakában. Az öreg csak állt ott, mint egy kurgánszobor, akárha várt volna valamire,{17} fején az agancsdíszek párát gőzölgő fák kinövéseinek tűntek. Mundzuk a lovasaira nézett. A fák szürke törzsének hátterében szilárdan ültek a nyergükben. A magas lándzsára tűzött királyi zászlójel, az ugró szarvast formázó királyi tamga{18} a szemébe villant. Jó jel.

A zászlóhordozó lovasok mintha a semmibe meredtek volna. Az egyikük megigazította szíjas sisakját, a másik megnyálazta a hüvelykujját, majd háromszor megérintette a homlokát, kezébe vette farkasfogamulettjét is, talán, hogy megvédje magát az erdő megébredő kísérteteitől, és azoktól, amelyek a barlangból kijöhettek az öreggel. Hisz a lovak nyugalma hirtelen szertefoszlott, csak vadultan prüszköltek, rázták a fejüket, egyik-másik patájával a földet kaparta. Munzduk a szekérhez lépett, átvette a kisdedet asszonya kezéből, és a szoros bőrpólyába fogott kicsiny csomaggal a kezében néhány lépést tett Burkut felé. Neki kellett megtennie a közöttük fennmaradó távolságot. Nem a kámnak, hanem őneki, a királynak!

Amikor odaért, Burkut érthetetlen szavakkal mormolt valamit, majd kinyújtotta hosszúkás ujjait, és többször végigtapogatta az apróság testét. Mundzuk, a vak jós hályogos szemét nem láthatta, elfedték a lecsüngő bőrszalagok. Csak cserepes, erdei növények főzetétől feketére festett ajkai, ritkás szálú, tejfehér szakálla látszott ki alóluk, mintha a barlang árnyai is belecsimpaszkodtak volta.

– Tiszteletre méltó bölcs! – mondta, fejét mélyen meghajtva. – Az istenek titkainak tudója vagy. Mit látsz?

A kám ismét mormolt valamit magában, begörbített ujjait többször végighúzta a csecsemő felett. Azután a jós töprengve az ajkát kezdte nyalogatni a hiányos fogsora fölött.

– Mit látsz? – ismételte a király, egyre türelmetlenebbül. – Sok ajándékot hoztam neked! Levághatod a legszebb lovamat. Kecskéket, számos juhot is adok neked, hogy a lelkük táplálja a tüzedet, és táplálékul szolgáljanak barlangod szellemeinek, emellé még négy rabszolgámat is neked adom. Csak mondd el nékem hát, mit látsz!

Az öreg keze váratlanul megállt a csecsszopó homloka fölött. Mundzuk attól tartott, a csecsemő felvisít, éles hangon bömbölni kezd, ahogyan az ilyen korú újszülöttek szoktak. De semmi nem történt. Nyugodt volt az apja kezében, sötét szemei mintha áttetsző kövek lettek volna egy porladó, kékes arcú ősszobor arcában. A szemek követni látszottak az öreg kezének apró rándulásait. Tudja, valahogyan tudja, hogy a lelkét figyelik. Vagy a fiam azt figyeli, amit a kám el akar rejteni előlem?

Egy szekér elé fogott ló nyugtalanul felnyerített, mint aki ragadozót szagol. Burkut váratlanul elkapta göcsörtös ujjait, mintha csak eleven tüzet érintett volna. Megtántorodott, a válla, majd az egész felsőteste rázkódott. Szája sarkában nyálhab eredt. Mundzuk készen várta, hogy a szent a fűben elzuhanjon. Elkapta a gyermeket, nehogy az öreg semmibe markoló ujjai kárt tehessenek benne. Mielőtt akár Mundzuk, akár a harcosai egy lépést is tehettek volna, két tarra borotvált ifjú legény futott elő a barlang előtti homályból. Gyakorlott mozdulatokkal, két oldaláról ragadták meg a vonagló jóst. Burkut szájából sziszegő hang hallatszott, húsos, fehéres nyelve úgy tekergett akár a kígyó feje. Látszólag akarata ellenére rángatták magukkal, az agancsos táltoskorona is lecsúszott, az egyik segítő azonban felkapta, és magával vitte.

Aztán, mikor az öreget elrángatták, mintha a levegője elfogyott volna.

Mundzuknak is. Oly váratlanul szorult össze a mellkasa, hogy csak fuldokolva volt képes levegő után kapkodni. Mi történik itt?

A világ egy pillanatra elhomályosodott szemei előtt. Érezte a hirtelen jött szúrást a mellkasában, ahogy megállt, kihagyott a szíve. A szárnykirály torkából rekedt kiáltás tört fel, és majdnem a földre is ejtette a csecsemőt, aki még mindig nem sírt fel. Csak lassan tért vissza ebbe a középső világba. A csecsemő nyöszörgött, de az arcán mintha különös, öntudatlan mosoly lebegett volna. Elgyengült karokkal vitte a fiát a szekérhez, és adta vissza az anyja kezébe.

*

– Jól vigyázz a fiadra, Mundzuk király! – mondta egy szolgálattevő tudó, miután végre előjött a barlangból és Mundzuk elé térdelt.

– Balagaszun szent látója felhágott vele a Kilencágú Világfára. Megérezte a gyermeked kutját. Erősen benne van a kut.{19} Kám urunk tüzes folyót látott, amely mindent magával sodor. Olyan volt ez a tüzes folyó, mint a nagy Atil. A jós azt mondja, vigyázz jól a fiadra, hatalmas király.

Az orduba visszafelé menet, sokáig hallgattak. Most már Mundzuk is a szekéren utazott, engedve, hogy a lovát, amelyre talán nem is tudott volna felülni, az emberei száron vezessék. Ernyesztő, zsibbasztó hasítást érzett még mindig a jobb karjában. Bizonyos, hogy nagy erő okozta benne ezt a fájdalmat.

– Azt mondta, olyan volt ez a tüzes folyó, mint a nagy Atil. Atilla! Így nevezzük el! Szokhataj keze lágy volt. A tenyerén mintha gyantaillatú kipárolgást érzett volna, amikor megérintette az arcát.

– Most pihenj kérlek, nagyúr – az asszony a fölöttük összeboruló lombok koronájára nézett, és Mundzuk követte a feketével kihúzott, mandulavágású szemek pillantását.

– Úgy hiszem, a szellemek erősen jelen vannak itt. Sötét és világos szellemek is jelen vannak. Nem jó, ha királyként most rést hagysz nekik, és megtalálják a szívedet! Nem szeretném, hogy itt rád találjanak!

– Nem találnak rám! – felelte a király szinte indulatosan. De azonnal meg is bánta. Felült, és átölelte a felesége vállát.

– Az istenek ujja megérintett téged, katun.

Szokhataj bágyadtan mosolygott.

– Már a felére emlékszem csak mindannak, amit akkor álmodtam. Mundzuk most a gyermekre nézett, aki édesen aludt az anyja karjában.

– Burkut már régen megmondta nekem. Eljön az idő. Bagatur lelke újból megszületik, akkor pedig a kőből épített városok falai a porba hullanak. Ellenségeink az istenek rabszolgái lesznek, az idő visszafelé folyik majd, és a világ hanyatlása megáll. Leverjük ellenségeinket, ha Tengri őslelke újra megszületik köztünk! Meghódítjuk a világot… A hangja elcsuklott, ahogyan a levegő sípolva távozott a tüdejéből.

– Pihenj, nagyúr… – mintha a távolból, révületben hallotta volna csak a felesége hangját.

Mit művelt velem ez a barlang? Mit tett velem ez a kám?

A gondolat hamar elúszott, akár az égen gomolygó sötét felhő.

A fiam az idő ellen harcoló ember…

Szokhataj haja kibomlott kissé a szoros kontyból, amelyet ragyogó aranyszarvaspánt, szarmata mesterek munkája fogott össze. A perzsiai illatszerek felhője most teljesen betöltötte Mundzuk tudatát. Hogy szerette ezt az asszonyt! Emlékezett a pillanatra, amikor még szinte gyermekként, először állt előtte a bivalyszarvakkal ékesített, nagy jurta előtt, amikor először ölelte lágy, kívánatos testét. Megvágta volna a saját arcát is gyászában érte, ha Szokhataj belehal a szülésbe. Sokáig csak a lovak horkantása, a kísérő lovasok fegyvereinek álmosítón ismétlődő zörgése és a szekér nagy, tömör fa kerekeinek nyikorgása hallatszott. Talán álomba is zuhant a király, ahogyan a szekér tovább rázkódott velük.

– …Meghódítjuk a világot, egészen a Végső Tengerig…– mondta újra Mundzuk elhaló hangon, ahogyan a felesége puha karjához simult.

Jóleső érzés áramlott végig a testén. A mellkasában égő fájdalom eltompult, érzékeinek határaira húzódott, és ő egy pillanatra úgy érezte, mintha a vér áramlása is meglassult volna az ereiben. Félálmában a palota udvarán állt, és Maral titokzatos jövendöléseit hallgatta. Ki a sas, aki halott, és ki a sólyom, melynek fekete aranyból vert csőre van?

Talán soha nem fogja megtudni.

Amikor a királyi ordu közelébe jutottak, a hadúr újból felemelte a fejét, és az ég alján meglátta a korán feljött holdat. A fényes hatalmas hólyag úgy ragyogott az égen, mintha repedt bőrén keresztül fényes, savószínű tejet szivárogtatna alant a földre. Sugara lassan ellepi majd a világot, a mindenséget tündökletes fehérbe festve, akár az idők kezdetén, amikor még közelebb volt az istenekhez. Az idő folyása is átfestődik, megfordul majd annak a hősnek az eljövetelével, aki Hadúr élesen vágó kardjával tisztítja meg a Világfa gyökerét a mardosó férgektől, aki láncot képes vetni a föld mélyében ébredező ártó szörnyetegekre, démonokra, és visszavezeti a hunokat a dicsőségbe, a régi uralomba és az ősök királyságába.

Ahogyan a szekér továbbzötykölődött velük a királyi úton, arra gondolt, hogy az ősidők tejóceánján sodródik, melyből a teremtő ősszellemek egykor a világot köpülték. Hamarosan otthon leszünk, és igen, akkor minden rendben lesz.

Mundzuk a rátörő álomban ismét ifjúnak érezte magát. Újra és újra szilajul, legényesen nyargalni kezdett vére az asszonyi ujjak simogatására.

2. FEJEZET

1

Mundzuk orduja az Atil partján

A ló évében (Kr. u. 414)

Atilla korábban is látott már halottakat. De azok, egy kivételével, mind vének voltak. Többnyire haj nélküliek vagy fehér szakállúak, az asszonyok arca pedig olyan volt akár az összeaszott, összegyűrt, sápadtsárga viasz. Az az egy, fiatal nő volt, akiről a hárem asszonyai később azt mondták, „elvitte magával az Atil”. A bőre olyan vékony volt, mint a virágok áttetsző szirma tavasszal, de a fehér csuklóján nem kerülte el Atilla figyelmét a mély, kékeszöld vágás. Most, hogy a magasra ácsolt ravatalán feküdt, atyját sem látta még vénnek. Mit várnak tőle most, hogy az atyja, aki előtt éltében leborultak az erdei népek törzsfők és a kőből és aranytéglákból épített házak követei, oly hideggé és mozdulatlanná dermedt, merevedett, mint télen a tó jege?

Karga aj, a varjú hónapja volt.{20} Rügyeiket bontogatták a fák. Mundzuk, a keleti szárnykirály már három napja volt halott. A kámok azt mondták, hogy a lelke még négy napon át a föld közelében marad, mielőtt a Kilencágú Világfára költözne. Ez idő alatt a halott még lát mindent, ami egykori lakóhelye körül történik, látja az anyját, a testvérét, a háremhölgyeit, tar fejű, varkocsos harcosait, a kámot is, aki szent olajokkal megkente, lassan elégő, csípős szagú fával megfüstölte a holttestét. Látja, hogy mindenki úgy cselekszik-e, ahogyan azt az istenek akarják, gondosan ügyelni kell most, hogy meg ne haragítsák a holtat. Buda pedig, aki három évvel volt idősebb nála, beszélt a kámmal. A kám azt mondta neki: a léleknek végtelen élete van. Az öreganyjuk ugyanezt mondta, amikor Mundzuk halála után magához hívatta őket.

– Atyátok lelke gyorsan távozott – így mondta –, a szellemek összeszorították és megállították a szívét. Megéreztem az utolsó dobbanását, ahogy megállt. A fiam nem sokat szenvedett. Nyugalommal beszélt a király idő előtti elmúlásáról, amikor súlyos karjait, mindkét tenyerét rátette Atilla fejére. A keze még meleg volt a tojásdad füstlyuk alatt nappal és éjjel is lángoló tűztől, és Atilla úgy érezte, mintha a vér olyan lassan áramlana benne, akár az Atil. Buda nem sírt, nem is nyöszörgött, amikor megvágta az arcát. A könnyek hullatása, a lányok és az asszonyok hangos jajgatása ugyan hozzátartozott a halottak búcsúztatásához, de Buda már férfi volt, lassan tizenhét, ahogyan Atilla is nemsokára tizennégy éves lesz. Eltökélte hát, hogy egyetlen hangot sem hallat majd, amikor a hideg penge hozzáér az arcbőréhez, és az apró vágások mögül friss vér szivárog majd. Miután a gyászolók mind megvágták az arcukat, a kámok elmondták azt is, hogy sokan követik majd az apját a kurgánba. Asszonyok, ágyasok, feleségek és rabszolgák. Vajon az istenek mindenkinek kimérték már a sorsát a születése előtt?

– Csatlakozni fogsz hozzá te is a következő világban? – kérdezte az anyját, amikor az asszonyok csarnokában megindult a jajveszékelés, a suttogás.

Az anyja ingatta a fejét.

– Miért kérdezel tőlem ennyi mindent?

Atyja mesélt nekik valamit arról, hogy nagyapja, Uldin halála után a feleségek önként vállalták a sorsot, amelyet az „istenek utolsó érintésének” neveztek.

Most miért lenne ez másként?

Lát engem is – gondolta Atilla, ahogyan atyja magas, faragott lábakon álló ravatalához lépett. A halott téli hó sápadt fényével derengő bőrét nézte, a szorosra zárt, lehunyt szemeket. Kézfején a bőr olyannak tűnt, mint haldokló fák fonnyadt, repedezett háncsa. Mundzuk karjait keresztbe fektették mellkasán, arany- és ezüstgyűrűkkel ékesített ujjai, a griffes kapcsokkal összezárt, immár gyérülni kezdő szakállán nyugodtak.

Nem a szemével lát, hanem az árnyéklelkével, ahogyan a kámok mondják. Vajon hogyan láthat most, amikor megnyílt neki az Ég?

A gyászolók seregletében mindenütt akadtak testvérei, fiúk és lányok, atyja számtalan ágyasának gyermekei, a nagyobb családja. De húgai és feltéstvérei, akik az ágyasok és másodfeleségek fiai, már mind lerótták a kegyeletüket. Most már csak ők hárman álltak ott az anyjával és Budával, örökségének hordozóiként. Szeme Buda széles, csontos hátára meredt, majd pillantása önnön gyászfehér köntösének redőibe révedt. Vajon ő is érzi atyjuk árnyának közelségét? A testvére frissen lemetszett tavaszi virágokat hullatott Mundzuk mozdulatlan, halotti ruhákba öltöztetett testére.

Anyja tekintetét kereste, de a nő elkapta a fejét. Talán haragszik anyámra apám lelke, amiért nem akar még hozzá sietni? Talán haragszik rám is, amiért megkérdeztem?

Most mindenhol a halott szeme van. Ő néz a ravatal mellé helyezett ezüstedények víztükréből százezer, újonnan támadt szemével ő néz az Atil-part fölé boruló fák üde zöld leveleiből, a leszakított virágokból. A fiú egy pillanatra visszatartotta a lélegzetét. A holtak lelke a végtelenségbe terjed ki. Olyan lesz, mint Tengri, az Ég. Az anyja csendes volt a faemelvény mellett, akár egy fehér árnyék, ajka, mint egy pengevágás. A semmibe meredt, miközben ügyetlen mozdulattal leszórta a saját virágait.

Atilla száraznak és keserűnek érezte a torkát.

Az atyám – gondolta a fiú – életnek és halálnak ura. A kámok azt mondják, termés is azért nőtt a földön, mert ő úgy akarta! A fák is azért virágzottak ki tavasszal, mert benne volt meg a nagy Tengri lelke. Most, hogy Tengri a lelkét visszavonta róla, vajon meddig virágozhatnak még? Amikor az atyja, nagy néha megsimította az ő arcát. és a szemébe nézett, a tenyere érdes volt és száraz, mintha a sötét ízek már akkor szívták volna belőle az életet. Hiányzott neki, ahogyan egy kidőlt vén fa hiányát érzi az ember, amelynek az árnyékában oly jó is volt addig enyhet, oltalmat kapva leheveredni.

Atilla Mundzuk fehér, eres kezét nézte, a hosszú, megmerevedett ujjaival. Emlékezett a méltósággyűrűk nyomására az arcán, emlékezett még az ezüst, az arany fémes hidegére. Nagy harcos és félelmetes király volt. Ő pedig szerette volna azt hinni, hogy örökké él, mint az óidők jégből és szélből született, tűzvörös szakállú istenkirályai, akikről néha mesélt neki. Olyan akart lenni, mint ők. Talán azt hitte, atyja képes lesz felvenni a harcot az őt környékező ízekkel? Képes lesz végül legyőzni őket, ahogy családjuk isteni őse, Bagatur is lebírta a rátámadó Sárga Császárt, Csin nagy fala mellett? De az is lehet, hogy Burkut, a barlang jósa már régóta megmondta neki, mikor szakad el a Mennyből legurított aranyfonál, amely a Világfa legfelsőbb ágához köti az ember lelkét. A fonál, amely most elszakadt. A fiúnak erősen szorította valami a torkát, ahogyan ellépett a ravataltól, de nem égtek könnyek a szemében akkor sem, amikor utoljára nézett búcsúzóul az idő előtt megöregedett férfiarcra, a szigorúan összepréselt ajkakra, a lezárt szemhéjakra.

Buda sem sírt, amikor a gyász jelekeként megvágta az arcát.

*

Az első vendégek észak felől érkeztek. Nagy, nemezpányvás szekerekkel és kis növésű, tömör sörényű, fakó és pettyes lovak hátán közeledtek. A legtöbben törzsfők voltak, a keleti szárny alárendeltjei, de Atilla hamar megtudta, hogy a nagybátyját, Ajbarszt, a jobb oldali jula vezért,{21} is várják a halotti kurgánszerre ahol a harcosok, a család tagjai és a szolgák végső búcsút vesznek majd az apjától. Már régóta szeretett volna találkozni a nagybátyjával, akit atyja mindenki másnál tapasztaltabb harcosként emlegetett. Mégis, az emberek suttogtak. Miért kell ide egy egész sereg? Hosszan vonulnak Ajbarsz kísérői az Atil mentén, olyan hosszan, hogy a legelőn fű alig maradt utánuk. Amikor megkérdezte erről, az anyja sem mondott semmit, de Atillának valahogy nem tetszett a dolog. Buda, aki beszélt a kámmal, azt mondta, Ajbarsz esetleg készülhet valamire. Nem tudni, hogy mit akar valójában, de jobb lesz az íjakat készenlétbe helyezni. Gyermeteg gondolatnak tűnt az egész, hogy is állhattak volna ellent ekkora túlerőnek. Buda mély meggyőződéssel beszélt.

A fiú kényelmesen elhelyezkedett a kopjafa mellett. Némelyik szekér elé fekete hátú ökröket fogtak, másokat lovak vontattak. Néhányan a színpompás ruhába öltözött pajzsos-kardos emberek közül néhányan tevéket, különös, sárgásszőrű, púpos hátú állatokat lovagoltak meg, amelyekről Atilla korábban csak keletről jött anyja és a keletről jött Nergis meséiben hallott. A sosem látott állatok úgy ordítottak, akár a levegő sárkányai Nergis, az ágyas meséiben, és a fiú megbűvölten figyelte őket. A kőkör közepén hat lófarkas tug, apjának szárnykirályi zászlójele állt. Innen, a zászlórúd mellől, ahová most felmászott, jól beláthatta az Atil nagy kanyarulatát, láthatta a folyó lassan és szürkén hömpölygő tömegét, amelyről elnevezték. Vajon igaz, amiről atyja harcosai, és néhány idősebb testvére is beszélt, hogy Karaton nagykirály, minden hunok tan-hu uralkodója, akinek a nevét szüléje mindig olyan kelletlenül említette, tényleg megengedte volna Ajbarsznak, hogy rátegye a kezét halott bátyja kincseire? Ha így van, akkor neki és Budának meg kell szervezniük az ellenállást, és meg kell védeniük azt, ami jog szerint az övék!

– Gyere le onnan! – hallotta kisvártatva az ismerős hangot. – Már mindenütt kerestelek!

Nergis volt az, az asszonyok csarnokának felügyelője, Mundzuk egyik legidősebb ágyasa. Fedetlen, vastag karjain feszültek a díszes pántok, ahogyan szuszogva felkapaszkodott oda, ahol Atilla állt.

– Feljöttem ide, hogy jobban lássak! – mondta Atilla, és megvonta a vállát. – Miért kellene lejönnöm?

– Azért, mert azt mondtam, gyere le! – ismételte Nergis, és összefonta a karjait.

Atilla felvetette az állát.

– Miért nem te jössz fel hozzám, Nergis?

Nemsokára tizennégy éves lesz! Negris azt hiszi, hogy még mindig parancsolhat nekem?

– Atilla, az apád lelkére kérlek! Anyád, a nemesen született katun kerestet! A nagybátyád pedig látni akar!

Látni akar? Mégis, miféle jogon?

– Gondja lesz rád, ahogyan Budára is. Ne várasd tovább!

Atilla kelletlenül lépett el a lófarkas kopja mellől.

– Nemesen született anyám nem mondott nekem igazat a nagybátyámról – szűrte a fogai között, ahogyan a terebélyes asszony után indult.

– Nem mondta el azt sem, hogy Tengrinek adja-e magát a kurgánszertartáson!

Nem hagyta Nergisnek, hogy kézen fogja, ahogy a kisgyerekeket szokás.

Nergis nagyot fújt, és összefonta a karjait.

– Majd elmondja, ha el akarja mondani.

Atilla megállt, mint aki tovább tapodtat sem hajlandó lépni.

– Jogom van tudni, hogyan határozott!

*

Mundzuk ravatala mellett egy vezér kinézetű férfi állt. A kora tavasz hideg szelétől óvó, prémszegélyes köpeny alól Atilla szemébe villant az arany napkorong jele, benne a kiterjesztett szárnyú turullal. Alacsonyabbnak tűnt neki, mint az atyja, az arca keskeny, mint egy farkasé, de az erőteljes orr, a lélektől ragyogó, szép metszésű szempár, a fekete, befont szakáll mégis ráemlékeztette. Atilla még ebből a távolságból is meglátta, hogy a szeme éles és tiszta, értelemtől fénylő, mint a sólyomé. Mindent lát, amit csak látni akar.

A férfi látszólag nem vett tudomást arról, hogy a ravatal körül összegyűlt tömegben mozgás támadt, de ő tudta, hogy mégis figyeli. Még az anyja sem nézett most rá. A kiterjesztett szárnyú turul jelét figyelte bőrvértje fölött, ahogyan az fellépett apja teste mellé a három faragott lépcsőn. Benne is megvan Bagatur lelke, mint bennem és apámban is megvolt. De ez még nem jelenti azt, hogy megbízhatok benne.

– Uldin fia Ajbarsz, jobb oldali jula vezér vagyok a Sárkány nemzetségből. Karaton tan-hu király, az Ég fia képviseletében vagyok itt, aki mindannyiunk ura!

A hangja érces volt, mint a fák közül harsanó vadászkürt zengése. Az első sorban állók a szívükre tették jobbjukat, és meghajoltak. Ajbarsz testőrei háromszor a földhöz verték lándzsáikat a tan-hu király nevének említésekor.

– És úgy vagyok itt, mint testvér, aki siratja bátyját. Tudjátok, hogy szerettem testvéremet, a keleti szárny királyát!

Ajbarsz széttárta a kezét, és a köpenye felemelkedett, így mindenki tisztán láthatta, nincsen az övében kard.

– Mundzuk a bátyám volt, vele együtt törtem be az első lovamat. vele vadásztam először. Első asszonyainkat közösen szereztük. Mindannyian kegyelettel emlékezünk meg róla, a kegyes fejedelemről, aki alávetette a hét lázadó törzset a Kis-Kara tenger mellett! Karaton nagykirály, az Ég fia, szintén kegyelettel emlékezik meg róla!

Az előkelők helyeslően mordultak fel.

– A bátyámat élete virágjában szólították magukhoz az istenek! – folytatta Ajbarsz. – Nem bűnei miatt tették ezt, hanem azért, mert Mundzuk király hamar kiérdemelte a Világfa hetedik ágát!

Újabb mormolás támadt, néhány közelben álló, deres bajszú ember suttogott valamit az apjáról, de Atilla nem értette. A nagybátyjával érkezett idegenek körbevették a ravatalt. Néhányukról, akik Ajbarszhoz a legközelebb álltak, a koponya fejteteji, enyhe torzításából meg tudta ítélni, hogy a népes keleti jie törzsből származhatnak, és jól emlékezett rá, az apja a koponya torzítását a törzs szokásának mondta. Mások, akik kettős övet viseltek, és hosszú bajuszt eresztettek és két varkocsot fontak, talán a Csuhuje-hunok lehettek, egy másik ősi törzs fiai, amelyről apja és Csolpan úr is beszélt neki. Néhányan Ajbarsz kíséretéből most szorosan körbeállták a ravatalt, de nem volt náluk kard, csupán az egyetlen harcos kezében látott kopját, azon is a nagybátyja tamgája, a sárga mezőbe foglalt kecskefej lobogott. Ha ezek megpróbálják erővel a kezükbe keríteni az ordut, az nem most lesz – nyugtázta magában a fiú.

– Megkértetek rá, hogy Bagatur véreként én vezessem a Kurgánszert. Én, tan-hu királyunk nevében, elvállaltam e szent feladatot! Tiszteletre méltó vének! Megkértetek arra is, hogy az ősi szokást követve vegyem magamhoz a bátyám árván maradt fiait, Budát és Atillát, kik nemesen születettek. Az első özvegyét, Szokhataj katunt, de más özvegyeit is fogadjam feleségeim és ágyasaim közé, hogy vérükhöz és nemzetségükhöz méltó védelmet és szállást nyújtsak nékik. Elfogadom hát kéréseteket, ahogyan azt a szokás és a törvény megköveteli! Tengri legyen a tanúm rá, hogy jól viselem gondját Mundzuk asszonyainak és fiainak egészen addig, míg fel nem nőnek!

Újabb helyeslés zaja hallatszott. Annyira gyorsan történt mindez, hogy Atillának alig maradt ideje tiltakozni, hogy kézen fogva vezetik. Az anyja pillantása metszően éles volt, amikor ráparancsolt, hogy térdeljen le Ajbarsz előtt, és csókolja meg a kezét. Ő Buda után következett, de a testvérével ellentétben csak a száját érintette oda a férfi kardforgatástól kérges, bőrkeményedésekkel teli ujjaihoz.

Felnézett, és elkapta nagybátyja pengeként vágó pillantását.

– Így is jó lesz – mormolta a nagybátyja kétoldalt lecsüngő, hosszú bajsza alatt, és mintha egy halvány mosoly is villant volna. Atilla örült, hogy végre felállhatott. Ajbarsz egymás után megölelte őket, érezte, hogy a szorítása olyan, akár egy medvének.

– Embert, férfiakat nevelek belőletek – mondta. – Bagatur vére van bennetek! Hamarosan megtudjátok, hogy mi is az a férfiérték!

A tor egészen estig tartott. Atilla és Buda a felállított sátrak előtt leültek az Ajbarsz és kísérete számára előkészített szőnyegekre, Buda boldog volt, hogy kumiszt ihattak a többi férfival. Különös volt így látni a palota és a folyó előtti tágas mezőt. A sok idegen arc között elveszni látszott még Nap Anya fátyolfénye is. Miközben a nyársra húzott ökrök forogni kezdtek a tüzek felett, egy regös, akit a nagybátyja hozott magával, éneket mondott az atyjának, a vének és a fiatalabb harcosok pedig a homlokukhoz emelték a kumiszosedényt, amikor befejezte. Ajbarsz a lakomator végeztével felállt, és még egyszer áldomást mondott a halottnak. A megboldogult kísérete, a néhai király nappali és éjszakai testőrei megütötték a bivalybőr pajzsukat. Mintha itt mindenki süket és vak volna – gondolta Atilla. – Ez azért jött, hogy minden az övé legyen!

Énekmondó regös telepedett a szőnyegre. Őszbe csavarodó varkocsai medvezsírtól csillogva ragyogtak a tűz fellobbanó fényében, nyakában megfeszültek az erek, forradásos arcában pedig csak a szeme élt. Hangja mélyről tört fel, és úgy rezgett sokáig a torkában az éneke, miként a magasba törő, a célba pontosan fütyülve találó nyílvessző. Amikor először megpengette hatalmas, hajlott íját, Ajbarsz felemelkedett, és állva hallgatta a regöst.

Halál nem fogta szekerébe,

Három fekete holló,

Három ferde sarló,

Három sötét karom.

Nem vágott Mundzuk szívébe

Szűz boszorkány,

Medve és párduc,

Kígyó és bagoly.

Erőt rajta nem vett

A fekete pokol.

Ezrek vágtáznak veled,

Lovak nyerítenek,

Királyi zászlóid lobognak.

A téli szürke égen át

Harci dobjaid még mindig

Dübörögnek a vörös alkonyban,

Akár egy távoli ménes

Vagy Tengri végtelen szíve.

Fehér tóban,

Ezüst folyóban úsztál,

Szarvassá változott király!

Legyen örök szállásod ott,

Világfa dús ágán

Kilencedik ágán.

Hol az éj ragyog,

Ott legyen lakásod.

A csillagok és hegyek

Figyelő szeme alatt,

Ott feszítsd meg íjad.

Napdárdát dobjál

Sötét démonokra!

A legmagasabb szirtre állsz,

És nevetésed hallja még

A tőled búcsúzó föld!

A regös befejezte az éneket, mindenki ülve maradt, egyetlen pisszenés sem hallatszott. Atilla Ajbarszt figyelte, és egy pillanatra úgy érezte, hogy minden rendben lesz, és atyja szelleme nyugalmat talál a Világfa kilencedik ágán. Ajbarsz kupával a kezében, állt, és fogadta Hun Ulusz énekmondójának tiszteletadását. Ahogyan ott állt, és a regös énekét hallgatta, keskeny, pusztai szemével és izmoktól vaskos karjaival, Atilla úgy érezte, mintha maga Hadúr földi megtestesülése volna. Rendíthetetlenül, és mély nyugalommal állt Ajbarsz, a belőle áradó nyugalom, akár a szent szigeteteket minden irányból körülfogó, vén Atil folyó. Ez a hirtelen jött megnyugvás azonban nem tartott sokáig Atilla lelkében.

*

– És mi lesz azután, Anyám? – kérdezte Atilla, amikor már az asszonyok csarnokában, a puha állatbőrök és finom, míves, szogdiai szőnyegek között feküdt.

– Minden az övé lesz? Elfoglalja a palotát a harcosaival és te nem teszel ellene semmit?

Az apja összes kincse, a lovai, de még a saját anyja is Ajbarszé lesznek. És mindenki, akit Mundzuk háreméből vagy másodfeleségei közül magának kiválaszt. Nem volna nemesebb döntés az anyja részéről, ha mérget inna, miként a régi idők asszonyai tették a férjuruk halálakor? A harag lassan gyűlt a torkában, de még mindig nem engedte, hogy kitörjön.

Szokhataj katun szarvasokkal kihímzett nemezszőnyeg előtt állt, és kiismerhetetlen tekintettel nézett rá.

– Nem a te feladatod, hogy a nagybátyád tetteit megítéld. Sem az, hogy ítéletet mondj az én tetteim felett. Még nem!

Érezte, hogy az anyja hangja bizonytalan. Talán ő maga sem tudja.

Az anyja arcán bágyadt mosoly jelent meg. A csillogó ékességek nélkül, amelyeket többnyire a hajában és a fülében viselt látszólag semmi sem különböztette meg a hárem közönséges nőitől. Atilla azonban mindenki másnál szebbnek látta. Hát persze hogy kell az anyja nagybátyjának!

Biztosan ő tiltotta meg neki, hogy mérget igyon, vagy odatartsa a nyakát a sarlós pengének.

– Atilla, itt semmi nem maradhat többé úgy, ahogyan volt!

Megütközve nézett rá.

– Miért nem?

– Mert ez a szokás. A király halott. Rua király pedig nem jöhetett, így a legközelebb élő rokonnak kell gondoskodni azokról, akik utána maradtak.

Ez a törvény!

– Hová visz minket?

– Napkeletre – sóhajtott az anyja –, az ordujába. Én sem tudom igazán, hogy hová. Azt követően, hogy az apádat eltemettük a szent kurgánba, Ajbarsz fel fogja ajánlani a harcosainknak a lehetőséget, hogy csatlakozzanak hozzá. Nem lesz másféle választás. Nyugodj bele, hogy ez az istenek akarata!

Atilla enyhe feszítést érzett a mellkasában.

– És mi lesz a palotával?

– Áldozatul adják az apád lelkének. Innen semmit sem viszünk magunkkal. Jobb, ha megszokod ezt a gondolatot is. Az istenek majd gondoskodnak rólunk. Tegyél felajánlást Umájnak!

– Felgyújtják?

– Talán.

Atilla elfordult, és a gerendafalakat bámulta.

Szóval valóban felgyújtják.

*

Magára maradt, és a hímzett lóbőr függönyök összehúzódtak. Sokáig nem tudott elaludni. A palota mennyezetének feketésbarna gerendáit nézte a sötétben. Beszivárgott a fény, de Hold Atya arca odakint sápadt volt, ezüstje derengő kíséretujjaként simogatta az ablakrésekre feszített bőrhártyákat. Atilla elképzelte, ahogyan ezek a hólyagok hamarosan elolvadnak a mindent felemésztő tűzben, és a gerendák is recsegve összeomlanak mind. Nem volna jobb itt maradni? Nem volna jobb megvárni, amíg leég az egész palota? Ha valóban Bagatur lelke van őbenne, és ha ő valóban az égi sárkány, a levegő és a tűz urának nemzetségéből származik, ahogyan atyja mondta, akkor nem árthat neki a tűz.

Ő már megszabadult a húsból való testétől.

Nem arra a lélek nélküli vázra gondolt, amely kint maradt a nyitott ravatalon, a kámok vonta láthatatlan szellemkerítés gyűrűjűben feküdt, hátára fektetve az Atil partján. Körülötte az éjszakai testőrök járnak, és ők állnak mellette fáklyával a kezükben, vértben, íjjal és nyilakkal, hogy elűzzék az emberi és állati árnyakat, a sötéttel érkezőket, mint amilyen arcsura és karakorsak, az erdőben vadászó ártó gonosz szellemek, démonok, amelyek néha beleharapnak a temetetlenül hagyott holtak húsába, máskor pedig egészen szétmarcangolják őket.{22}

Átfordult a másik oldalára, hátha úgy aludni tud.

A lélek végtelen és halhatatlan. Ez a kifacsart héj, amelyet a testének neveznek, nem lehet igazán ő. Még mindig nem tudott elaludni.

Csak annyit vett észre az apján, hogy az utóbbi időben sápadtabb lett és lassult a mozgása. Az anyja és más katunok sokáig beszélték az orduban, hogy atyja a téli nagy Nardoqan szertartáson, melyet a Nap újjászületésének tiszteletére tartottak, félreöntötte a bort. „Talán, majd ha a tavasz eljön, az ő élete is kivirágzik majd. Rossz lelkek vannak a szélben, a kámok majd megtesznek mindent, hogy megóvják tőlük a királyt!”

Mundzuk a télen sok időt töltött az izzasztókunyhóban, és a tudók különböző főzeteket adtak neki, parázson és forró köveken jártatták, felforrósított köveket fektettek a mellkasára és révültek, hogy elűzzék a rontó árnyakat, amelyek a tél leghidegebb időszakában rendre rátapadtak árnyéklelkére. Amikor hótakaró borította az Atil két partját, és a nagy legelőn, ahol az ősszel a bátyjával és a királyi ágyasoktól született más fiaival lovasgyakorlataikat végezték, megszürkült, megfagyott a fű, atyja az akacir népekkel{23} tárgyalt. Vajon az akacirokkal jött idegen szellemek hozhatták be ide a rontást, amely végzett az apjával?

Az akacirok vágóállatért, sóért jöttek, a törzsfőik bőröket, értékes hódprémet, rozsomákbundát hoztak, némelyik aranyat, ezüstöt is. Tanácsadói arról beszéltek, hogy a fagy különösen pusztító volt arrafelé, ahonnan ezek az emberek jöttek, a csorda, sőt a ménes nagy része is elpusztult. Rémséges hírek keringtek arról, hogy a lovak állva fagytak meg a karámokban. Mundzuk a tél utolsó hónapjaiban többnyire a nagy palotában ült, ahol az agyagkemencékben ropogott a tűz, és ők Budával együtt köszönthették a törzsfőket. Buda pedig, aki többet hallott nála, beavatta, ezek az idegen, alávetett emberek arra próbálják rávenni atyjukat, hogy tavasszal indítsanak egy újabb sereget az áruló törzsek ellen, akik az ősszel hűséget fogadtak a perzsák sahjának, de a hadúr nem fogja engedni, hogy a tümenek abba az irányba portyázzanak.

„A perzsák nem igazi ellenség. Gonoszak és erősek, de az igazi ellenség a mostani szövetségesünk: Róma.”

Talán meg akarta őrizni a tümenek erejét arra a nagy és mindent eldöntő csatára, amelyet a távoli és titokzatos Rómával vívnak majd?

Atilla sokszor elképzelte magában ezt a mindent eldöntő ütközetet. Fekete, sokkarú árnyalakok vívtak meg csillogó mellpáncélos, hun halhatatlanokkal. Mindig élénken figyelt, amikor atyja a falakkal kerített hatalmas városokról beszélt, ahol a házak kőből vannak, és magasabbra emelkednek a szent erdők tölgyeinél, a hatalmas fenyőknél is. A fára felszögezett istenről beszélt, akit a rómaiak imádnak, és akkora szentélyeket építenek neki kőből, amelyekben a pusztában emelt leghatalmasabb kurgánok is elférnének. Az az isten pedig elég nagy hatalmú lehet, ha ilyen városa van, mint Róma. Nem is egy ilyen városa van, hanem annyi, mint a csillagok száma a magas ég sátorvásznán. A megboldogult a „világ mestereinek” hívta a rómaiakat. „És az a csata” – mondta – „az a csata lesz a végső, amelyben mindannyiunk sorsa megméretik majd.”

Ő járt ott, azon a titokzatos és távoli földön, amikor Rua királlyal a rómaiak megbecsült szövetségeseiként harcoltak a messzi nyugat fellázadt népei ellen. Ott, ahol házak kőből vannak, ahol az emberek számosabbak, mint az égen a csillagok, a víz egybeolvad az éggel, télen zöldek a fák, és virágillat úszik a levegőben.

Amelyről Atilla egyelőre még nem tudta, hogy mese-e vagy valóság.

„Ez egyszer a miénk lesz” – fogadkozott Mundzuk egy szertűz mellett – „Vagy talán ő pusztít el minket. Az bizonyos, hogy egyszer megindulnak majd. Rua nagybátyátok jól ismeri a rómaiakat. Hozzá foglak küldeni téged is, Atilla, hogy láss és tanulj!”

Talán soha nem látja meg azt az idegen földet, amelyről atyja beszélt neki, sem pedig Rua király fényes orduját a messzi nyugaton. Most Ajbarsz ül itt, aki mindent magának akar majd. Lehet, hogy rabszolgaként fogja őket a keleti gyepűre hurcolni, mert Karaton nagykirály, aki most minden hunok legfőbb királyaként uralkodik, ezt megengedte neki. Lehet, hogy Karaton küldte ide a rontást? A jövő. Atilla számára a titokzatos jövő kiismerhetetlennek, homályosnak tűnt, akár egy nagy, felkavart folyó mélye.

2

A kócsagok és vöcskök nagy rikácsolással rebbentek fel előttük, egy feketególyapár dühösen csattogtatta szárnyait, ahogyan a harcosok és lovaik átverekedték magukat a fák magas koronájába épített fészkük alatti sás labirintusán. A láperdőben, az Atil elrejtett szigetén, ebben a hajnali szürkeségben minden egyes lépés bizonytalan volt. A hosszúra nőtt, selymes fűben néha bokáig is süppedt Atilla lába. A felhőktől nem takart hajnali égbolt még sötétkékesen derengett, és Nap Anya izzó arca valahol talán még a part kúpforma dombjai mögött rejtőzött. A halványodó csillagok fénylő jáspiskövekként ragyogtak a szent kurgán sötét halma fölött, mintha egy távoli világ láthatatlan őrgyertyái volnának. Tizenhárom dereglyén, tutajokon és hosszú csónakok segítségével hozták át a nagy folyón a lovakat és a szürke hátú, hegyes szarvú marhákat, az áldozathoz előkészített jószágot. Talpakon{24} úsztatták az ezüst- és aranykincseket, vázákat, tányérokat, díszkardokat és serlegeket, a palástokat és a koronákat. Ezek a szemkápráztató kincsek hamarosan a föld alá kerülnek mind, és kámok igézése zárja, pecsételi le a ládáik fedelét.

– Itt nyugszanak mind! – mondta halkan az Atilla mellé lépő Buda, amikor a menet már eléggé megközelítette ahhoz a szent kurgánt, hogy láthassák a tetején a szárnykirályok sírszobrainak vörössel és sárgával kiemelt arcát is.

– És mi is itt nyugszunk majd, miután királyok lettünk.

Atilla nem szólt.

– Csak a testünk – mondta végül. Buda bólintott, és összeszűkült szemmel nézett.

– Csak a testünk.

A kurgánt a süppedő talaj miatt nem lehetett lóhátról megközelíteni. Kívülről csupán összehordott dombnak tűnt a kurgán, de a szent kurgánvilágok kapuja volt, a Világhegy, amelynek tetején a Világfa áll. A szárnykirályok sírdombja valóban úgy emelkedett a Tengri-liget legmagasabb fáinak ága és a kisebb kurgándombok, a hercegek, hadvezérek sírja fölé, akár egy hegy. Atilla nagybátyja most legelöl ment, az idegenektől körülvéve, az ökröket és a lovakat pedig már kantárszáron vezették mögöttük Mundzuk régi vitézei. Odafent, a kurgán tetején, a kőalakok durván megfaragott karjai alatt nagy kőtálkát tartottak. Ezekbe öntik majd a kumiszt a kámok, vagy ide csepegtetik az áldozati vért, ha majd mindennel végeztek. A fiú egy pillanatra megtorpant a fenséges szobrok előtt. Egyeseknek volt valamiféle arca is, egyszerű vájatok jelképezték a szemeket, néhány vonal az orrot és szájat, mások teljesen arctalanok voltak vagy a nyakuk idomtalan kőfejben végződött.

Mintha millió, elfoszló árnyékujj kapargatná most a fejét, és mindannyian mondani akarnának valamit. Hátborzongató érzés volt szembenézni az ősökkel. Vajon méltó lesz valaha hozzájuk?

A hosszú, ősz bajszú Csolpan úr hangját hallotta a háta mögül, aki a királyi ménesek főfelügyelője és az apja kipróbált embere volt.

Neki vajon mit mondanak a jelek?

Elégedettek lesznek a nekik előkészített bőséges áldozattal? Elegendő lábasjószágot, kincset és rabszolgát hoztak eléjük? Hogyan fogadják majd az ősi szellemek az apjuk ágyasait, akik részesülhetnek „az istenek utolsó érintésében”?

Csolpannal és embereivel körülvéve kilencen közeledtek közülük a liget szent ösvényein, halkan énekelve a fák közt. Atilla ismerte őket. Három alacsonyabb rangú feleség és hat ágyas. Amikor mindannyian megérkeztek a kurgán előtti száraz mezőre, az atakám{25} segédje, egy görbe hátú, ráncos nyakú ember vörös jeleket festett a csodálatosan felékszerezett nők homlokára.

Buda rezzenéstelen arccal nézte őket.

– A Világfa hetedik ágára kerülnek.

Atilla előrelépett, hogy jobban lássa, kik is azok. Ismerte őket az asszonyok csarnokából és a hárem díszes épületéből.

Budára nézett.

– Biztos vagy ebben?

– Az öregek azt mondják – bólintott Buda –, tehát biztos!

Nagybátyjuk közeledett, fejét tiszteletteljesen meghajtotta a királyszobrok előtt.

– Legyetek készen, Mundzuk fiai! – mondta, amikor megállt előttük. – A bátyám lelke figyel benneteket, a Fordított világból. Anyjuk bólintott, amikor melléjük lépett. Gyászfehér köntösére fekete sárfoltokat kent a felfröccsenő víz, az arca sápadt volt, a szeme körül pedig sötét karikák. Hosszan nézett az énekelve távozó nők után.

– Elég nagyok vagytok már ahhoz, hogy kivegyétek a részeteket az áldozatból.

– Készen állunk, anyám! – mondta Buda.

– Azt mondják, hogy él itt valaki, aki minden éjjel vérrel festi meg a sírszobrokat – mondta Atilla, miután Ajbarsz és kísérete továbbment.

– Valaki, aki kumisszal szolgál a szellemeknek. Szeretném látni azt a kámot, hogy még az áldozat előtt megáldja fegyvereinket.

Buda megrázta a fejét.

– Miből gondolod, hogy ember, és nem pedig kísértet?

Atilla összeráncolta szemöldökét.

– A holtak nem áldoznak a holtaknak. Azt mondják a kámok, a szobrokban lakozó szellemek álmaikban sújtják halálra azokat, akik megzavarják a királyok nyugalmát. Rontást, betegséget és ártó szellemeket idéznek arra, aki a holtakhoz vezető khalgaakapun át merészelnek lépni. Egy ló, amelyet az áldozathoz vezettek, váratlanul felvetette a fejét és megrázta a sörényét. Orrlyukai kitágultak, és remegés futott át a nyakán.

– Figyelnek minket is – mondta Buda. – Ebben biztos lehetsz, öcsém. Egyetlen lépest sem tehetünk anélkül, hogy az őseink ne figyelnének minket! Ajbarsznak tökéletesen kell elvégezni a lóáldozatot, hogy atyánk lelke elégedett legyen. Nekünk sem szabad hibáznunk!

Atilla szeme résnyire szűkült.

– Nem fogunk hibázni! Ebben biztos lehetsz, testvérem.

*

Ajbarsz ruganyos léptekkel sietett felfelé a szent kurgán oldalába vágott fa lépcsősoron, ahová Atilla és Buda nem követhették. Az atakám fehér agancsokból font koronája már messziről világított a szobrok szürke sziklatömbjei előtt. Ajbarsz felért a széles, ellaposodó tetőre, meghajolt előtte, ahogyan ő is meghajolt a kám előtt. Mögötte más kámok is álltak, kékre-vörösre festett faálarcban, madártollas, apró csontocskákkal font hosszú köntösben, kezükben a kis kerek dobbal. Sorban térdet hajtottak, és háromszor leborultak egy-egy szobor előtt, miközben mások egy kifestett szarvú bikát vezettek fel.

Ajbarsz arca merev áldozati maszknak tűnt, ahogyan az állat előtt meghajolt, mintha üdvözölné. Felemelte széles pengés kardját, két kézre fogta, először keletnek, majd nyugatnak, északnak és délnek suhintott vele. A kámok sorra meggyújtották a kurgán tetején elhelyezett négy fém parázstartó oszlopot, és kesernyés füst szállt fel. A bika fújtatott és patáival a földet kapálta. Hatalmas szarva átdöfhette volna egy ember mellkasát. Atilla a szeme elé vonta a kezét, hogy jobban lásson. Képes lenne ez a fenevad, ha elszakítaná a köteleit, földbe tiporni nagybátyját, s véget vetnie az áldozati szernek? Ha az istenek elégedetlenek az áldozattal, vagy a kámok bármit is hibáznak a szertartás rendjében, tán ez is megtörténhet. És akkor mindannyian szabadok leszünk.

A meredező szarvak veszélyes ívben köröztek a cölöphöz siető egyik segéd előtt, akinek kissé hátra is kellett ugrania, hogy elkerülje a végzetét. A bika most váratlanul megrántotta a fejét, és mély hangon elbődült. Ajbarsz az övébe csúsztatta a kardját. Könnyed mozdulattal lépett oda hozzá. Mielőtt az állat felöklelhette volna, megsimította izmoktól duzzadó, fekete nyakát. Lassú léptekkel járta körbe, megvizsgálta jobbról és balról is, megtapogatta a marját, és ujjaival az oldalába döfött, mintha csak belső szerveinek puhaságát vagy keménységét szeretné ellenőrizni. A hatalmas állat még most sem mozdult, csak üveges tekintettel meredt a távolba. Ajbarsz szája mozogni látszott, de ha mondott is valamit, azt ebből a távolságból Atilla nem hallotta. A bika most hirtelen mozdulatot tett, mintha megérezte volna az elkerülhetetlent.

Ajbarsz egy kardtáncos kecsességével ügyesen kitért az oldalirányban meglendülő bikafej elől. Az egész egy pillanat műve volt, a fiú csak egyetlen villanást látott. Mintha villám sújtott volna le. Az állat fájdalmas bődüléssel zuhant a földre, átmetszett nyakából véreső zúdult a kurgán tetejére és Ajbarszra is. A szolgák máris futottak, hogy lapos agyagedényeikben felfogják a kiömlő vért. A nagybátyja egyetlen tökéletes mozdulattal úgy döfte át a marhát, hogy egyenest a szívét hasította ketté, mintha csak látta volna annak lüktető-dobogó fészkét, s kardját visszarántva átvágta a jószág nyakát.

Tízszer hangzott fel egymás után a tülökkürt szava, és ők végre feljöhettek a kurgán tetejére. Mundzuk aranylemezekkel vékonyan burkolt koporsóba zárt testét lassú menetben hozták az éjszakai őrség tagjai, majd kötelekkel leengedték az előzőleg megnyitott sírüregben már halomban álló kincsek, fegyverek, pajzsok és csillogó lószerszámok közé. Az atakám jajongva énekelni kezdett, és az őt követő kámok dobjukat verve forogtak a meggyújtott hatalmas máglya előtt.

Csolpan és Mundzuk néhány régi embere érkezett a fegyverekkel. Az íj könnyűnek tetszett Atilla kezében, mintha csak egy nádból hajlított gyermekíj volna. Pedig jó hun harciszer volt ez, hajlékony, akár egy maréknyi vessző, mégis erős. Fáját áldozatok vérében pácolták, csontborításához atyja királyi ménese, a Végtelen Ménes legszebb lovai szolgáltatták saját csontjaikat, szaruikat. Ezt az íjat még a múlt télen készítették a legkitűnőbb mesterek a király második fiának, de ő egészen eddig a napig nem lőtt vele. Amikor a nagy királyi legelőn bátyjával és atyja ágyasoktól született sarjaival együtt lovasgyakorlataikat végezték, az ő hátasáról kilőtt, tompított hegyű nyila olyan sűrűn találta el a lovasmesterek bőrpajzsát, hogy Csolpan azt mondta, Szél Atya vezeti szemét is, kezét is, szívét is. Tudta, most sem hozhat szégyent kiképzőire holmi célt tévesztett lövéssel.

A kámok tovább forogtak és táncoltak. A színpompás tolldíszeik, a kifestett álarcok és agancsos fejékek lassan kavargó árnykörvonalakká változtak a tüzek rőt fényében. A fekete és vörös festékkel megjelölt, kimázolt arcú rabszolgák, gót, perzsa és akacir hadifoglyok sikoltása alig hallatszott a dobverés közben, ahogyan a kilőtt nyilaktól egymás után rogytak térdre. Csolpan elmondta nekik, hogy a feleségek és ágyasok is meghaltak már. A kurgán másik oldalán elheverve mintha csak aludnának, ott pihenték örök álmukat a méreggel megitatottak.

A kurgán dombjáról lesiető Ajbarsz lépett oda melléjük. Keze még vörös volt a bika vérétől, amikor rátette Atilla vállára.

– Most ti következtek, hercegek!

Buda nem szólt, az íjat törölgette, hogy csontberakása fényes legyen.

– Nem fogunk hibázni – bólintott –, bízhatsz bennünk, jula vezér!

Ajbarsz keskeny farkasarcán mintha az elismerés árnya suhant volna át.

– Sohase szánjátok meg az ellenséget! Ezek az emberek most mind meghalnak – mondta Ajbarsz –, mert akkor, amikor fegyvert fogtak ellenünk, s megadták magukat, túlságosan is ragaszkodtak az életükhöz. Bátyám foglyai voltak, most pedig, a halála után végleg a szolgái lesznek a másvilágon!

– Tudom – mondta Ajbarsz –, hogy a testvérem szívesen fogadja ezt az áldozatot a Fordított világban!

Ajbarsz egy pillanatra elfordult, valamit mondott az egyik emberének.

Atilla a széles, finom mívű, de harcban kevés hasznú díszvértet nézve azon töprengett, mit tennének az emberei, ha az íjával keresztüllőné. Vajon lenne elég harcos atyja hívei közül, akik a király fiai mellé állnának, ha ő és Buda megtagadnák a bitorló parancsát, aki most mindenüket elveszi? Fellázadnának akár Karaton nagykirály ellen is, ha Mundzuk fiai vezetnék őket? Árulónak bélyegeznék akár tulajdon anyjukat is, aki ahelyett, hogy követte volna az apját a Fordított világba, az öccsének adja magát? De a kísértésnek írmagját is kiirtotta árnyéklelke, amint feltűnt az anyja arca.

Mundzuk biztosan nem akarná. Ajbarsz könnyedén megbűvölte s meg is ölte azt a bikát, bírja a szellemek feletti uralmat. Akkor pedig bírja az emberek feletti uralmat is. És különben is, Bagatur vére van benne is, és ez ugyanaz a vér, mint a miénk.

Mire Ajbarsz visszafordult, már kísérete és atyja régi emberei álltak mellette. Feszítették, próbálgatták az íjakat. Atilla felnézett. A kurgán tetejére felvezetett rabszolgák tömege arctalan fekete, szürke agyagtömbnek tűnt csupán a tüzek fényében. Mennyi időt vártak erre a pillanatra, hogy a lelkük végre szabad legyen?

A tetőre vezető út nem volt hosszú. A kurgán ellaposodó, széles dombja kitárult előttük, akár egy virágos mező. A kivégzendő rabokat nem kötözték meg, mégsem próbálkozott egyikük sem a szökéssel. Atilla tudta, hogy nem sokkal ezelőtt szómát itattak velük, egyet a kámok titkos galócás főzetei közül, mely megerősíti vagy megbénítja az akaratot, a varázslat szerint, amelyet az atakám a főzetre ráolvasott. Mintha nem is emberek, hanem rongyból szőtt bábok lettek volna.

A tüzek fellángoltak, ahogyan a kámok fanyar illatú gyökereket vetettek a parázstartó edényekbe. A dobolás újrakezdődött, és a harcosok felsorakoztak. A „halhatatlanság italától” közönyösen álldogáló rabszolgák olyanok voltak a három királyszobor előtt, mint az árnyak, kísértetek.

Az íjak megfeszültek.

Buda is nyilat illesztett, és újra lőtt. Atilla is csak egy volt a sok közül, aki célba talált. Csak egy maradt állva ezután.

A borotvált fejű, kék szemű rab gót harcos lehetett.

Elszántan küzdött az életéért. Noha a combjából és a vállából egy-egy nyílvessző állt ki, sok vért is veszített, vastag karjának izmait mégis megfeszítve újra és újra megpróbált felállni a vériszamós hullák halmából.

Végül sikerült megtámaszkodnia, és remegő lábakkal felegyenesednie.

Valamit mondott is, teljesen ismeretlen nyelven.

– Adiuva me, domine!{26}

A fiú érezte, ahogyan a kék szemek rátapadnak, hogy egyenesen az ő szemébe néznek. Olyan tekintete volt, akár egy sasnak. Nem hatott rá a szóma? Vajon, az istenek azt akarják, hogy ez az egy lélek itt életben maradjon?

Atilla letette az íját. Mit mondhatott? Talán az atyja lelke a Fordított világban megkegyelmezett ennek az egynek? Talán neki, a sarjának szánta, hogy szolgálja őt? Senki sem emelt íjat az állva maradt rabszolgára, ebben a bűvös csendben. Még mintha a kámok dobolása is megszakadt volna egy pillanatra, valahol a távolban madár rikoltott, az erdő fáinak összeboruló ágai fölött pedig Nap Anya hulló arannyal hintette meg a lombokat.

Talán Tengri most látomást ad?

Ajbarsz kivált a tömegből, gyors lépesekkel haladt el a lenyilazott testek mellett. Gyorsabban, mint a fészkéről kicsapó kígyó, kirúgta a fogoly lábát, jobbjában kése villant, és határozott mozdulattal elvágta a rabszolga torkát. Egyetlen hang nélkül dőlt el az izmos test, mellkasa egy pillanat alatt vörös lett, ahogyan a vér sugárban fröcskölve kiömlött a nyakon tátongó sebből.

A jégkék, kimeredt szemekben mintha ott táncolt volna a tüzek lángja.

– Az istenek elfogadták az áldozatot! – mondta a nagybátyja közönyös hangon, ahogyan visszafelé jött. A harcosok leengedték íjaikat, és feszült csendben hallgattak. Atilla meghajtotta a fejét a nagybátyja előtt, aki elhajította a rabszolga vérétől bemocskolt gyilkot. Tudta, azt a kést soha többé nem fogja a kezébe venni újra.

Végül is mindig az istenek ítélnek.

*

Visszafelé eveztek az Atilon. Előzőleg Buda és ő együtt helyezték az apja arcára a drágakövektől csillogó halotti álarcot, mielőtt a koporsó eltűnt volna a mélyre ásott sírkamrában, a felhalmozott kincsek, a halálra nyilazott rabszolgák, megfojtott ágyasok holttestei között. Negyvenhétszer jártak körbe a kámok a kurgán tetején. Ez a szám megegyezett az apja földön megért éveinek számával. A fiú kimerült, és alig érzett valamit, ahogyan az evezők a szürke hullámokba merültek.

A lassan felemelkedő Nap Anya váratlanul aranyló derengésbe vonta a folyópartot, a távoli dombok sárkánygerincét, a végtelen nádasok suttogó, sötétzöld rengetegét. A hajnal madarai rikoltva röppentek fel a nádasokból, és ahogyan a dereglyék lassan távolodtak, a fénypászmák diadalmasan áthatoltak a láperdő félig vízben álló, hatalmas fáinak lombozatán.

Felkúsztak a kurgán szobraira is. A tetején már máglyaként lobogott szent szertűz, amelyet a kámok gyújtottak meg. Fehér, lassan áramló füstpamacsok szálltak a mohos fák ágai között, és lassan, mintha a táltosok parancsára történt volna, eggyé váltak a napfénnyel.

Atilla láthatta még az atakámot, amint a kurgán legtetején állt, olyan tiszta mozdulatlansággal, akár egy nagy, rovott kőszikla. Nyitott tenyereit az ég felé tárta, jobb lábát felemelte, és sokáig állt így. Az alacsony, szürke ember árnya óriásira nőtt, mintha maga is árnnyá sápadt volna a halványodó csillagok fényében. Az ég alján, az Atil és a párálló, sötét dombok felett, rózsaszín derengésben kelt a nap. A felhők lassan úsztak az égen, és éjszín fellegek kezdtek felszakadozni, mintha egy láthatatlan szárny kergette volna szerte a démonok seregét. Mikor a nap első sugara megérintette a szikla ormát, egy hang háromszor felkiáltott.

– A Nap legyőzhetetlen!

– A Nap feltámad!

– Áldjátok a Napot!

3

Atilla mindig is egyfajta leplezetlen élt érzett ki az apja hangjából, amikor csak kiejtette a száján Karaton, a „fekete köpenyes király” nevét.{27} Mintha Karaton nem is az Ég fia volna – ahogyan most Ajbarsz nevezi –, hanem egy kellemetlen rabtartó, akinek összeszorított fogakkal kell engedelmeskedni. Ő és Buda kisgyermekkoruk óta tudták, hogy van még egy király atyja rangja fölött, aki eddig szinte oly távolinak tetszett, mint az ősök szellemei. Míg Mundzuk hatalmas úr volt a palotában és az orduban, király az egész keleti szárny fölött, kinek alávetett törzsfők százai ugrottak tüstént egyetlen szavára, addig a hunok nagykirálya egész mostanáig olybá tetszett csak, mint távoli felhő árnya, egy megfoghatatlan sötét folt az ég végtelen kékjében. Mi is volt pontosan Karaton bűne? Erről senki sem beszélt. Tán, hogy törvénytelen, bitorolja a szent pajzsot. Pusmogtak ezt is, azt is.

„A nagyapátok, Uldin, a hunok nagykirálya volt, az Ég választottja” – mondta egy alkalommal Mundzuk, amikor a kelleténél több kumiszt ivott.

„És nincsen más, aki felléphetne Bagatur pajzsára, mint az, aki Uldintól származik. Az istenek igazságosak, de a világ, az egészen megromlott!”

Mégis, Karaton nevére esküdtek a nagy ünnepeken, és a különösen a Nardokani szeren,{28} amikor az atakám körbehordozta az ősök örökkön égő tüzéből vett szent lángot a tél közepén, amikor a nap eltűnt a szürkésfehér felhőréteg mögött, és Atilt a legvastagabb jégpáncél borította, az atyja átvette a kámtól az örök tűz szívébe mártott szent ágat, hogy meggyújthassa a nagy máglyát Tengri ligetében, a hó terhe alatt nyögő fák alatt. „Az ősök szertüze soha nem aludhat ki” – mondta ilyenkor Mundzuk, és a rovott sziklák fölött lebegő lángok megfestették korán megráncosodott arcát, vékony szálú, őszes szakállát. „Karaton nagykirály nevében gyújtom meg ezt a lángot, aki az ősök lelkének vigyázója ebben a középső világban. Azért gyújtom meg ezt a lángot, hogy az ősök lássák, szent hagyományukat tiszteltem, akaratukat nem vetettem meg, a sötétség karmait, amely minden éjjel markolja ezt a középső világot, akaratukkal elűztem. Áldás a nagy Tengrinek!”

Az alávetett törzsek körben álló főnökei ilyenkor a szokásosan feláldozott ló vérével kenték meg homlokukat, és a kámok elkezdték őzbőr dobjukat verni, majd kíséretként énekelni, hogy révülve megismerjék a lángokban élő ősi lelkek tudását. Atilla jól emlékezett az összes ilyen ünnepre, szerre. Ahogyan arra is, atyja arca milyen komor volt, amikor a törzsfők hordozható, sárkányformákkal faragott, könnyű fatrónját a vállukra vették, és ő áldozati vérrel hintette meg a vastag havat, hogy az alatta nyugvó fű a jövő évben is kisarjadjon. Szerette érezni bőrén a tűz lángjainak forróságát abban a hidegben, szerette egynek tudni magát az ősök akaratával és a végtelen világokból érkező fénnyel, amelyet az ősi hazában gyújtottak meg, kilencszáz esztendővel ezelőtt, amikor a hunok ősei, a szent vérű nemzetségek leereszkedtek az északi erdőkből, legyőzték a sárga embereket, egyesítették a törzseket, és megalapították a nagy pusztán az első birodalmat.

*

– Karaton nagykirály, az Ég fia – mondta nekik Ajbarsz, amikor megtudták, hogy egyenesen a nagykirályhoz viszi őket. – És minden, amit az Ég fia a kezével ad, az a javatokra válik, mintha maga az Ég adná. Soha ne mondjatok ellent az ő parancsainak, és soha ne gondoljátok azt, hogy bárki hatalmasabb lehet nála, akinek Tengri a hatalom és uralom kék palástját és Bagatur pajzsát adta.

Atilla először ellenkezni akart. De miután Mundzuk teste végleg eltűnt a kurgán mélyén, és a régi palota gerendafalai elhamvadtak a tűzben – amire Mundzuk és Ajbarsz emberei egyaránt vetették a zsarátnokot –, mégis mi az, amit tehetne, vagy tennie kellene az istenek akarata ellenében?

– Tengri így akarja – mondta neki később már Buda is. – Tengri akarja, hogy ezentúl Ajbarsz legyen urunk és atyánk!

– De hiszen nem is az apánk – válaszolt Atilla. – Én azt hiszem, testvérem, hogy éppen úgy sodródunk, mint a csónak az Atil vizén. Mikor döntjük el végre mi, Tengriként a folyó áradását?

– Te vagy a fiatalabb – Buda összehúzta a szemét és elfordult. Fellépett a hat ökör vontatta, nagy királyi szekérre, hogy elfoglalja a helyét az anyjuk és három húguk mellett. A zászlójelek élénken lobogtak a szélben a hatalmas, tömörfa alkotmány fölött, a felfeszített nemezponyva pedig egész alkotmányt hasonlatossá tette egy kerekeken guruló jurtához. Buda arca mintha félárnyékban maradt volna atyjuk felhúzott zászlójelei, a rontástól óvó, rovott koskoponya alatt, amelyet szalagokkal ellátott, magas rúdra erősítettek.

– Azt ajánlom neked, öcsém, hogy mindig hallgass az előtted születettre! Hisz az istenek alapos okkal küldtek engem előtted erre a középső világra.

Atilla dacosan megállt, és sokáig nézett a bátyja szemébe. Buda állta a tekintetét, gőgösen, mint egy szobor. Nem tetszett neki, nagyon nem tetszett, amiért Buda ilyen könnyen belenyugodott a helyzetbe. A turul árnyéka talán nem esett rá is? Azután az anyja tűnt fel Buda mellett, és a hangja ellentmondást nem tűrő volt.

– Ne várjunk itt rád tovább, Atilla! Vagy itt akarsz maradni?

Atilla meghajtotta a fejét.

– Nem akarok itt maradni.

– Akkor indulj.

A fiú lassan lépett egyet a szekér irányába, mintha az anyjának való engedelmesség puszta játék lenne. Végtére is az volt. Ahogyan felkapaszkodott az öccse mellé, mégis megérezte a katunból áradó hideg, elszánt akaratot. Az asszony még mindig fehér gyászba volt öltözve Mundzuk miatt, ám kezének ujján, amelyet nem rejtett el, ott virított Ajbarsz gyűrűje. Amikor a menet nagy zörgéssel megindult, sok szekérrel, lovakkal, és a költöző ordut gyalogosan követő szolgahaddal, Atilla Mundzuk palotájának üszkös maradványaira gondolt. A tegnapi pokoli tűz emléke talán a lovakat és az ökröket is kísérthette még, mert sikolyszerű nyerítéseik fájdalmas, mély bőgésük visszhangja sokáig lebegett az Atil két partja közt. Csolpan úr, amikor az egyik pihenőnél melléjük lovagolt, azt mondta, az út a helyre, amelyet Ajbarsz emberei Fehérvárnak{29} neveztek, több mint három napon át tart majd. Senki, még az anyja sem közölte velük, hogy Ajbarsz végül is miért határozott úgy, hogy Karaton nagykirály orduja felé veszik az irányt.

– Ez a kötelesség – mondta végül kemény arccal az anyja. – A nagykirály áldása szükséges ahhoz, hogy Ajbarsz törvényesen vegye a kezébe apátok örökségét. Egyetlen kötelességet sem lehet megszegni gyalázat nélkül!

*

Sokáig csak az alacsony lovaik hátán, a szekerek mellett ügető Csu-huje hunok halk beszélgetése, az Atil lápjairól felrajzó szúnyogok zümmögése, a lovak és a tevék fújtatása, a rázkódás hangjai hallatszottak. Mikor aztán az Atil partja is elmaradt, rájuk borult a végtelen csend. A táj itt néptelen és hallgatag volt, a földek pedig valami izzó, párás magányban terpeszkedtek a mélykékbe forduló égen lassanként lejjebb kúszó nap alatt. A szüntelen dél felé vezető hadiút sávja rendületlenül tekergett tovább, vezette a hosszú menetet, akár a Világfa gyökerei között settenkedő kígyó. Atilla a szekér derekáról végigtekintve hiába is kereste a nemzetségfők és tarkanok{30} kopjafáit, az itt-ott feltűnő a magas, földbe szúrt, faragott végű lándzsát. Talán a valaha itt élt népek istenei elhagyták ezt a gyepűt – gondolta –, és a mi isteneink nem jöttek el ide, hogy újra termővé tegyék.

Azután a távolban, a zöldellő erdők közül kiemelkedő dombokon meglátta a földműves népek apró palánkkerítéssel körülvett auljairól felszálló füstöt.{31} Néhány sárga szakállú, félmeztelenre vetkőzött alak hajladozott ott a korai vetés fölött, az egyikük tenyerét a homlokához emelte, és szekérről kihajolva hosszan nézett utánuk, és különösmód a kurgánnál megölt harcost juttatta az eszébe. Majd atyjára gondolt, arra, amikor egyszer magukkal vitte őket, hogy megnézzék, emberei hogyan hajtják be az adót egy vonakodó alán törzsfőtől. Emlékezett a tiszteletteljes csendre, ahogyan a felsorakozott lovasíjászok előtt a törzsfő a földig görnyedt. Mindannyian azért dolgoznak – gondolt Mundzuk szavaira –, hogy nekünk ne kelljen a földeken görnyedni. És ez jól van így.

Az emberek a körbe állított szekerek mellett aludtak, és éjjel, a tüzeknél, férfiak, gyermekek és asszonyok egyaránt Ajbarsz regöseinek mélyből rezgő torokhangját, íjpengését hallgatták. Előkerültek a káprázatos, lófejjel faragott dombralantok, Atilla pedig lassanként kezdte megszokni a dalokat, a hősök, a messzi tájak, a nagy vándorlások és szép leányok dalát. Budával a tüzek mellett ültek, és torzított fejű Jie-törzsbeliek meg a Csuhuje-hunok kumiszt itattak velük. Mintha elkezdtek volna egészen a szekéren élni: ez az élet Mundzuk lovászainak a végtelen nyájak pásztorainak szállásváltására emlékeztette. Csolpan úr az egyik ilyen éjjel azt mondta, az ősök így éltek, jó élet volt ez, hunokhoz, harcosokhoz, férfiakhoz méltó élet.

– Még azelőtt volt ez – mondta egy este a vén Csolpan –, hogy a világ megromlott volna, és az emberek merev falú házakat építettek volna maguknak fából és földből, hogy abban lakjanak. Még annál is régebben pedig nem volt szükség sátorra sem, csak a végtelen kék kifeszített sátorteteje volt a fedél ember feje felett, és semmi sem választotta el őt az istenektől, csak a saját bőre. Ilyenek voltak az ősök!

Atilla emlékezett, hogy az apja egyszer így beszélt: „csak az a szállás igazán biztos, amelyet bármikor fel lehet pakolni a szekerekre.”

Sokat változott, sötétedett a világ azóta. Atilla jól emlékezett azokra a büszke tekintetű férfiakra díszvértjeikben, a hosszú bajszú, borotvált fejű, varkocsszorítós emberekre, akikről azt mondták, hogy „tarkanok”. Az anyja karjába fogódzkodva figyelte a magasra épített faállványzatról, ahogyan az atyját köszöntő tarkanok meghajolnak, és felavatott nappali testőrsége íjat feszít, hogy nyilat röpítsen a bársonyosan kitárulkozó ég felé. Atyja olyannak tűnt akkor sűrű, fekete szakállával, mintha a sárkányháton ülő Kajra istenség lenne, gyors volt, fiatal és egészséges, akár a szelek ura. Emlékezett rá, ahogyan háromszor egymás után körbelovagolta a földbe vert hatalmas karót, ahová az áldozati bikát rögzítették, és háromszor lőtt hatalmas íjával – az állatot végül szíven találta. Ilyen lesz tán egykor maga is? Akarják-e az istenek, hogy az apja örökébe lépjen?

Szinte hallani vélte most a vén Burkut kám hangját, aki Balagaszun szent barlangja előtt így szólt:

„Az ősidők látói azt mondják, hogy ez a világ tűzben fog elhamvadni. Ahogyan a kövek népeinek falai növekednek, a végidőkben démonok lepik el ezt a középső világot, és hamis istenekké válnak. A kövek egyre szilárdabbak lesznek, ahogyan a valódi istenek eltűnnek. Az atyák a fiukra, fiúk az atyjukra támadnak. A világ fölött Erlik kán sötét lelke uralkodik, a fiatalok nem tisztelik többé az időseket, az idősek megvetik a fiatalokat. A gyermekeket az anyák megölik méhükben, a vének méltóság nélkül, érdem nélkül, szenvedve és elhagyatva pusztulnak el, a legnagyobb bűnösök igazságos büntetés nélkül és sokak tiszteletétől övezve halnak meg. Testvér a testvér ellen fordul, a benső rang és a lélek nemessége, az igazság nem számít majd, a világot hamisság, megtévesztés uralja, csak a vagyon jelenti majd az egyetlen különbséget az emberek között. Az jut előbbre, aki csal. De az idő ellen harcoló ember véget vet majd a világ romlásának.”

De eljön-e valaha az az idő ellen harcoló ember, akiről a kám beszélt, hogy a világ elkerülhetetlen hanyatlását végre megállítsa, hogy visszahozza a középső világba az isteneket?

Atilla elheveredett a fűben, a szekerek mellett, a lovak horkantásait, az emberek halk beszélgetését hallgatta, az éjszakai égboltot nézte. Bagoly huhogott panaszosan a szélborzolta fák fekete lombja közt, alakja akár a fehér arcú, sárga szemű kísérteté. Kinek a lelke költözött belé? A csillagképek, a Patkány, a Bivaly, a Kecske, a Sólyom úgy rajzolódtak ki fölötte, akár egy titokzatos térkép jelzőpontjai. Mifélék ezek a csillagok? Fénylő ékkövek volnának láthatatlan szellemek hajában, ahogyan Nergis katun mondta neki egyszer? Vagy úgy van, ahogyan a kámok mondták neki? Az égbolt Tengri arca, jobb szeme a nap, a sugárzó, a mindent átható, mindent mozgató mozdulatlan, amely felébreszti és mozgásra készteti a Világfa ágain csüngő alvó, hideg világokat és benne a milliárdnyi alvó lényt? Amikor Tengri bal szeme a hold és körülötte a csillagok ragyognak, a holtak lelkei, miként atyja lelke is, figyelik az élőket?

*

A táj csak a harmadik nap végére kezdett lassanként megváltozni. Egy láperdő haragoszöld lombkoronája mögül, szinte váratlanul egy fából épített szállás látképe bontakozott ki egy hatalmas tó azúr végtelenjének előterében. Ez a „nagy víz” a tenger – mondta nekik az anyja. – A tenger, vagyis, az Ég, Tengri földi tükörképe. És hol máshol lakhatott volna az Ég fia, mint a tenger mellett?

A tenger végeláthatatlan messzeségbe hullámzott. A partvonal fölött fehér pára gomolygott, körbefestve az összeszűkült kúpokat, kürtőket és a lapos tetejű, széles hátakat formázó, tejfölből elősejlő hegyek szaggatott vonalát. A lassan izzó délutáni nap hevében szinte lebegni látszott a derengő hegyek előterében Karaton nagykirály hatalmas, rönkfából emelt palotája. Apró, hegyes tornyokkal szegélyezett körvonala mögül a fiú szemébe csillant a lapos tetők ezüst- és aranylemezeinek messze látszó ragyogása. Fehérvár nem hazudtolta meg a nevét, a nagykirályi palota előtt fehérre meszelt, kettős falgyűrű emelkedett döngölt földből, tömzsi megfigyelőtornyokkal és magas fa báboskorláttal: olyan volt, mintha hegyet akartak volna emelni a sátrak és házak elé.

Amíg a nép és a sereg várakozott, a királyi szekér Ajbarsz testőreitől kísérten áthaladt a díszesen faragott kapun. Atilla korábban sohasem látott ekkora szállást. A falak mögött színes gyolcsokba, sárgás, földbarna köntösbe burkolódzott alakok siettek dolgukra vagy bámészkodtak a szekérre és a délceg lovasokra. Atilla látott közöttük magas, sárga hajú, kerek szemű népeket és bronzos bőrű alacsonyakat is, akik az apja Atil-parti orduja környékén szállásozó akacir törzsfőkre emlékeztették.

Asszonyok jöttek, megálltak, és megbámulták a lovasokat és a szekeret, látható fesztelenséggel mozogva a férfiak között és az utakon. A magas süvegek, színes, kagylóktól és érméktől csengő hangot adó fejkendők mögül kivillant egy-egy hajtincs vagy barna szempár. A fiú tekintete úgy járt s kélt, hogy szinte beleszédült, annyi új látnivaló akadt. Itt ékes, hullámmintás kargyűrűk, ott bonyolult fonatokba rendezett haj, bronz- és ezüstékszerek, amott meg egy igencsak szemrevaló lányokat kísérő asszonyság csúcsos koronára emlékeztető fejdísze, amely tetszetős bronz sólyomfejben végződött.

Sárral döngölt falú, apró házacskák tűntek fel, fákról és hosszú rudakról, fehéressárgás őrzők, kecske- és lókoponyák fogsora vicsorgott le a szekéren zötykölődő fiúra. A palotadomb aljában apró házacskák sorakoztak, másutt aranyfestékkel kimázolt bejáratú jurtákat is látott, a dombot övező lankákon pedig csodás faragványokkal ékes, magas tetejű faépületekről a fiú azt gondolta, csakis az előkelők hajlékai lehetnek. Ahogyan a szekér közeledett a palota tömbjéhez, a fiú felismerte a sárkányt és a háromágú koronát ábrázoló nagykirályi tamgákkal festett zászlójeleket, alattuk, a hegyes kopjafákon oroszlántestek, szablyák, farkasok, sascsőrű, szárnyas griffek, lovak és emberfejű, madártestű totemek, bálványok alakját. A zászlójelek színes kavalkádja úgy káprázott előtte, mintha az árnyéklelkével álmodta volna őket. Az aranyozott sárkányorcás díszített tornácokat szekér szélességű faoszlopok tartották, az oszlopok mellett lemezvértes őrök álltak rezzenetlen arccal, magas, függőkkel ékesített díszsisakjukban, kezükben vörösre festett, három lófarkas lándzsáikkal. Parancsnokuk elősietett, és miután a hosszas bejelentés megtörtént, a szekerekhez odaérkező Ajbarsz rájuk parancsolt, hogy kövessék.

– A nagykirály látni akarja Mundzuk fiait és örököseit – mondta színtelen hangon, miután eléjük állt. – Az Ég fia áldását akarja adni a fejetekre, és azt akarja, hogy jelenjetek meg a színe előtt!

Nem léphették át az anyjukkal együtt a tróncsarnok felakasztott rovócsontokkal, kosszarvakkal és egyéb megszentelt tárgyakkal alaposan kidíszített nagy ajtaját. A nagykirályi palota magas mennyezetű csarnokába egy vörös és fekete selymekbe öltözött, idegen kinézetű tisztviselő vezette be őket.

Odabent félhomály és különös csendesség uralkodott. A rönkfába vágott, vékony ablakok némelyike előtt parázstartó edényekben halkan sercegve gyógyfüvek égtek, fanyar illatuk egészen betöltötte a párás levegőjű csarnokot. A szolgák lába szinte nesztelen csosszant, ahogy elhaladtak a falakra függesztett, káprázatos mintájú szőnyegek és aranyozott markolatú díszfegyverek előtt. Atilla csak Ajbarsz nemezcsizmáinak tompa dobbanásait hallotta, ahogyan nagybátyjuk súlyos lépésekkel követte a hajbókoló tisztviselőt. Miközben átvágtak a tróncsarnokon, a vállán érezte az őket szorosan közrefogó őrök szúrós tekintetét. Mintha attól kellene tartani, hogy én és a testvérem ártalmára lehetnénk a hunok nagykirályának!

A terem végében ősz varkocsú, szikár öregember ült, aki maga alá húzott lábakkal, merev tartással ült egy magas fatrónon. A trón jobb és bal oldalán két-két aranyozott parázstartóban égett valamilyen növény, kékes füstbe burkolta az alakot, így nem látta igazán az arcát, csak a fekete harántcsíkokkal szegett, sárgás állatprémje villanását, a nagykirály egyetlen díszét egyszerű, fekete köntöse fölött.

Ajbarsz és a szótlan tisztviselő a földig meghajoltak Karaton előtt, kinek intésére végül mindketten fél térdre ereszkedhettek. Az uralkodó egyetlen szó nélkül, gazdagon faragott emelvényéről alaposan megszemlélte küllemüket, termetüket, mintha eléje vezetett lovakról döntene, hogy a vérvonaluk alkalmas-e arra, hogy bevegyék a királyi ménesbe.

Míg Buda és Ajbarsz a földet bámulta, Atilla merészen felszegte a fejét.

A nagykirály ezernyi ránccal árkolt, keskeny szemének tekintete vágott, akár a penge. Karaton nem szólt ugyan, ám Atilla tudta, hogy ezzel bűnt követ el. Anyja már a szekéren elmondta neki, hogy nem nézhetnek Karaton szemébe, amíg az nem szólt hozzájuk. A csönd most nyomasztón rájuk nehezedett. A három aranykarikát figyelte az uralkodó csenevész nyakában. Mintha sápadt aranyfénnyel izzott volna az ékszer az ablakok bőrhártyáin átszűrődő fényben. Karaton pillantása olyan mozdulatlan volt, mintha ébren álmodna, de ő pontosan tudta, a nagykirály nem alszik. Árnyéklelke szemével néz engem, nem szól, amiért ránéztem, inkább csak azt kutatja, hogy tiszta-e a szívem.

– Azt akarom – mondta végül Karaton, szinte suttogva, rekedten –, hogy ezek a gyermekek, szeretett unokaöcsém, a néhai Mundzuk fiai biztonságban és boldogságban nőjenek fel.

Ajbarsz megkönnyebbülten sóhajtott.

– A kezedbe adom az életüket, miként a magamét is, Ég fia. Rendelkezz velem és rendelkezz velük is!

– Azt akarom – folytatta Karaton, mintha Ajbarsz meg sem szólalt volna –, hogy mindenről gondoskodj, Ajbarsz nagyvezér, amire szükségük van, és mindent adj meg nekik, amit a sokra hivatott hun ifjaknak tudniuk kell! Fel kell készülnünk a perzsák ellen. Minden szent vérű hunra nagy szükség lesz, ha meg akarjuk törni az ellenséget. Jazdagirdnak bűnhődnie kell az arcátlanságáért.

– Úgy lesz, Ég fia – mondta Ajbarsz, és újból meghajtotta a fejét, majd jobbjával megütötte a mellkasát. – Amíg én élek, többé nem lesz olyan e középső világban, ki el merne árulni téged, nagykirály!

Karaton szeme váratlanul résnyire szűkült. Az előbb még szívélyes hangja váratlanul ridegen, majdnem fenyegetően csengett.

– Amikor én tizenkilenc éves koromban először hadat vezettem a Kafkason túlra! A nagy Uldin idejében… a nagy Uldin idejében a hunok sohasem veszítettek! – keze ökölbe szorult, és egy pillanatra elhallgatott.

Ajbarsz szótlanul, leszegett fejjel állt. Buda lopva pillantott Atillára, aki mintha félelmet látott volna a testvére szemében. Láthatóan megijesztette őt a nagykirály hangulatában hirtelen bekövetkezett változás. Atilla ki nem mondott kérdést olvasott ki a szemeiből: „mi lesz, ha a nagykirály úgy dönt, nincsen szüksége legfőbb riválisának fiaira?”

Karaton testőrei hideg nyugalommal várakoztak lófarkas sisakjukban. A tar fejű, selyemruhás tiszviselő, félig lehunyta szemét, halántékán néhány verejtékcsepp gyöngyözött.

A füstülők szaga csípős volt, Atilla szeme könnyezett tőle. A hosszú tőrök díszes markolatát figyelte, a pengék rezzenetlen árnyékoknak tűntek a testőrök fegyverövében.

Ajbarsz azért hozott ide minket, hogy megtudja Karaton döntését: élet vagy halál.

A nagykirály imét megszólalt.

– Az onogurok, a kutrigurok és a szarmaták mind meghúzták magukat a sátraikban, amikor követeim megérkeztek – folytatta enyhültebb hangon a nagykirály. – Mindanynyian egy-egy fehér mén nyergében, hogy kövessék a hunok nagykirályának parancsát, hogy lófarkas lándzsát letűzve hirdessék azt! Most pedig én vagyok a nagykirály. Uldin örökébe léptem. Azt akarom, Ajbarsz, hogy mindenki engedelmeskedjen nekem, hogy ne éljen senki olyan, akinek szívében bosszú vagy neheztelés lakozik irántam. Keleten és északon is rendnek kell lennie, ha délen támadni akarok. Megérted ezt, Ajbarsz?

– Megértem.

– Most minden erőnkre szükség van. Ha közöttünk újból széthúzás támad, az Hun Ulusz végét jelenti.

– Kezeskedem róla, Ég fia, hogy Mundzuk fiai éppoly hűségesek lesznek hozzád, mint az apjuk vagy én voltam. Te tudod, hogy milyen ember volt a testvérem, Mundzuk!

– Tudom – bólintott Karaton. – Olyan ember volt, aki nem lázadt fel ellenem, miközben mindvégig gyűlölt engem. Kétségkívül, ez is egy erény!

Atilla érezte a keserűséget az öreg uralkodó hangjában. Karaton szemei éles késként vágtak, ahogyan újból és újból szemügyre vette az arcukat.

– Honnan tudhatnám biztosan, hogy nem mérgezte meg a fiai elméjét az irántam való gyűlölete?

A nagykirály alig észrevehetően megemelte a hangját, és Atilla úgy látta, a testvére megrezzent. Hallotta valahonnan a szolgák lábának dobbanását. Talán újabb testőrök is érkeztek még, hogy elállják a menekülés útját, ha a nagykirály elfogatná őket.

– Mindent megteszek azért – sietett Ajbarsz a válasszal –, hogy ez a két gyermek méltó módon elfoglalja a helyét a seregeid élén, ha eljön az idő. Esküszöm neked a kettévágott kutya vérére, hogy Hun Ulusz dicsőségére lesznek, Ég fia!

Karaton mereven ült, először Buda, majd pedig ismét Atilla arcát nézte.

– Mindketten hasonlítotok apátokra – mondta végül. – Remélem, hogy az erényetek is hasonló lesz Mundzukéhoz, kiküszöbölve az ő hibáit – majd lassan, mintha csak az istenek jelére várna, felfordította a tenyerét.

Ajbarsz intett.

– Menjetek!

– Tudod, mi a dolgunk – suttogta most Buda.

– Tudom – bólintott Atilla.

Szükségtelen volt a bátyja fontoskodó figyelmeztetése, hiszen az anyjuk már alaposan elmagyarázta, hogyan kell viselkedni a nagykirály jelenlétében. Fel kellett kapaszkodniuk a trónszék három falépcsőjén, meg kellett csókolni a ráncos kezet, majd megvárni, hogy a nagykirály lehajoljon, és ragadozómadár karmaira emlékeztető ujjait ráhelyezze a fejükre. Atilla úgy érezte, mintha az érintése is hideg volna és száraz. Mintha alig folyna már a vér azokban a hosszú, aranygyűrűktől súlyos, kiszikkadt ujjakban.

Felnézett újból, és látta, hogy a nagykirály szája, ez a vékony, vágásra emlékeztető rés hangtalanul mozog.

Áldást vagy átkot mondott ki most ránk?

Néhai atyjaura nem szerette az Ég fiát. Uldint követően neki kellett volna fellépnie Bagatur szent pajzsára, és nem Karatonnak. De a trónt végül is mindig az szerzi meg, aki a legérdemesebb rá. Tán nem a győzelemben és az erőben mutatkozik meg az istenek igaz, szent és megmásíthatatlan akarata? Mindez azonban, aligha számított, hisz a halott az halott, az élők pedig oly távoli jövő felé tartanak, amelyet tán még az istenek sem ismernek biztosan.

VÉR A FOLYÓBAN

3. FEJEZET

1

Ajbarsz orduja a Fehér Urál lábánál

A sas évében (Kr. u. 420)

A nap még nem ereszkedett le a látóhatár mögött, a végtelen puszta arany fátyolfényben derengett. Lovak dobogtak a távolban, az egész ménes szabadon vágtatott. Atilla maga is lovon ült, csak szőrén, ahogyan általában, akár karok nélkül, combjának szorításával is képes volt irányítani a lovát. Érezte a szél hasítását a tengersík vidéken átszáguldva. Szerette maga mellett tudni most is, mint mindig Ajbarsz fiainak társaságát, akik hangos kiáltásokkal, ostoraik éles csattanásaival terelték össze a jószágot, még az est beköszönte előtt.

A csattanó ostor parancsszavára a száguldó lovak úgy váltottak irányt, akár egy megriadt madárcsapat az égen, amikor büszke ragadozó közeleg. Nap Anya az égen, akár egy izzó sárkányszem. Nyár végi sugarai jólesően simogatták az arcát, mintegy rokonságukat jelezve az ő szent vérében lobogó tűzzel. Kedvtelve nézte, hogyan festi meg a lángkoronás istenség aranyfénye ezt a vidéket és a távolt.

Ki is merészelne hát itt háborgatni nagybátyja, a keleti szárny jula vezérének lovait és szállásait? Melyik törvényen kívüli rablóvezér vagy erdei útonálló venné a bátorságot, hogy égő fáklyát dobjon közéjük? Mely földi halandó merészelne a nyakába botorul pányvát vetni annak a lónak, amelybe nagybátyja tamgáját sütötték bele?

Atilla követte a szemével a távoli hegyek kékségét, a látóhatárba belevesző keleti gyepű úgy egynapi lovaglásra húzódó vonalát. Az utóbbi hetekben már végigportyázták a gyepűt Ajbarsz fiaival, de nem találtak ott mást, csak hegyes karókat és csapdák félig elrothadt kötelét a hóborította ősfenyők alatt. De hogy mi van ott beljebb, a rejtelmes hegyek mögött, az Urál másik oldalán, arról semmi biztosat nem lehet tudni. Hallani ezt is, meg azt is.

Amióta Karaton két tümenje megsemmisült a perzsák elleni hadjáratban, az alávetett törzsek mindenhol mozgolódnak. Néhányan a vezér kíséretéből azt mondják, készül valami az erdők mögött, mások arról beszélnek, hogy az erdei népek egyre gyakoribb betörései a hun területre, csak a szokásos portyák.

Atilla nagybátyjának alacsony tetejű, tömzsi fagerendákból épült nagy csarnoka a maga keskeny résablakaival, jól védhetőnek tűnt.

Csak az istenek tudnák megmondani, valójában mire készülnek az erdei népek és mire készül a perzsa.

Ajbarsz, amikor a déli gyepűn, a nagykirály tümenjeinek megsemmisítő vereségének hírét vette, néhány megfigyelőtornyot is építtetett tavaly az árok és a kerítés mellé. Habár elképzelhetetlen volt, hogy a gyepűn átportyázók idáig merészkedjenek, mégis jobbnak látta, felújítani annak a gót hatalmasságnak az elhanyagolt védműveit, a karós árkokat és a falakat, aki korábban, bizonnyal még Atilla dédapját, Balamir nagykirályt{32} megelőzően uralkodott a vidék auljain. Mert soha nem lehet tudni. Hogy milyen ellenség rejtőzik ott, ahol a hegyek vonala megszakad.

Atilla elnézett a nagyvezéri ordu karós árkai és az elszállásolt tümen parancsnokainak magas tetejű faházai fölött, számba vette a lófarkas tugokat, a tamgás zászlójeleket figyelte, ahogyan lobognak az esti fuvallatban. Kétségtelen, hogy a tüment nem véletlenül vonta össze Ajbarsz az ordu körül. Érezhető, hogy régóta készülődik valami.

Végiglovagolt az ismerős jurták előtt, amelyek úgy vették körbe a fából emelt épületeket, akárha fehér kalapos gombák boszorkánykörei lennének. A pusztáról lóhajtásból, lándzsás, íjas harcigyakorlatról visszatérő, vígan kurjongató, ostorcsattogtató ifjak csatlakoztak hozzá. A nemezházak előtt magas fejfedős asszony pörölt egy kölyökkutyát kergető mezítlábas gyereksereggel. Atilla megismerte az öreg juhászt is a farkasfejes, faragott botjával, aki éppen a karámok mögé terelgette a nagybátyja végtelen nyájait. Mundzuk hajtója volt egykor, közvitéz atyjaura tümenjében. Utánuk jött el, egészen a keleti gyepűhöz.

Atilla biccentett felé, mire a juhász lekapta báránybőr süvegét, és mély meghajlással tisztelet adott. Ám az agg szembogarában különös láng tüze lobbant. Amitől valósággal meglódult a fiú vére. Ahogy elgondolkodva továbbléptetett, azon töprengett, hogy vajon a múltat látta elhamvadni abban a vén szempárban tükröződve, vagy pedig a születendő jövendőt? Már messziről meglátta a nagy csarnok előtt összeverődött embereket. Lovak, tevék és néhány ismeretlen, most felvert, díszes sátor sorát. Néhány nagyobb jurtát még csak az imént állítottak fel, de már égtek is a tüzek, a nagy, kétfülű üstök alatt, köröttük borotvált fejű, varkocsos, hosszú bajszos, bőrvértes férfiak ültek és szemlélték meg sorra szótlanul a lóhajtásból visszatérő ifjakat.

A legnagyobb nemezház elé kopját is szúrtak, rajta a háromágú koronára emlékeztető nagykirályi tamga, Karaton nagykirály zászlójele. A kopja előtt vitéz is állt, keményített bőrvértjén a szegecsek fényes hátú bogaraknak tűntek. Merev tekintetét Ajbarsz nagy házára függesztette, mintha az lenne a feladata, hogy most már örökké álljon ott, akár egy sírszobor.

– Vendégünk van? – kérdezte Bulquant, a nagy csarnok felől éppen előresiető intézőt.

– Nagyuram, Atilla úr, de jó hogy látlak!

A csapott vállú férfi, vékony bajszával, az Ajbarsz tamgájával kihímzett sárga köntösben meghajtotta fejét.

– Mint láthatod, a nagykirály követet küldött a jula vezérhez! Téged is várnak a nagyfői csarnokban!

A legutóbb azért mentek a nagykirályi orduba a nagybátyjával, hogy a szokásnak megfelelően arát válasszon neki, hiszen három évvel ezelőtt Buda is innen választott. De Atilla nem hitte volna, hogy a dolog egyszerű lesz. Az első feleségnek szent vérből kell származni, a Sárkány nemzetség valamely ágából, hogy a szent vér tisztasága megmaradjon. Vajon jobban kellett volna figyelnie arra, hogy hogyan választ? Talán megsértette vele Ajbarszt, vagy éppen magát a nagykirályt? Hátha Karaton azért küldött követet, hogy ismét magához hívja őket? Szerette volna ismét látni a tengert. Szerette volna érezni lelkének rokonságát a víz végtelen erejével, miként akkor, amikor a tenger partján állt. Egy kám azt mondta neki nemrégiben, hogy a tenger istenibb még a pusztánál is. Nem sokkal azután, hogy Arikánt meglátta ott tengernél, úgy döntött, hogy megtöri a szokást, és Candax szarmata fejedelem lányánál hagyta ott a fehér selyemkendőt. Jó lett volna ismét azokba a tengerkék szemekbe nézni. Soha nem látott még korábban, ennyire kék szemet.

Az intéző mögött a nagybátyja néhány lemezvértes, sisakos testőre közeledett, a sisakforgó bojtjáról látszott, hogy az Ajbarsz nappali biztonságára felügyelő őrség tagjai.

– Nagyuram!

Bulquannak szednie kellett tömzsi lábait, hogy lépést tudjon tartani Atilla lovával.

– Bátyád, Buda nagyúr is vár téged. Úgy tudja, hogy megbeszélést kezdeményeztél vele!

– Ő kezdeményezte! – vetette oda Atilla, miközben leugrott Jildiz lova hátáról, és a karámhoz lépett, hogy félretolja a kapugerendát.

– Mondd meg nekik, hogy hamarosan csatlakozom hozzájuk!

– És még valami… nagyuram!

Atilla nemezcsizmás lába nagy reccsenéssel vágódott a fába. A karám kapuját tartó fa beragadt, ezt szabadította ki egy jól irányzott rúgással. Nem volt kedve beszélgetni ezzel a vén intézővel, mint ahogyan ahhoz sem, hogy valami újabb meglepetés érje Buda részéről. Tudja, hogy Ajbarsz szeretné tümenvezérré tenni, és a felelősség gondolata kiszámíthatatlanná tette. És talán el sem bírja majd a tisztséget.

– Buda nagyúr azt mondja, hogy csak kettesben szeretne beszélni veled. Azután, hogy a tanácskozás a nagykirály követével véget ért.

– Miért vagy miről kellene véle kettesben beszélnem?

– Azt nem mondta.

Atilla elnézett az öreg szolga feje fölött, aki megadóan, fejét kissé féloldalasan meghajtva állt előtte. Már régebb óta szolgálta Ajbarszt, mintsem ő megszületett volna. Megszokta, hogy fontos üzeneteket közvetítsen fontos személyek között, és mindezt anélkül tegye, hogy előtérbe tolja saját magát.

A bátyámnak nehéz lesz elbírni azt a terhet, amelyet a születése rótt rá. A megbeszélés Ajbarsz csarnokában már elkezdődött, és nem volna szerencsés, ha túlságosan sokat késnék.

*

Az Almis nevű követ Ajbarsszal szemben foglalt helyet, a díszes szőnyegeken. Köntösének kék selyme, mintha újfent a tenger emlékét hozta volna magával, Arikán szemét és a római kereskedők faragott orrú, csodálatos hajóinak látványát is, amelyre Atilla olyan szívesen emlékezett vissza. Almis fiatalember volt, alig néhány esztendővel lehetett öregebb Budánál. Amikor Karaton követére nézett az a különös érzése támadt, mintha Karatont magát látná. Az a határozott arcél, az az erős áll. Talán a követ a nagykirály valamelyik unokája lehetett, de a bemutatkozásról Atilla lemaradt, és Karaton gyermekeinek számát csak az intézők tudták számontartani, az unokák pedig „egész népet alkottak.”

– Hány lovast tud adni a nagykirály, ha én északról kerülöm a nagy Göksu-mocsarat? – kérdezte Ajbarsz a magas trónról, ahol szokása szerint keresztbe tett lábakkal ült. – Az ugyanis hetekig eltarthat az évnek ebben a szakában.

Buda Ajbarsz jobb oldalán ült, egy alacsonyabb, farkasprémmel bélelt emelvényen, és összehúzott szemekkel figyelt. Ajbarsz balján Erkan, Ajbarsz legidősebb fia foglalt helyet, mellette Ilek, a fiatalabb. Mindketten feszült figyelemmel követték a társalgást. Ajbarsz csak némán biccentett, amikor Atilla belépett a csarnokba a számára már előkészített helyre.

Újból érezte a nagybátyja oldalán helyet foglaló ifjak felől áradni azt a különös, megfoghatatlan érzést. Mintha hideg árnyakat vetett volna a csarnok tűzfényében összehúzott szemekbe. A turul árnyéka van rajtam. Megboldogult atyám is megmondta, hogy az árnyéka csak rajtam van!

Biccentett, amikor leült közéjük. Megtanulta az Ajbarsz mellett töltött évek alatt, hogy senki, még a tehetséges, ám könyörtelen Erkan sem képes olyan erővel és olyan gyorsan kihúzni az íját, ha vadkanra, őzre kell lőni. Még maga Ajbarsz sem tanulta meg az itt élő szövetséges és „hunná tett” rokonnépek nyelvét oly könnyedén, mint Atilla: a megyeriek, onogurok, bolgárok, szabirok nyelvét. Talán csak a szemétől féltek? Már régóta tudta, hogy mindenfélét súgtak is a háta mögött. Feszülést érzett az állkapcsában, ahogyan az Ajbarsz szavait csendben hallgató bátyjára nézett. A nagybátyja hangja rekedt volt. A ködök az utóbbi napokban csípőssé váltak és a környék mocsarainak lázhordozó kipárolgásait hozták.

– Sietni kell, ha még az őszi esők előtt végezni akarunk ezekkel az árulókkal. A tan-hu király talán tudja, hogy a föld hamar elázik, ha a Garis ajban{33} az esők megérkeznek. A termés nem volt jó az idén. Az a béradó kiesett, melyet a szavírok és szaragurok küldtek volna a lázadásuk előtt. Szükségem volna még legalább egy fél tümenre ahhoz, hogy rendet vágjak az akacirok között!

– A nagykirály tudja – bólintott Almis bég. – Az Ég fia mindent tud. Éppen ezért kér téged arra, nemes nagyvezér, hogy ne is késlekedj tovább! Mint bizonyára tudod, a perzsák megmozdultak a Kafkas{34} hegyei mögött. Jazdagird most, hogy vissza kellett vonulnunk, azzal fenyeget, hogy hadjáratot indít, ha tan-hu királyunk nem adja vissza a nekünk járó jogos adót, amelyet ő arcátlan módon „elrablott kincseinek” nevezett. Tan-hu királyunk nem vonhat el egyetlen tüment sem a déli gyepűröl. Emellett pedig… rossz sejtések ébredtek benne annak kapcsán, hogy a keleti gyepűt fosztogató erdei törzsek, a fellázadt szavír és szaragur törzsfők Jazdagird bátorítására cselekszenek. A perzsa keze hosszú, és azok a démonok vérétől mocskos ujjak sokáig elérnek!

Ajbarsz lassan morzsolgatta nemrégiben őszülni kezdett szakállát.

– És ezek az emberek itt, akiket magaddal hoztál, Almis bég?

– A tieid. Habár sereget nem tudott nélkülözni, az Ég fia elküldte számodra a legjobb harcosait. Mindannyian harcban emelkedtek Tengri kék egéig. Én pedig azért jöttem, hogy segítselek harcodban, fényes arcú vezér!

– Hol harcoltál?

– Harcoltam az erdei népekkel Mundzuk alatt. Tüment vezettem a Kafkas-hegyein túlra! És jól ismerem a nyugati gyepűt is, uram. Néhány éven át hadi tanácsadó voltam Rua király ordujában. Ha megkérdezel bárkit rólam, el fogják mondani, hány csatában vezettem győzelemre nagyurunk íjait.

Ajbarsz bólintott.

– Sértésnek ne vedd, de hány tavaszt is láttál, Almis bég?

A bég felvetette a fejét.

– Huszonnyolc tavaszt láttam nagyuram.

– Tan-hu királyunk nagylelkű, amiért ilyen tapasztalt embert küld!

Ajbarsz megmozdult a szorosra hajtott nemezszőnyegeken, és Atilla úgy hallotta, mintha megroppant volna valahol egy csont a testében. És ő vajon hány tavaszt látott?

– Semmiség – hajtotta meg a fejét Almis. – Örömmel vállaltam a feladatot, amelyet rám bízott.

– Mindig is tudtam, hogy nagyurunk az égi megbízás alapján cselekszik! Mi pedig azért vagyunk, hogy erős karunkkal tartsuk az Eget!

– Ő az Ég fia! – mondta teljes meggyőződéssel a bég, mire Buda és Atilla megérintették hüvelykujjukkal a homlokukat.

– Az Ég fia! – ismételte Ajbarsz rekedt hangján.

Atilla elkapta a tekintetét a bégről, megérezte, hogy tudja, figyeli őt. Almist azért küldte ide Karaton, hogy szemmel tartsa Ajbarszt. Minden bizonnyal nem is ez az igazi neve. Ez a két tucat csillogó lovas aligha lehet valós segítség egy hadjáratban, arra azonban éppen elég lesz, hogy tekintéllyel ruházza fel a hadvezért, aki haláláig hűséges hozzá.

– A támadási terv részletes kidolgozását rád bízom, Almis bég! – mondta most Ajbarsz, anélkül, hogy ránézett volna.

– Buda herceg! Te pedig hadvezérként fogod vezetni a tüment, amelyet a szaragurok, szabirok és más akacirok megbüntetésére küldök a gyepű mögé. Almis bég elkísér téged, és a nagykirály akarata szerint hasznos tanácsokkal lát majd el.

Buda arca rezzenetlen maradt a farkasbőrön ülve. Ahogyan karjait mellkasán keresztezve meghajolt, Atilla érezte a testvére árnyéklelkén uralkodó döbbenetet és zavart.

Buda még sohasem vezetett hadat.

– Minden úgy lesz, ahogy kívánod, nemes jula vezér!

– Erkan! – szólt most Ajbarsz a fiához. – Te tartod az onogurokkal határos területet! Ha megbízhatatlannak mutatkoznának a bégjeik, megmutatod nekik a tan-hu király árnyékát és Hadúr kardjának igazságát!

Erkan összefonta izmos karjait a vállán, és meghajolt.

– Te vagy a nap fénye atyám, az örök szem vagy a puszta felett!

– Helyes!

Atilla szó nélkül ült, azt latolgatva, hogy rábíz-e valamilyen feladatot a jula vezér. Ajbarsz tekintete elsiklott fölötte, és ismét Budán állapodott meg.

– Buda herceg! Jutas vezér nekem második unokaöcsém és a megyeriek horkája. Ezen az őszön a Fehér Urál vonalán szállásozik. Tudom, hogy megszenvedte ő is a nagykirály ellen lázadók arcátlanságát. Keresd fel, és mondd neki: Bagatur vére, a keleti szárny nagyvezére szólítja őt hadba népeink és véreink régi rokonsága miatt!

– Úgy lesz! – hajtotta meg a fejét ismét Buda.

Felnézett, és tekintetében, mintha egy árny bujkált volna.

És te, uram? Te melyik seregtestet vezeted majd?

Ajbarsz csettintett, és kétszer egymás után összeütötte méltósággyűrűktől súlyos kezét.

– Most pedig fogadjuk illő tisztelettel a nagykirály követét!

A függönyök súrlódásának nesze hallatszott, a szolgák megjelentek, kezükben az arany- és ezüsttálcákkal a kumiszosedényekkel, a hússal és a lepénykenyérrel. Atilla úgy látta, mintha Buda elsápadt volna, ahogyan a neki felkínált italért nyúl.

2

Rua, a hun nyugati szárny királyának orduja, a Mürver folyó {35} partján

Aetius végignézett a fiatal nő testén, és egy pillanatra még azt is elfelejtette, hogy túsz. Ajhatun kinyújtózva feküdt a farkasbőr ágyon. A reggeli levegő csípős volt és hideg, de ő semmit sem érzett ebből. Ajhatun anyaszült mezítelen volt levéldíszes arany nyakláncán kívül. Széles, mégis izmos combjaival, feszes kebleivel Aetiusban azt a káprázatos Venus-ábrázolást idézte fel, amelyet még gyermekként látott, Silistra város fórumán, egy alacsony tetejű, ősi szentélyben. A tökéletes nőalak egészen addig állt ott, ameddig a püspök parancsba nem adta, hogy szobrot szállítsák el. Szemeinek enyhe mandulavágásán, bőrének alig észrevehetően bronzos árnyalatán és szénfekete, egyenes haján túl nem sok minden emlékeztette arra a rómait, hogy Ázsia méhéből származik és pogány isteneket imád. Silistrában, másféle ruhában, talán nem is tűnt volna fel neki, hogy barbár. És ő, talán nem vált-e barbárrá? Mit is írt Ammianus Marcellinus a hunokról? Azt, hogy a fagyott pusztán születtek boszorkányok és lidércek nászából. Ha Ajhatun nemes feleségtől született volna, nem pedig egy sokadrangú ágyastól, akkor persze ő sohasem lehetett volna itt. Rua azonban így is annyira kedvelte őt, hogy kitüntette. Kitüntette, hogy magához kösse.

– Mi aggaszt, uram?

Aetius kedvtelve legeltette a szemét a mezítelen lány kívánatos domborulatain. Érezte ágyékában a tüzes vér áramlását, és átjárta a férfiúi büszkeség elégedettsége. Ajhatun felült a farkasbőr ágyon, szinte akárha gyertyaláng égetné, testébe hatolt a férfi perzselő pillantása.

Vajon ez már szerelem?

A római ifjú lassan húzta magára hun köntösét.

– Tegnap este arra kértelek meg, asszonyom, hogy gyere velem a Szent Tölgyfa alá. Szerettem volna, ha a megmondod, hogy a jövő mit tartogathat, de te nem akartál! Azt akartad, hogy ma éjjel ebben a sátorban maradjak veled, és én engedtem neked.

Az utóbbi két évben már olyan jól beszélt hunul, hogy szerte Rua birodalmában senki sem gondolta volna, hogy lélek nélküli kövekből rakott városban született, és a fára szögezett istent imádja. Ajhatun mégis úgy tett, mintha nem értené jól a dolgot. Márpedig neki is tervei voltak a Rua királlyal! Isten nem véletlenül vezérelte a barbárok közé.

– A jövőről? Atyádról szeretnél híreket hallani, ugye? Hogy kivált-e téged?

Aetius foga összekoccant, miközben hun köntösét igazgatta.

– Apám minden bizonnyal halott. Elfelejtett engem, és nekem semmi dolgom vele.

– Akkor mit akarsz tudni?

– A jövőt, Ajhatun. Nem azt mondják rólad, hogy olvasol a jelekben?

A nő, akivel anélkül hált együtt, hogy Krisztus papjának áldását kérte volna rá, most talán megérezte a bizonytalanságot a hangjában. Aetius anyja azt mondta neki egy réges-régi reggelen, hogy mielőtt még Krisztus eljött volna, éltek szibüllák, látnok papnők, akik valóban olvastak a jelekben, és látták a jövőt. Amikor megkérdezte apját a szibüllákról, Gaudentius lovassági parancsnok is megerősítette a felesége szavait. Mielőtt Krisztus eljött volna, a nagy hadvezérek és királyok, mint a makedóniai Alexandrosz vagy az isteni Iulius Caesar a szibüllákhoz fordultak a hadjárataik előtt. Vajon ki tudná most megmondani, hogy jóslataik igazak voltak-e? „A világ a pogányság alatt még fiatal volt” – mondogatta Silistra püspöke a márvány szószékről elmondott szentbeszédeiben –, „a ligetben szellemek ébredtek, akik nem ismerték az igaz Istent. De Krisztus fénye eloszlatta ezeket a szellemeket.”

Mégis, Alexandrosz és Caesar nem voltak könnyen becsapható emberek. Ha pedig nem voltak, akkor ezek a látások sem fakadhatnak mástól, csakis az igaz Istentől! Aetius már akkor is tudta ezt, amikor gyermekként Gabinius püspököt hallgatta. Egyáltalán, minden hatalom csak Istentől eredhet? Pál mondja leveleiben: „Minden lélek engedelmeskedjék a felettes hatalmaknak, mert nincs hatalom mástól, mint Istentől, ami hatalom pedig van, az az Istentől rendeltetett.”{36} Isten szolgája a nap, a hold és a csillagok, a föld, a sziklák és a fák. Azért teremtettek, hogy az anyagi világba zuhant teremtmény, a bűnös és élő képmása istennek, a földre születhessen. Isten próbára teszi őt a pogányok között élt élettel. Mitől is kellene tehát félnie, ha nincs más isten Isten felett?

Ajhatun is magára öltötte a finom posztóruhát, a kis ládához guggolt, és hozzálátott, hogy magára aggassa ékszereit. A jurta farácsozatára az egyik halk léptű szolga a napokban felakasztott egy nyolcszög alakú bronztükröt. Aetius megesküdött volna rá, hogy az a tükör római munka. Ahogyan szerelme mögé lépett, hogy megsimítsa a nő feszes mellét, belenézett a tükörbe, és meglátta a saját arcát. Miközben Ajhatun beszélt hozzá, nem fordult meg. Az egyik sólyomforma fülbevalót illesztette. Milyen különös – gondolta Aetius –, a tükörnek beszél. Nem akar rám nézni, hogy a szemembe mondja: fél ettől a jóslattól, amire kértem!

Eszébe jutott Pálnak a korinthusiakhoz írt leveléből vett idézet. „Mert most tükör által homályosan látunk, akkor pedig színről színre.”{37} Az ékszerek pompája és Ajhatun arcának vad szépsége mögött a saját arcát homályosnak és jelentéktelennek találta. A haja hosszú volt, akár egy barbárnak, hátul hun varkocsba fogva, nyíratlan szakállában egy Ruától kapott ezüstkarikát viselt.

Tollas nyíllal az oldalamban fogok meghalni, és a regösök elsiratnak majd egy szkíta kurgán mögött? Tudnom kell, hogy mire szánt engem Isten! Mire szánt engem Rua?

Ajhatun telt ajkának szemérmetlen pirossága egy pillanatra megszédítette.

– Uram, a jövőt, senki sem láthatja – mondta a lány, puha hangon. – Az atakám és az ősi bölcsek talán tudják, de a szövőistenek tovább szövik a fátylat. Az emberek nem láthatják meg az egész szőttest. Ha felhágunk a Tetejetlen Fára, talán sok mindent láthatunk. De én nem vagyok táltos.

Ajhatun hangja váratlanul lett lágy tónusú. Mintha egy pillanatra a jókedv is visszatért volna beléje, ahogyan ellépett a tükörtől és a láda mellé lépett, ahol a tűzcsiholáshoz használatos szerszámok voltak. A Rua küldte szolgák odakint várakoztak, készen arra, hogy tüzet gyújtsanak és felforralják a vizet, ételt készítsenek, vagy megvarrják, ha egy ruhanemű vagy szőnyeg elszakadt. Ajhatun azonban mindent maga szeretett csinálni, és Aetius érezte, ez jó így.

– Magától a királytól tudom, hogy a nagyapádról, a Vén Abosáról azt beszélték, érti a farkasok nyelvét és hat ujjal született. Táltos volt, így mondjátok. Te, az unokája miért lennél más? Azt mondják, látod a jövőt!

– Mondtam már, uram, nem vagyok táltos. Még kám sem. Vannak igaz kámok itt, atyám ordujában. Ha áldozatot viszel az atakámnak és tiszta szívvel fordulsz Tengrihez, bizonnyal megkapod azt, amire vágysz!

Aetius érezte, hogy végre sikerül fogva tartania Ajhatunt a szemével. Talán ha Krisztus segít, eltérítheti a szándékától, hogy igénybe vegye egy pogány jósnő segítségét? De miért ne gyónhatná meg bűnét egy papnak, miért ne vallhatná be neki, hogy hun boszorkány segítségét kérte? Hát nem ezért létezik Krisztus megbocsájtása, hogy így megszabaduljunk vétkeinktől? Hát nincs elegendő pap Rua orduja körül, aki Krisztus hatalmát hirdeti a pogányok istenei felett?

Nemrégiben még egy fatemplom is épült, nem messze az Isztrosz folyásától, egy régi szarmata földsánc helyén, és Aetius a félszemű, gepida papját már többször hallotta szentbeszédet mondani Rua király nagyságáról, aki Krisztus és a keresztények igaz barátja. Talán nem nagylelkű Rua, aki minden istent tisztel? Nem nagylelkűbb-e, mint a császár, aki üldözi azokat, akik nem hajtják meg fejüket a keresztnek? Nem nagylelkűbb-e magánál a pápánál, aki azt hiszi, a hunok csak kultúra nélküli csőcselék?

Aetius közelebb lépett a még mindig ruhátlan lányhoz. Beleborzongott saját, eretnek gondolatába.

– Tudom, hogy nem mondasz igazat. Miért hazudsz nekem, kedves hölgy?

Ajhatun szája sarkában mosoly bujkált.

– Amikor az atyám hozzád vitt engem, azt mondta, nézzelek meg jól. Te, uram, olyan ember vagy, akit az istenek születésekor megjelöltek a homlokán véres kardjukkal. Először nem értettem, miről is beszél atyám.

– És most már érted?

– Nem tudom, uram. Azt tudom, hogy ha igazán szeretsz engem, ne kérj tőlem olyat, amit nem biztos, hogy megtehetek.

– Szeretlek – mondta Aetius egy kamasz természetességével.

– Vegyél hát feleségül!

– Egy király lánya vagy.

– És egy ágyasé. Nem vagyok Rua örököse.

– Nem lehetsz a feleségem. Pogány vagy!

Ajhatun halkan felnevetett. Fogsora fehér volt, mint a tenger mélyéből gyűjtött gyöngykagyló. „Paganus” – ezt a szót Aetius kénytelen volt latinul ejteni, mert ilyesmi nem létezett a hunban.

A nő átfogta karjával a nyakát.

– Mit jelent a „paganus”?

A „g”-t a lány különös torokhangon ejtette, Aetius egy pillanatra úgy érezte magát mintha Dániel lenne az oroszlánok vermében.

– Azt, Ajhatun, hogy te nem vagy és nem is leszel keresztény.

– Honnan tudod, hogy nem leszek?

És valóban, honnan tudom? „A szél is ott fúj, ahol akar”,{38} és hátha megvilágítja őt még az Úr. A lány naiv mosolya a lelkébe égett, mintha egy ragadozó sas gyilkos karma hasított volna beléje. Neki nincsen többé hazája. Atyjában bizonnyal csörgedezhetett valamennyi szkíta vér. Végül is barbár. És az anyja? Róma egyik legősibb családjának sarja. A Flavia gensből számos consul származott már. A gens a családi legendák szerint Róma alapítói közé tartozott. De elárulhat Aetius egy olyan hazát és egy olyan házat, amely számára nincs többé?

Ajhatun hozzásimult, meztelen teste forrónak tűnt a jurtába beszűrődő reggel csípős hidege ellenére. Miért is ne vehetné el a lányt, ha Ajhatun megkeresztelkedne? Talán Rua akadályozná a frigyet? Ugyan! A hunoknál minden nagyúrnak több felesége, hivatalos felesége és ágyas felesége is lehet, vallásra való tekintet nélkül. És ő itt már igazi nagyúrnak számít, mert Rua kedveli? Igen, Ruának minden oka megvan arra, hogy kedvelje őt. És ameddig a király kegyeltje, addig egyszerre lehet nagyúr és túsz. Talán atyja, aki tizenöt éves korában a gót Alarikhoz küldte, azt várta volna tőle, hogy az első óvatlan pillanatban árulja el a Róma ellenségét, és vágja el a torkát? Amikor Alarik udvarából továbbküldték a hunokhoz, talán még inkább ezt várta volna tőle. De atyja, Gaudentius Magister Equitum már a múlt. Talán halott, elesett valamelyik galliai csatamezőn, miközben császárát védte. Szkíta vérű volt, ezt mondták szülejéről. Nem véletlen, hogy úgy ülte meg a lovat, akár a szkíták. Néha Aetius maga is megdöbbent ettől a lehetőségtől.

Barbárrá lenni. Hunná lenni. Pogánnyá lenni.

*

Rövid csókkal elbúcsúztak, és Aetius kilépett a nemezházból. Egy ideig még a fehér falú jurtákat nézte, az áldozati csontokon marakodó kutyákat, a ménesek távoli dobogását és a hajtók éles rikoltásait hallgatta. A Rua palotájának faragott kapuja elé akasztott megcsavart szarvú bölénykoponya üres szemgödreinek fenyegető sötétsége rátepeledett a kedélyére. Amikor felkapaszkodott a domboldalra, hogy felvegye a szolgálatát, arra gondolt, hogy a napokban megpróbálhatna a nyeregben hátrafelé nyilazni. Ha a hun ifjak újabb ügyességpróbán vesznek részt, jövőre, az Ulugh-Kun nagy szerei alatt talán legyőzhetné a hercegeket.{39}

Általában Rua palotájának környékén tartózkodott, készen arra, hogy a király valamilyen tolmácsfeladattal magához szólítsa. Az is megesett, hogy nem kellett fordítani, vagy latinra és görögre tanítani Rua fiait, de király mégis megparancsolta neki, hogy kedvenc fiával, a nyugati szárny hercegével múlassa az időt. Minden fia közül Alp-Ajaz állt hozzá a legközelebb, egy szarmata fejedelemasszonytól született kiváló lovas. De ma még a barátságos Alp-Ajaz herceget sem találta a palota körül. Azon a napon Rua különös hangulatban lehetett, mert nem fogadott és nem hívott magához senkit.

– Futár érkezett hozzá – mondta Tuldila, a keleti gót származású keresztény eunuch, Rua egyik titkára. Valamilyen régi tekercset igyekezett biztonságba helyezni, a nemrégiben épült, fából ácsolt irattárban, ahová Rua parancsa értelmében az Uldin utolsó hadjáratában kifosztott városok pergamenjei kerültek.

– Futár, honnan?

– Ajbarsztól.

– Ajbarsz?

Aetiusnak erőltetnie kellett a gondolatait, hogy eszébe jusson a neve. „Holdpárduc” – a név legalábbis, bizonnyal ezt jelenti.

– Ajbarsz jula vezértől.

– Királyunk rossz híreket kapott?

Az eunuch elhúzta a száját.

– Azt hiszem, hogy királyunk nem volt boldog. De kérdezz meg valaki mást, aki jobban tudja!

A hun birodalom végtelen keleti térségeiben tisztségek, vezérek és alkirályok olyan szövevényes hálózata létezett, hogy bárki emberfia könnyen beleveszhetett. Aetius is több mint öt éve tanulta már ezeket a különös neveket és ezeket a rangokat, de néha bizony komoly fejtörést okozott még számára is. Aztán eszébe jutott, hogy Ajbarsz Rua öccse, valamilyen nagyvezér a birodalom végtelen és sosem nem látott keleti térségeiben. Az angyalszárnynál is gyorsabban kellett jönnie annak a futárnak, ha Ajbarsz szélsebesen üzenni akart Ruának, a nyugati szárny királyának. Aetius azonban pontosan tudta, hogy a hunok olyan távolságokat képesek megtenni a rómaiakhoz képest apró lovaik hátán, amely példa nélkül áll az ismert mindenségben. Talán nem is olyan lehetetlen, hogy ideért? Ha Karaton főkirály orduján keresztül jött, akkor jöhetett éppenséggel hajóval is, a tengeren. Akár egy római kereskedőhajóval, hiszen a hunoknak nincsenek saját hajóik. És ez tökéletes álca lenne, ha Rua azt akarná, hogy a nagykirály ne szerezzen tudomást a testvérek közti követjárásról.

– Tudsz te még valami egyebet is, Tuldila?

Aetius észre sem vette, hogy elállja az eunuch útját.

– Krisztusra mondom, beszélj, hát, ha igen!

Az eunuch morózus arcot vágott. Nem sokat számított neki, hogy Aetius most az általában használt hun helyett az Alarik udvarában elsajátított gót nyelven szólította meg. Szürke ember volt, de ahhoz elég befolyásos, hogy elterjesszen néhány pletykát a magasabb körökben, ha a hunoknak alárendelt gót fejedelmek érdeke éppen úgy kívánja.

– Én csak egy szolga vagyok. Kérlek, jó testvér, hogy ne akard, hogy Rua testőrei felvágják a nyelvemet, amiért túl sokat fecsegek. Az eunuch elegáns mozdulattal lesöpörte Aetius kezét a válláról, és ellépett. Hájas, ormótlan alakja különös volt ebben a hun udvarban, de élt itt többféle nép fia, rómaiak, trákok, gót és illír kereskedők, sőt kelta eraviscusok is. Nem sokaknak tűnt fel Tuldila, aki talán nem is tudott olyan sokat, mint ahogyan azt híresztelte magáról.

– Te bejáratos vagy hozzá, ifjú uram – mondta már merészebben, amikor kisiklott Aetius fenyegetést jelentő markából. – Keresd Alp-Ajaz herceget a palota keleti szárnyában. Ő talán többet mondhat neked, mint én.

– Igen – motyogta Aetius –, köszönöm, uram, hogy tájékoztattál!

– Krisztus megáldjon!

Az eunuch kenetteljesen felemelte a kezét, mintha pap lenne, aki szent áldásra készül. Tuldila – miként a legtöbb keleti gót – az eretnek ariánusok szektáját gyarapította, így az ő kegyelme, jókívánságai mit sem értek egy olyan született katolikus számára, mint Aetius. A keresztény vallás értelmezései közt feszülő ellentétek azonban aligha számítottak bármit is Rua udvarában. Aetius nem látta pontosan, hogy ki az, akinek Tuldila intett. Valaki bement Ruához. A király csarnokának oroszlánlábú, sascsőrű griffekkel ékesített ajtószárnyai kitárultak, de azon nyomban be is zárultak. Aetius csak egy drága szövet villanását látta a kapu előtt, ahogyan az az ismeretlen alak belépett rajta. Az őrök bezárták az ajtót, és mire Aetius felocsúdhatott volna, Tulida is eltűnt. Azt, hogy Rua kivel tárgyalt és milyen híreket kapott, Aetius aznap már nem tudta meg. Alp-Ajaz herceget nem találta a palota keleti szárnyában, azt mondták, az apjával együtt „vadászni ment.”

Vadászni ment, és engem nem hívott meg! A király még az este sem hívatta. Mi az, amit Rua nem akar neki elmondani? Miért nem fogadja őt? Vajon olyasmi történt, ami rossz hírt jelent? Háborút Rómával?

Ha igen, akkor ez Aetius számára olyan választást kínál, amely gyors, fájdalmas és azonnali.

3

Ajbarsz ordujában

Buda a saját csarnokában fogadta Atillát, a lélekkel teli állatokkal faragott faoszlopok, száz színnel kihímzett szőnyegek alatt. A faragások módját, a falakra aggatott fegyverek, és ülőlócák elrendezését tekintve, éppen olyan volt, mint atyjuk nagycsarnoka a régi palotában az Atil partján. Ajbarsz megengedte Budának, hogy saját csarnokot építtessen, ahol tél a beköszöntével lakhat. Akár a csarnok mellett felállított díszes, nagy jurtában is találkozhattak volna, a testvére mégis ragaszkodott ahhoz, hogy vastagabb falak mögött legyenek. Testvérbátyja hosszú ujjú, Atillának sem idegen sárga köntösben fogadta, amelyet még – mint emlékezett – a nagybátyjuktól kapott férfivá avatásuk napján a vastag, turuldíszes, arannyal kivert bőrövvel együtt.

Némelyek azt mondták, hogy ők ketten szakasztott másai egymásnak. Ez azonban csalóka látszat volt csupán, akár a világ víztükrű képe. Amikor Buda beszélt vagy elgondolkozott, gyakran helyezte át testsúlyát egyik lábáról a másikra, ettől a járása is furcsán imbolygóvá vált. „Rossz jel… – mondta Ajbarsz, amikor egyszer félrevonta Atillát –, rossz jel ez egy leendő uralkodóval kapcsolatban!”

– Nem tetszett nekem a szeme! – mondta Buda, amikor a testvérek végre kettesben maradtak. – Láttad, öcsém, hogyan nézett, amikor Ajbarsz Karatonról beszélt? Valamit rejteget. Árnyat látok benne!

Atilla megdörzsölte a homlokát. Csak egyszer beszélt nekik Ajbarsz a Mundzuk és Karaton között feszülő régi ellentétről, habár Atilla már atyja elejtett megjegyzéseiből is régtől sejtette, mi állhatott ennek hátterében.

– Kétlem – szólt Atilla –, hogy a nagykirály megkísérelné azt, amire te gondoltál!

Buda felkapta a fejét.

– Már mire is, öcsém?

– Arra, hogy ha valóban maga Karaton küldte volna a gyepű ellen az akacirokat, miként azt gondolod, hogy az erőket megosztva gyengítse Ajbarszt, és minket csapdába csaljon, akkor vajon miért nem tette meg, amikor védtelenek voltunk? Miért nem öletett meg minket azonnal, atyánk halálát követően? Vagy balesetnek álcázva akkor, amikor az ordujába hívott bennünket?

Buda arca rezzenéstelen maradt, csak a szeme szűkült össze kissé. Az indulatok feletti tökéletes uralmat legalább, jól megtanulta atyánktól.

– Nem, azt nem tehette, mert túl sokan figyeltek bennünket. Minden alkalommal! A nemzetségek nem bocsájtották volna meg neki, ha ilyen nyíltan cselekszik! Én és te is Bagatur vére vagyunk. Szent vért pedig nem lehet a fők szem és fültanúsága előtt kiontani anélkül, hogy átkot ne vonna maga után!

– Tudom.

– Itt, a gyepű közelében szabad lehet Karaton keze! Talán azt várja, hogy hagyjuk el a gyepűt, hogy kerüljünk a hegyek mögé. Itt Erlik kán gonosz szellemei szabadon ólálkodnak! Hallani mérgezett nyilakkal, alattomos fúvócsövekkel vadászó törzsekről. Hallottál róluk, öcsém?

Atilla bólintott.

– Emberi ujjakból font láncot viselő ördögök. Férfiak és nők egyaránt harcolnak. A nők levágják a bal mellüket, hogy könnyebben feszíthessék az íjukat. Senkinek sem fizetnek béradót.

– Ajbarsz szerint, a gyepű mögötti rengeteget hitszegő fosztogatók járják. Lázadó hunok is, a perzsák megbízottjai. Bőkezűek, ha arról van szó, hogy szítsák az ellentétet az erdei emberek és közöttünk. Kinek tűnne fel, ha a Mundzuk fia halálát lelné egy ilyen bizonytalan, vészterhes tájékon? Buda végre a kumiszosedényhez nyúlt, és hosszan ivott.

– A nagykirály fél tőlünk, Atilla. Fél, ahogyan félt apánktól is. Ne feledd, testvérem, hogy Mundzuk volt Uldin legidősebb fia! A mi nagyapánk maga Uldin volt! Atyánk követhette volna a tan-hu király székében, nagyapánk végakarata szerint! Karaton azonban semmisnek tekintette ezt a végakaratot! Erőszakot alkalmazott, hogy atyánk visszalépjen.

Atilla látta, hogy Buda keze meg-megreszket a kumiszosedény felett. Talán Buda maga is érzi, hogy alkalmatlan a feladatra, hogy tüment vezessen? Vagy csak nem akarja ezt megtenni Almis bég alárendeltjeként?

Mégis, mit mondjon erre?

– Csak nem szeretnéd, drága bátyám megsérteni az uralkodót? Rá is esküdtél, amikor férfivá avattak! És egyébként is, mit tehetnél? Ajbarsz Karaton utasításait követi. Egyetlen jel sem utal arra, hogy a nagykirály szent vér kiontására készülne. Ellentmondanál a parancsának?

Buda lassan ivott.

– Többet tudok én, drága öcsém, mint sejted! Többet tudok én nálad! Jó ideje figyelem Ajbarszt. Nyugtalansága pedig egyre jobban aggaszt. Talán te vagy az, aki nem figyeltél jól. Elfeledkezel Ruáról és Oktárról. Atyánknak volt még két testvére! Ha a három életben maradt testvér, Ajbarsz, Oktár és Rua közösen lépnének fel, akkor Karaton hatalma megroppanna, keze megbénulna. Atyánk halálát követően nem nevezte ki a nagybátyánkat keleti szárnykirálynak. Mit gondolsz, miért? Ajbarsz jula maradt, nagyvezér, miközben Karaton sorra a saját ellenőrzése alá vette atyánk egykori auljait. Ajbarsz most követet küldött Ruának. Futár indult napnyugatra, azon a napon, amikor Karaton első követei megérkeztek ide! Én pedig úgy tudom, öcsém, hogy Rua király maga köré gyűjtötte szövetségeseit.

Buda hirtelen felállt a magas támlájú, faragott székből, kiegyenesedett, és a fa közé hasított ablakréshez sétált.

– A feleségemnek rossz látása volt – mondta, még mindig kifelé tekintve az ablakon.

– Akszu azt mondta nekem, hogy kígyót látott álmában azon a napon, amikor Karaton követei megérkeztek. Kígyót, amely rozsdás pengék között kúszik! Megpróbálta lecsapni a kígyó fejét az ősi karddal, de akkor hirtelen eltűnt, és belemart. Szerinted mit jelent ez?

Atilla mélyet lélegzett. Amikor Buda visszafordult az ablaktól, megpróbálta elrejteni az arcát. Meg kellene kérdeznem erről egy kámot.

– Kígyóval álmodni valóban rossz jel.

– Az Alsó világ küld ilyen látásokat és ilyen teremtményeket. Kígyó, varangy béka és gyík! Mind a Világfa gyökereinél, tamag alvilágának kapujában tekeregnek!

Buda arca mintha árnyékba merült volna.

A látások keveset érnek látó nélkül.

– A feleséged látó?

Buda megrázta a fejét.

– Nem az.

– Akkor lehet, hogy az ő látása nem jelent semmit. A kígyó Erlik kán, aki azért jelent meg a feleséged álmában, hogy megkísértsen, és add vissza a feladatot, amelyet Ajbarsztól kaptál! Így csak megszégyenülnél Tengri előtt, éppen te, akinek szent a véred! Buda visszaült a székébe. Hangja tompán csengett, mint egy öregemberé.

– A világ egyre sötétedik. Nem jut eszedbe, mit mondott jó atyánk a Világfa gyökerét rágó titkos féregről, és arról, hogy olyan idők jönnek, ahol a fogaknak csikorgatása hallatszik a sötétben? Nem emlékszel, mit mondott az emberekről, akik démonok arcát viselik, és a démonokról, akiknek emberi arcuk van? Ki az ember és ki a démon? Ki tudja ma már? Miért tűnnek el, miért szállnak alá az istenek? A bőrömön érzem, öcsém, hogy napról napra kevesebb lesz a fény. Az istenek végképp elhagynak minket, és a világ a teljes sötétségbe merül. Karaton talán nem fog megelégedni a hatalommal, amely neki adatott. Azt akarja majd, hogy a saját fiai örököljék a nagykirályi trónt, ne pedig mi. Fel tudod ezt fogni?

– Nem ismered őt.

– Te talán ismered?

– Amikor legutóbb ott jártam, ismét belenéztem a szemébe.

– És mit láttál ott?

– Vágott, akár a penge. De nem láttam igazi sötétet.

– Semmibe vette atyánkat. Semmibe vette nagyapánk, Uldin végakaratát. Ahogyan semmibe vett minket is!

– Van bizonyítékod ellene?

Buda szemei összeszűkültek.

– Nincs.

– Atyánk szíve gyenge volt. Senki előtt nem volt titok, Erlik kán hatalmai megrontották a szívét. Hagynia kellett volna talán a nagykirálynak, hogy egy olyan ember uralkodjon minden hunok felett, akinek gyenge a szíve?

– Atyánk harcos volt! Senki sem állhatott ellent neki, amikor láncokba verte ellenségeinket! Talán bizony Karaton átkozta meg a szívét! Az ő kámjai hozták rá a rontást!

Atilla elfordította a fejét, és remélte, hogy a hangja nem lesz túl éles.

– Miről beszélsz? Atyánk elfogadta az istenek rendelését. Önként lemondott a legfelső hatalomról! Ezt anyánk árulta el nekem.

Buda belemeredt kumiszosedénybe.

– Anyánk már régóta azt ismétli csak, amit Ajbarsz mond. Hát te nem vetted észre, öcsém? Volt egyetlen szava is az ellen, amikor Ajbarsz kijelentette, hogy látogatást kell tennünk Karaton ordujában?

– Nem volt.

– Mert Ajbarszhoz hasonlóan ő is vakon hisz abban, hogy a nagykirály csak a javunkat akarja. Hisz benne, hogy jóakaratúan életben hagyja a fiait, és valamilyen hódolt nép királyává teszi majd őket. De én hamarosan elérem a kort, hogy felléphessek a szent pajzsra. Bagatur szent pajzsára akarok fellépni, Atilla! Nem holmi erdei nép királya akarok lenni, hanem a hunoké! Apánk után, már régen nekem kellene lennem a keleti szárnykirálynak. Majd Karaton halála után minden hunok nagykirályának! Fel tudod ezt fogni?

Buda nézésében volt valami, ami visszatartotta Atillában a kitörni készülő indulatot.

Látta maga előtt az aranyozott sátortetőket, a meghódított pontoszi görögök evezős hajóit, és a szarmata és masszagéta lányok kék szemét. Látta maga előtt minden hunok nagykirályát, a jakfarkas tugokat, magát Karatont, ahogyan tigrisbőrrel leterített trónján ül keresztbe tett lábaival, és metsző tekintetével az előtte térdeplő követeket vizslatja.

– Karaton erős király. Erős király, akiben szintén benne van Bagatur vére. Mi, a sárkány nemzetsége egy család vagyunk. Ősünk Tengri leheletéből született, az idők hajnalán. Nem lesz közöttünk harc!

Buda rámeresztette a szemét, mintha kísértetet látna. Atilla pedig érezte, hogy ez az, amit a bátyja hallani akar. Bizonytalan. Nem lenne hozzá elég ereje, hogy valóban a nagykirályi pajzsra törjön. Neki nem.

– Szeretném, ha velem lennél, Atilla – mondta megváltozott hangsúllyal Buda. – Azt akarom, hogy mindvégig támogass engem! Akárki is támadna ellenünk, nekünk össze kell tartanunk.

– Támogatlak téged. Ebben biztos lehetsz!

– Segítesz, ha a dolgok rosszul alakulnának? Mellettem állsz majd, ha akár Almis bég, akár a nagybátyánk ellenem fordul? Támogatsz, ha ki akarnak vetni engem az örökségemből? Ha el akarnak taposni?

– Efelől ne legyen semmi kétséged, bátyám! Ha valóban ellenség az, akit annak hiszel, akkor én mindvégig melletted állok!

Buda sokáig nézett a kiürült kupájába, mielőtt válaszolt volna.

– Öcsém, ma kinevezlek téged a segítőmnek. Mi a szavad?

A kétségbeesés megmérgezte Buda szívét, miként megmérgezte Mundzukét is. Mindkettejükből hiányzott a kegyetlen elszánás, az, hogy a dolgokat igazán véghezvigyék. Hiányzik Budából az igazi bátorság, hogy egyes-egyedül cselekedjen, miként a mindent mozgató istenség. Úgy, miként a folyó sodra, társak, támogatók, barátok és szövetségesek nélkül, a hegycsúcson állva, miként egy fiatal isten. Egyedül, miként az Ég sátorteteje!

De minden kétsége és félelme ellenére most mégis elfogadja ezt a megbízatást. Ő is Bagatur vére, és nem hátrál meg a harc elől.

Szembenézett a bátyjával.

Atilla tudta, hogy egyikük sem fogja elfelejteni azt a havas napot, amikor Ajbarsz megrohanta egy áruló, hunokat gyilkoló gót rabszolga szállását. Atilla emlékezett a vér vörösére a hóban, a súlyos nemezcsizmáktól és lópatáktól összetaposott, piszkos fehérségre, egy lenyilazott gyermek vékony karjára. Akkor harcoltak először Ajbarsz oldalán. Amikor a gótok rájuk támadtak a sötétből, neki kellett befejeznie azt, amit Ajbarsz elkezdett.

– Együtt megyünk – Atilla fakupája nagyot koppant a gyalult faasztalon. Buda bólintott.

– Az istenek velünk vannak!

*

Atilla másnap reggel anyja lóbőrrel fedett ajtaja előtt állt. Szokhataj katun előlépett a tornyos-oszlopos faépületből, amelyet Ajbarsz neki építtetett, miután elvette. Atilla már két éve nem lakott a kisebb palotának is beillő boronaházban, habár a farkasprémmel, nyest- és hódbundával kibélelt szobák télen sokkal kényelmesebbek voltak, mint a jurta, amelyet anyja szolgái húztak fel számára Ajbarsz nagycsarnokának közelében. Már volt két ágyasa, korábban egy akacir hun, később pedig egy megyeri lány. A törvények megengedték a házasság előtti ágyasságot, de Ajándéknak megengedte, hogy visszamenjen szüleihez. Az anyja és a jula vezér sem osztották meg egymással a nagyvezéri csarnokot, habár Ajbarsznak nem volt népes háreme, ott csak az első feleség lakhatott a szolgálóival, és Szokhataj nem volt első feleség.

Az évek múlásával az anyja dereka kissé megvastagodott, furfangos fonatokba tűzött kontyába is ezüstszálak keveredtek.

Anyám még mindig nagyon szép – gondolta, amikor megcsókolta a kezét –, de Ajbarsz másodfeleségeként sohasem lesz az a szerepe, mint atyánk oldalán. Vajon tényleg beletörődött ebbe?

– Látni akartalak! – mondta az anyja mosolyogva.

– Hát eljöttem.

Megölelték egymást, majd miután az anyja hellyel kínálta a szemet gyönyörködtető szőnyegeken, Atilla csókkal köszöntette a húgait is, az előresiető Belgint és Dilarát. Az anyjukkal éltek még, hogy a számos szolganépet irányítva segítsék, felügyeljék a háztartást.

– Mindig arról álmodoztam, hogy legalább az egyik fiam velem marad vénségemre, öregkoromra. De tudom, hogy ez lehetetlenség!

– Mindig veled leszek, anyám, ameddig csak élek! Te láttad meg azt az álmot, amikor a világra szültél engem.

– Harcosok vagytok. Azért szültelek titeket a világra, hogy Ég Atya útján járva árnyékba borítsátok az ellenség arcát. Mégis, néha úgy érzem, hogy Nap Anya fénye alig tör át a gátak közt. Még vitéz atyátok sem merészkedett a Fehér Urál gyepűjén túl. Akkor nektek miért kell hát?

Atilla elmosolyodott.

– Megígértem Arikánnak is, hogy elmegyek érte. Bagatur véreként a szavam meg nem másíthatom!

– Arikán?

– Candax fejedelem lánya. Hisz meséltem róla!

Szokhataj elmosolyodott.

– Hát persze. Tudom. Karaton király ordujában.

Atilla bólintott.

– Buda azt hiszi, hogy Karaton a vesztünket akarja. Egyszer már kérdeztelek erről. Most pedig kérdezlek ismét!

Szokhataj sóhajtott. Atilla a szeme alatti karikákat figyelte, az apró szarkalábakat, ráncokat a szeme körül és a szája sarkában. Minden hiába, az idő könyörtelenül eljár minden halandó felett, a Végtelen Tengri tudja csak, kinek mennyi adatik még.

– Már mondtam. Az apád önakaratából mondott le a jogosult hatalomról, ami adatott neki. Karaton erre nem kényszerítette.

– Biztos ez?

Atilla most először látott árnyat az anyja szemében, amióta találkoztak.

Talán túlságosan éles hangot használt.

– Miért hazudnék neked?

– Bocsáss meg, anyám.

Atilla elkapta a tekintetét róla, és inkább a szőnyegeket nézte.

– Karaton elhozta a tümenjeit akkor, amikor atyátok kinyilvánította az igényét a szent pajzsra.

– Hány tümen volt ott?

– Már nem emlékszem. A harcosai fekete vonalként álltak az Atil jobb partján. A sokféle nemzetségi zászlójelei… úgy lobogtak a szélben, mintha tízezernyi hegyes karom tépné a felhőket.

– És atyám?

– Atyád sokáig tanácskozott a testvéreivel és a kilenc tarkannal, mire meghozta a döntést. Egyesek támadást javasoltak. Azt akarták, hogy ütközzenek meg. Emlékszem az arcára, amikor kijött a nagy szürke jurtából. Figyeltem. Nem volt rajta Erlik árnya.

– És Rua király? Rua mit mondott?

– Rua?

Az anyja megsimította a halántékát, tán hogy a kútfőjéből tisztábban idézhesse meg a már porosodó emlékképet.

– Rua tán ellenezte a döntést. Igen ellenezte. Ahogyan Oktár is.

– Ajbarsz?

– Nem volt akkor ott. Nem láttam őt soha korábban. De az istenek ránk mosolyogtak azon a napon, mert Mundzuk akkor ezzel is sok ifjú életet megkímélt, ahogy a szent vért is megóvta.

– Meg kellett csókolnia apánknak Karaton kezét, amikor fellépett a szent pajzsra?

Szokhataj megborzongott. Ahogy összehúzta vállán a prémes köntöst, szemei őszi sárga holdként riadtak Atillára, mielőtt válaszolt.

– Igen, meg kellett csókolnia.

4

Rua ordujában

Rua király a sólyom röptét figyelte. Lóháton ült, és a nyereg magasából elláthatott a Mürver folyó fölött ködlő erdők teteje felett, láthatta a Kharvad-hegység{40} hóval fedett, csipkés csúcsait is az égnek tornyosulni. Odafent, ezeken a csúcsokon laktak egykor a vidék istenei is, a hunok íjai verték le őket magas trónusukról, és az ő szolgálatába kényszerítették. Most már üresek azok a csúcsok, a bukott istenek mind a múltéi, a kámok ligeteiben emeltek szobrokat az ősöknek, felettük magasan szárnyalt a szent sólyom.

Onoulf, a szövetséges szkír nép királya és fia, Edeko most csendben hallgattak széles hátú, óriási, vadászatra is betanított lovaik hátán. A szkírek már elengedték fegyelmezett, vadakkal is remekül idomított kutyáikat, a sólymokkal azonban mégsem boldogultak. Erre a nemes művészetre, amely az emberen s madáron keresztül az égiek akaratát közvetíti menny és föld között ősidők óta, csak a puszta szabad, a kelő és nyugvó Napot illendően tisztelni tudó fiai voltak méltók. Nem véletlenül maradtak járatlanok mások, mint holmi nemrégiben meghódított karpi és dákiai népség. Tengri szent madara se nem hódol, se nem engedelmeskedik olyanoknak, akik még egy kutyát sem képesek vadászatra nevelni.

– Nézd, apám! – mondta a fiatal Edeko – Nagykirályunk szerencsehozó szellemek kegyeltje. Sólyma hamar észrevette a fűben lapuló zsákmányt. Levágta a fácánt, és most a kutyahajtotta nyulat is. Nézd, ott a másik eb is a prédát pedzi!

„Nagykirályunk…” – a fiatalember, aki még bizonytalanul beszélte a hunt, talán összetévesztette a rangokat. Rua mégis úgy érezte, a hátán valami kellemes bizsergés fut végig. De Edeko ifiúr mégis helyesen mondta!

– Rua király soha nem téveszti el a célt – mondta Onoulf, és a ráncos, törődött száj megpróbált mosolyogni – pontosan azért hoztalak ide, fiam, hogy tőle tanulj!

– Tőle mindent meg akarok tanulni, apám. Köszönöm!

A tizenöt éves fiú az apját meg sem kérdezve vágtába kapta lovát, a hatalmas hátas horkantva indult, ügetve repült, míg a domb tetejéhez nem ért. Rua szemével követte az ifjú izmos alakját, szőkésbarna, középen kiborotvált haját a két harcosgyűrűvel, melyek már jelezték az ellenségeit legyőző férfit. Innen Edeko tisztán leláthatott a völgybe, tekintetével követhette Rua sólymait és hajtóit. Az apja kísérete, a széles pengés kardokra támaszkodó, bőrtunikás legények serege már indult volna testőrségként, de Rua egyetlen kézmozdulattal visszaparancsolta őket. A szakállas szkírek úgy megmerevedtek, mintha istenük, Thór villámkalapácsa csapkodta volna az eget.

– Hagyd, Onoulf! Azért hoztad ide a fiadat, hogy a jövőt lássa. Hogy férfi legyen a talpán! Szerezzen csak tapasztalatot, tudja meg, hogyan vadásznak sassal, sólyommal, kutyával a hunok! Hagyd csak magára most, hogy láthasson, ha ebben telik kedve!

A deresedő szakállú, szürkés szemű király elismerően bólintott.

– Királyom! Ígéretemhez híven, a kezedbe adom a fiamat. Nevelj belőle jó és Wotanhoz méltó harcost!

Rua kifürkészhetetlenül elmosolyodott.

Wotanhoz méltó harcost nevelek belőle, arra mérget vehetsz, öreg barátom.

 Végigsimította frissen tarra borotvált fejét, és méltósággyűrűktől súlyos ujjai úgy futottak végig egyetlen varkocsa mentén, mintha az maga Jörmungandr, a világot a végső csatában összeszorító hatalmas kígyó lenne, akit a tüzek köré telepedett gepidák és szkírek skaldjai, énekmondói emlegetnek fel. Igen, neki is ilyen, a szájával mindent szétroppantó hősregei világkígyóvá kell válnia, ha a terveit véghez akarja vinni!

– Még három év, kedves öcsém – ez a megszólítás talán leereszkedő volt a nála jó húsz évvel idősebb király számára, de Onoulf elengedte a füle mellett –, és a fiad a te népeddel a Rajnánál fog állni! Talán neki adom majd a dánok mostani földjét vagy egész Germaniát.{41}

Visszagondolt arra az erdőkkel borított, termékeny földre északon, amelyet öccsével, Oktárral együtt hódított meg még az apjuk, Uldin nagykirálysága alatt.

– Egész Germaniát? – húzta el a száját Onoulf. Rua úgy látta, mintha a szeme fehérjében valamilyen sötétség bujkált volna. A vén fa nem állja, ha az ágait és törzsét új szelek tépik.

– Nem volna az túlságosan nagy ajándék a fiamnak, hatalmas király? Mit szólna hozzá a nyugati császár?

Rua nevetett.

– A nyugati császár addigra egészen az enyém lesz Onoulf. Béradót fizet majd azzal a pápával együtt, vagy pedig mindkettejük bőréből nyerget hasíttatok a lovaimra! Örült, amikor látta, hogy a sokat tapasztalt szkír király is lehajtja harcokban megderesedett üstökét.

Még ő sem gondolt arra sohasem, hogy a világon lehet olyan hatalom, amelyik térdre kényszeríti Rómát. Mindkét Rómát! Márpedig lesz olyan hatalom!

– Neked adatott a világ, király! – motyogta az öreg. – Mi pedig azért szolgálunk téged, hogy ezen a világon dicsőségben élhessünk.

Rua mosolygott.

Nem szabad kíméletet gyakorolnia, csak türelmet. A kígyóhoz hasonlatosan, ki a gepida énekben a tengerek mélyén várakozik, egészen addig, amíg az Égi Kapuk meg nem nyílnak, neki sem szabad siettetnie az egyszer majd elkerülhetetlen lépéseket. Ezen az Edekón már most látszik, hogy nagy erőket adott neki Tengri és Khizagan hadisten. Hadvezérem lesz, tümenjeimet vezeti majd, át a Kharvad-hegységen, ha egyszer végre leigázom egész Pannoniát!

Rua sólyma most egy merész kört írt le a fák fölött, és szinte súrolta egy magas fenyő sötétzöld koronáját, ahogyan lezúdult az égről. Rikoltva tárta ki a szárnyait és zuhanni kezdett. Úgy csapott rá a fajdra, hogy annak sikoltani, moccanni sem maradt ideje, sorsa még mielőtt a közelgő végzetet észlelhette volna, máris megpecsételődött. Karmok martak a hátába, és a halálos pontossággal lesújtó fékezhetetlen csőr azonmód törte s tépte ketté prédája nyakcsigolyáját.

A nyugati szárny királya felnézett. A nap sárgásan izzó aranytálként remegett a láthatáron. Meleg fénye volt, úgy terült szét a vidék felett, mint egy puha takaró. A sólyom oly fenségesen, büszkén karikázott az égen, mint aki tiszteletkörrel üdvözli a vérébe forróságot árasztó istenasszonyt. Rua belerévedt a jelenésbe. Ó, te áldott napistennő, kit a kámok Tengri jobb szemének tisztelnek. Puszta jelenléted mozgásra kényszerít minden élőt, miközben mozdulatlan fenséged nem érintheti meg semmi.

Rua imáját, elmélyedését, mintha sólyma is meghallotta volna. Ahogyan a fajd vérétől ragacsos ragadozó csőréből elragadtatásában diadalittas rikoltás kelt, a világ előtt hirdetve, egyenrangú a szent fénnyel, a szél puhaságával, az egész, körbeáramló élet szentségével. A nap, a sólyom és ő, a nyugati szárny királya ebben az áldott pillanatban egyek voltak. Ruát egészen átitatta ez a pillanat, felébresztve újfent azt a szívében lakozó fiatalságot, amelyet negyvenöt tavaszt látva sem száműzött sem a teste, sem a lelke.

Ha legújabb, egyre növekvő számú szövetségesei – szarmaták, antok, herulok, gótok, szkírek, és rómaiak – követik majd, mit a szent jelenés fényével is igazol, és követniük kell, másképp nem lehet, akkor a világ meghódítására kovácsolt terv beteljesedik. Aetius! Ő lesz majd Rua kezében a gyeplő egyik szára és Edeko a másik. Igen. Edeko lesz az! És Mundzuk fiai, Buda és Atilla? Megszerzi őket is Ajbarsztól, csak idő kérdése, az időé, amely neki, Ruának dolgozik. Szüksége lesz minden nemesen született hunra, hogy megszerezze Bagatur pajzsát, a nagykirályi trónt! És azután? Ráér majd akkor töprengeni ezen, ha célt ért. Szülőatyja, Uldin is azt tervezte, meghódítani a világot, egészen a végső tengerig. Amit Karaton meghiúsított. De Rua bölcsebb lesz Uldinnál, és bölcsebb Karatonnál is. Az uralom gyakorlásának eszköze nem a fenyegetés és a pusztítás, hanem a szövetség. A szövetség az, amelyben az istenek vére átszivárog a népek erein, és kérlelhetetlen erővel formálja egyetlen szív titkos ütéseivé azoknak az embereknek a lelkét és kardját, akik most még különböző neveken élnek szerte a nap szertüze alatt. Egykor nem lesznek majd hunok, szkírek és rómaiak, csak Tengri királyi fiai lesznek, akik a világot uralják majd. Hát ez az életbevágó alapvetés az, amit Karaton nem ért, és soha nem is értett meg, amikor kiragadta a hatalmat Uldin kezéből, és magát kiáltotta ki Bagatur örökösének. Rómának vége. Ezt bizonyosan meg tudta állapítani, amikor falai közt járt. Egyetlen birodalom sem élhet sokáig, amely megtagadja isteneit. Az istenek halállal fizetnek az árulásért, és a hálátlan utódokat előbb vagy utóbb az ősök bosszúja sújtja majd. Ez Tengri törvénye! De nekik mégis tanulniuk kell, van is mit, ettől a haldoklásában is hatalmas birodalomtól. Neki egy olyan egységet kell teremtenie, amelyet nem törhet rommá a széthúzva megosztó ármány és árulás vagy egy uralkodó váratlan halála. Amely kiállja, még Öd Tengri, a végtelen idő próbáját is.{42} De Rua nem lesz ostoba, hogy aljas eszközökkel siettesse a világbirodalom és mások elkerülhetetlen végzetét. A végét, ami nemsokára magától is bekövetkezik majd az öregség és a hanyatlás felülírhatatlan törvényei szerint. Várni fog az istenek döntésére. Alázattal, türelemmel. A kámok jelei megmondják majd neki, ha megérett az idő! Aztán pedig úgy fog cselekedni, mint sólyomtestvére, aki órák hosszat kész körözve várni áldozatára, mielőtt végül lecsapna gyorsan, pontosan és kíméletlenül.

Kinyújtotta bőrkesztyűs kezét, és vadászmadara, ahogyan ezt meglátta, húscafattal véres csőrében visszatért rá. Rua gyönyörködve szemlélte. Ezt a mutatványt is, ahogy az ölést is oly tökéletesen hajtotta végre, hogy élmény volt látni. Tolla ragyogásával, csőrének acélos görbületével, szárnyának finom, fenséges mozdulataival, a mindenséget tükröző szemével a világot teremtő formáló és puszító végső hatalom nézett vissza a hun keleti szárny királyára. Az Ég akarja, hogy így legyen!

*

Csak lassan szállingóztak vissza az orduba Rua és szövetségesei a nagy vadászat után. Nem törődött az összegyűlt fejedelmek tiszteletadásával vagy a palota előtt összegyűlt kérelmezők sokaságával. Még várhatnak. Most nem foglalkozhat ilyen apróságokkal! A keleti császárságra kivetett adót meg kell újítani, a császár azonban soha sem fog Rua követeléseibe beleegyezni, ha nem mutat kellő erőt. Ajbarsz a keleti végeken harcol Karatonért, de rá egyébként sem számíthatna, ha új csapatokat akarna felvonultatni a keletrómai limes mentén, sem pedig akkor, ha a perzsák elleni gyalázatos hadjárat után csapatok nélkül maradt Karaton végre halott lesz, és az idő az uralom átvételére elérkezett. Hát harcoljon csak Ajbarsz Karatonért, és vérezzen csak, hulljon csak el, ha ilyen ostoba: a törzsfők és az alávetett népek már most sorra lázadnak a bitorló ellen, ő pedig, minden eddiginél több szövetséget kötött. Vajon merne még neki parancsot küldeni a megvert „nagykirály”? Oktár öccsében már sokkal több bizodalma van, de ő éppen a nyugati császár zsoldjában vezeti a hun tümeneket a burgundok meg a vandálok ellen. Neki inkább új emberekre, új és friss népekre van szüksége, népekre, melyeket „hunná tehet.” Arra van szüksége, hogy a szavára összegyűlt törzsfők, vezérek, királyok lássák, hogy ki is ő. Uldin fia Rua, a halott Mundzuk legidősebb testvére, a birodalom nagykirályi pajzsának egyetlen igazi várományosa!

Tuldila fülsértő hangja olyan volt, mintha váratlanul egy hideg, kocsonyás, ragacsos ujj ért volna az arcához. Önkéntelenül is visszakapta a fejét, ahogyan meghallotta az eunuch férfiatlan beszédét. Viszolygott tőle, mégis szüksége volt a keresztény Tuldilára, aki nemcsak Theodemir király unokatestvére volt, hanem minden szemmel és füllel kifürkészhető titkok tudója is a keleti római limes és a vizigótok egykori birodalma között. Rua megengedte neki, hogy szabadon közlekedjen a magas cölöpökkel körbevett trónteremben, amely egyben a palota nagy csarnoka volt. Rua belső őrei, akik akkor is a csarnok meghatározott pontjain tartózkodtak, ha a király nem volt otthon, külön kérés nélkül is átengedték Tuldilát. Néha úgy tűnt neki, hogy az eunuch árnyéklelke olyan, mint egy kiapadhatatlan kút, amelynek mélyében úgy csillognak az ismeretek, akár a sötét folyókba temetett aranykincs. Ostobaság lett volna ezeket a kincseket nem kiemelni.

Rua most mégis megtorpant.

Hiszen magam rendelkeztem így, hogy az eunuch bármikor hozzám jöhessen. Mégis rosszul tettem volna? Rua tudta, hogy az eunuch sokáig élt Konstantinápolyban, a keleti császár székvárosában túszként, ahol a keleti császár orvosai megfosztották férfiasságától. Balgán és végzetükre úgy vélték róla az ostobák, hogy ezzel egészen megtörik, írmag nélkül irtva ki belőle a vágyat és az akaratot, és bárgyún vigyorgó bábuvá változtatják. Tévedésükért súlyos árat fizettek, mert csak a kínálkozó alkalom elérkeztére várt. Fogvatartóit egy éjjel megölte, és Tuldila maga szökött át a limesen, hogy felajánlja neki a szolgálatait. Neki pedig nagy szüksége van a bátor és a helyzethez azonnal alkalmazkodni képes leleményes emberekre.

– Mit akarsz, Tuldila? A kérelmezők még várhatnak mind. Most pihenni vágyom!

Az eunuch meghajolt.

– Nagyuram, Rua király. Egy olyan kérelmező érkezett ma hozzád, akivel feltétlenül beszélned kell.

– Feltétlenül? – Rua összehúzta a szemét. – Beszélj világosabban!

Az eunuch egészen közel hajolt, és Rua megérezte a leheletében a szesszel kevert rózsavíz émelyítő szagát. Az apró, táskás szemek, mintha azt kutatták volna, hol van a rés a köntöse alatt viselt sodronyvérten. Miért nem tudok jobban megbízni benne?

– Nagyuram, nem tudtam, hogy egyedül talállak-e.

– Beszélj!

– Jobb, ha elébed vezetem, nagy király.

Rua lassan bólintott.

Felült a trónra, amely magasított faemelvényre állított római szék volt, egy káprázatos darab, amelyet még Uldin hadjáratai alatt zsákmányoltak.

– Ki a kérelmező?

– Pogány mágus. Azt mondja, hogy ismeri a vágyaidat!

– Mágus?

– Varázsló. A neve Agathosz, és Eleuszisz misztériumainak{43} ismerőjének, Hermész papjának, alkimistának mondja magát.

Rua nem tudta, hogy mire gondoljon.

– Mik ezek a dolgok, Tuldila?

– Pogány dolgok – mondta az eunuch, és az arca elsötétedett. – Azt hittem, hogy görög földön azóta kihalt már az ilyesmi! De úgy tűnik, még nem!

Rua érezte, hogy az eunuch titkol valamit.

– Mi az a jóslat vagy látás, amelyre kámjaim ne volnának képesek, ha én parancsolom nekik?

– Nagyuram – az eunuch ismét meghajolt. Tétovázni látszott. – Azt gondolom, hogy van olyan dolog az Ég alatt, amelyre a te varázslóid, kiket kámnak nevezel, nem képesek. Láttam, hogy egy ilyen alkimista, akit kuruzslásért és rontásért ítélt halálra az eretnek egyház, hogyan égett el egyszer a város főterén. Sokáig beszéltek még az emberek arról, hogy másnap többen is látták épen és egészségesen sétálni Constantinopolis utcáin. Ha nem láttam volna magam is azt az arcot a kikötőnél, ha nem hallottam volna a nevetését, akkor nem hinném, hogy az ördög segíti mindnyájukat!

Rua érdeklődve könyökölt fel.

– Mit akar tőlem egy ilyen varázsló?

– Téged akar szolgálni.

– Jöjjön be. Meglátjuk, mit tud ajánlani. Ha pedig a keleti császár egy újabb merénylettel próbálkozna ellenem, tudod, hogy mi a dolgod! Az eunuch bólintott, a sápadt koponyáján félig kinőtt hajfoltok Ruát egy démon vedlő bőrére emlékeztették, amelyet egy éjen sötét, rémséges álmában látott. Megborzongott, a hátát kiverte a víz. Nem értette a hangulatában bekövetkezett hirtelen változást. Sokan mondják magukat varázslónak, isteni titkok tudójának, a legtöbbjük mégis ócska csaló. Csak annyit érzett, hogy valami sötétség veszi körbe a palotát. Mintha kesernyés-savanyú ízű szag áradt volna be a szorosra illesztett cölöpök között, mintha a láthatatlan a falakban felgyulladt tűz okozta volna, amelynek színét sem látta és mégis valósággal átégette. Az őrök halk fegyvercsörrenéssel félreálltak, amikor az elsiető eunuch felhajtotta a mindig szorosra zárt ajtók elől a kámok megigézett, védő és rontásűző jelekkel telerótt lóbőr takaróit. Az ajtók kinyíltak, és Tuldila elhúzta a lóbőrt. Az őrök félreálltak, és alacsony, kissé testes alak lépett be a római utazók szokásos, barna kámzsájában. Látszólag semmi különös nem volt a megjelenésében, és azonnal letérdelt, amikor meglátta a trónon ülő Rua királyt. Amikora Rua intett, felemelte a fejét, és ő mélyen a szemébe nézett. A férfi, aki varázslónak mondta magát, jóvágású, aranyhajú és göndör, szőke szakállú ember volt, ránézésre, talán tíz évvel fiatalabb, mint Rua. Jobb szeme azonban fátyolos volt, és ahogyan Rua jobban szemügyre vette, már látta, hogy valamilyen hályog az. Ahogy arra a hályogos, szürke szemre nézett, mintha a torkát szorította volna egy láthatatlan kéz. Uldin mondta neki egyszer, hogy azoknak ilyen a szeme, akik állandóan látják a Fordított világot.

– Beszélj hát, idegen!

– A férfi hosszabban beszélt görög nyelven, amelyet Rua már régóta ismert, és meg tudott különböztetni a latintól.

– A Thesszáliai Agathosz pap azt mondja, azért jött ide, mert ismeri Rua király szívének vágyait. Azt mondja, rendjét, mely Hermész istennek szolgált, Attikosz pátriárka, a külső sötétség sugallatára hallgatva, a császár segítségével felszámolta. Hermész papjait arra kényszerítette, hogy rang és birtokvesztés terhe mellett tagadják meg hitüket. Miután társai közül többet agyonvert a csőcselék, Agathosz pap azt szeretné, ha Rua király szolgálatába állva folytathatná eddigi gyakorlatát, és Hermész istennek szentélyt emelhetne Rua király földjén. Cserébe a király nagylelkűségéért ő is adhat valamit, amit Rua király szeretne!

– Honnan tudja Agathosz pap, hogy én mit szeretnék?

– Mint említette, ismeri a vágyaidat.

– Honnan ismerheti?

Rövid, görög nyelvű beszélgetés következett.

– Azt mondja, hogy ismeri, mert görög földön mindenki hallott a nagy Rua királyról. Ismeri, mert Hermész, az istenek hírnöke semmit sem rejtett el előle, hűséges papja elől!

– Miért higgyek neki?

– Az eunuch a görögre nézett és kérdezett tőle valamit.

Agathosz mosolygott, és meghajtott a fejét.

– Egy esélyt kér tőled, hogy megmutathassa, mire is képes!

4. FEJEZET

1

A keleti gyepűn, az Urál hegység lábánál

A karnyi vastagságú ágak bővében voltak még nyári díszüknek. Csak néha-néha hullott le egy megsárgult szélű, tenyérnyi nagyságú levél, puhán, ahogyan hiúz lépi a bozótost, amikor Szél atya egy-egy váratlan lökése megborzolta a göcsörtös ágakat. A gyepűk közt szállásoló pásztorok szavából hallotta ki Atilla, hogy ezek a lélekkel teli fák figyelni és talán álmaikban is kísérteni fogják őket. A villás, néhol emberfejre, máshol ugró szarvasalakra, vagy száját kitátó, szakállas, fogatlan vénre emlékeztető ágakra ismeretlen kezek megcsavarodott csontokat akasztottak. Hosszú bőrszíjakon tollakkal is megtűzdelt, pörkölődött szélű agancsok, lékelt, torzított áldozati koponyák őrzőn intették Atillát. A táltostüzekben megszentelt, lélekkel vigyázó szemek tartják itt így távol azokat, akik nem tisztultak meg tamag ízeitől. Hát nem látnak minket szívesen ezek a baráti szemek? Atilla hallott már a megyeri szent emberekről. A tűzön is járni képes kámoknak és tudó embereknek nagy híre volt a hunok tüzei körül, és habár ő még eggyel sem találkozott közülük, ismert legendákat a nagybátyjától nagy rontásokról és nagy gyógyításokról. Talán tudnak még egyebet is, mint rontani és gyógyítani. Képesek meglátni a hegyek mögött rejtőző ellenséget, kifürkészni az időt és annak közönséges halandóktól rejtett titkait? Megidézni az isteneket, szellemeket hívni, szólítani, kiáltani, elűzni? Ahogyan a repedezett törzsekre nézett, érezte a fákra aggatott világtalan szemek üregeiben az erősen ott lakozó lélek őrlángot hordozó fényét. Ott, ott, a sötétes háncs mögött mintha mozdulna valami, ahogyan evet szökken, levél rezzen. De ki is lehetne tudója közülünk, miféle lélek is az?

– Csendet! – parancsolta Buda, és feltartotta a kezét. Mintha bárki is szólt volna egy árva szót is, mióta a lovak, olykor halk horkantásokkal, megközelítették a szent erdőt. Az óriásfák egymásba kavargó árnyakkal és fényekkel átszőtt erdei útján. Buda intett, és a mellette léptető harcosok megragadták kis, kerek pajzsukat.

– Jöjjenek csak elénk, és mutassanak nekünk tiszteletet!

Almis bég Buda mellé léptetett.

– Mennyire megbízhatók ezek a megyeriek? Harcoltam velük is, ellenük is. Ismerek közülük néhány vezért, de ezt a horkát nem ismerem. Mennyire engedelmes? Nem hiszed tán, vezér, hogy őt is megtalálták Jazdagird hosszú ujjai?

Buda megtáncoltatta a lovát.

– Jutas horka apja vérrel szerződött a nagyapámmal, Uldin nagykirállyal!

Asszonyt is kapott feleségül. Jutas béradóval tartozik nekünk és a nagykirálynak! Mi védjük meg őket az ellenségeiktől, nem pedig ők védenek minket, Almis bég!

A bég arcáról nem lehetett semmit sem leolvasni.

– Kívánod, uram, hogy én beszéljek vele, mint Karaton nagykirály törvényes képviselője és szent pecsétjének hordozója? Talán kevesebb dolgot tartanak majd a köd palástja mögött, ha tudják, hogy a legfelsőbb hatalom képviseletében szólok. Buda megrázta a fejét.

– Mundzuk fia vagyok. Tudni fogják, hogy kivel beszélnek!

– Ahogyan kívánod, nagyúr.

Almis bég hátraléptetett, Atilla látta, ahogyan Buda arca elkomorul. A bég kérdései mögött mintha egy másik kérdés is bujkált volna: meddig terjed a hatalmad, Buda herceg?

A lovasok ott álltak, ahol a bokrok ritkulni kezdtek és egy fűvel benőtt, kurgánhalomra emlékeztető domb emelkedett, közepén egy rovással sűrűn teleírt, embernyi magas, megrepedt sziklatömbbel. Ez lehetett hát az a „Rovott csontnak” nevezett hely, ahol Jutas horka küldöttsége fogadja majd a hun vezért. A megyeriek, különösen azok, akik vezetőnek tűntek közöttük, csillogni látszottak a hold és a nap magukra aggatott jeleitől. Egy hatalmas szarvasbika vörösre-fehérre festett agancsát emelték egy hétlófarkas, sávokkal hasított kopjanyélen az arany napkoronggal felszerelt, ősz szakállú, fehér varkocsokba font hajú férfi előtt, aki a vezérnek tűnt.

Talán maga a horka lesz az?

Hárman indultak meg az öreg vezért körülvevő ékesebb ruhás lovasok közül, már abban a pillanatban, hogy a hunok kibontakoztak az erdőből. Buda vitézei közül többen is az íjukért kaptak volna, ha a bátyja nem inti le őket. A megyeriek oldalán Atilla látta a zörgő íjtegezt, a tegezben a felmeredő nyilakat a megyeri nemzetségek tamgáival. A tegezek élénk színekkel voltak kifestve, sokféle nemzetség sokféle jeleiről árulkodtak. A megyeriek első pillantásra talán nem voltak sokan, de ki tudja, hogy nem rejt-e még néhány ezredet vagy századot szent erdejük? Ki tudná megmondani, hogy kihez húz a horka most, hogy a háta mögött csak a lázadók vannak és ezek a titkokat suttogó s rejtő fák?

A regösök énekei szerint a legősibb megyeri nemzetségek egy vérből valók voltak a hunokkal, hisz Hunor és Magor testvérek voltak, azonban a tőlük eredő törzsek régóta éltek külön, nyelvük az eltelt időben különböző lett. Mennyire emlékeznek még saját ősmúltjukra? Emlékeznek-e még Hunor és Magor atyjára, Nimród ősapára, a vadászok vadászára, akinek aranykoronát küldött Tengri, mert mindenki másnál jobban kedvelte? Emlékeznek-e még az Aranyos Szegeletre a messzi nyugaton, ahol aranykincsek hullottak az égből, és amelyről a regösök azt éneklik, Tur király fiainak, minden turáni nemzetségnek legősibb hazája volt? Emlékeznek-e még Hadúr kardjának keresésére, amely egyszer majd egyesít minden turáni népet, ha eljön az a vezér, aki megtalálja és forgatni tudja?

A megyeri tiszt érthető hun nyelven szólt, amikor jobbjával megütve vértjét, megállt Buda előtt.

– Liutinka bő{44} vagyok, Jenej nemzetségéből, Jutas horka első íja és a horkai tömény{45} vezetője. Jutas horka, Megyer vezére, Ügek szent fejedelem fia és Tarcal kündü testvére, a hadak ura és a szövetséges törzsek áldott nagyura, köszönt téged, fényes arcú jula vezér!

Buda, aki most Ajbarsz jelét, a háromszor hasított kecskefej tamgát viselte a nyakában egy aranyéken, nem javította ki Liutinkát.

– A jula vezér is köszönti Jutas horkát és Tarcal kendét, a szent fejedelmet. Lovaiknak és családjaiknak az Ég fia, Karaton nagykirály áldását kívánom!

– Köszönet és hála – mondta Liutinka, és összefonta a kezét ezüstékektől csillogó köntöse fölött.

Mereven meghajolt, Atilla szemébe villant csúcsos süvegének ezüsthegye. Amikor felnézett, látta, hogy ez a megyeri egyenesen őrá tekint. Nyílt, kissé hosszúkás arca volt, világos bőre és szürke, kerek szeme.

Atilla nem látott benne árnyat.

– Jutas horka őszinte örömét fejezi ki rajtam keresztül, hogy a nagy Mundzuk, a Fordított világba költözött király fiait vendégül láthatja! Tengri örökkévaló! Fénye világoljon neki a Világfa kilencedik ágán!

Ám mielőtt Buda megszólalhatott volna, Atilla megelőzte.

– Mi, Mundzuk fiai őszinte barátsággal vagyunk horkátok és a fejedelem iránt!

Liutinka arca nem tükrözött érzelmet, amikor újra rávetette a szemét.

– Hallottunk atyád nagy tetteiről, Atilla úr!

*

Hatalmas jurtatábor volt a horkai főszállás. Fa- vagy földépületek nélkül, hosszasan húzódva egy kis folyó két partján, az Urál szürkén derengő, kopár bércei alatt.

Talán nem is fenyegetett váratlan támadás veszélye, hiszen a szállás gyepűjének dombjain átvágva apró őrposztokat, magányos jurtákat, egy-egy, a dombtetőkön növekvő magas fa árnyékában emelkedő kopjafát figyelt meg. Jutas horka alaposan körbevette a szállását szemekkel. Mintha pontosan tudná, hogy hamarosan védekeznie vagy pedig támadnia kell.

A horka egy farkas- és medvebőrrel bevont magas trónon ült, amikor Buda, Atilla, Almis bég és néhány testőr beléptek a hatalmas, vezéri palotaként szolgála jurtába. A megyeri őrök megemelték lófarkas lándzsáikat, amikor meglátták Karaton nagykirály jelét és a Buda nyakában lógó Ajbarsz-tamgát. Jutas is felállt a trónjáról, és háromszor meghajolt, amikor Buda és Almis bég újból előadták jövetelük célját.

– Tengri áldását kérem rokonomra, Karaton nagykirályra, a négy égtáj urára, a hét nép alávetőjére, az Ég fiára!

A horka azzal a mély meghajlással köszöntötte Budát, amely csak a hunok nagykirályának jár. Az öreg meghajolt a horka előtt, majd egy alacsonyabb emelvényre telepedett. Jutas apró szemei ide-oda jártak, ahogyan felegyenesedett. Szürkés és ritkuló hajú homlokán ragyogni látszott a borostyánszemmel kötött, turul- és szarvasdíszes pánt.

– Mert neki adatott a hatalom a Földön, és neki adatott az Égben! – tette még hozzá a meghajlás végeztével.

A hunok szó nélkül, állva fogadták a megyeri horka jókívánságait.

– A szaragurok kánja, Iklad, és Könül bég, aki úr a szabir törzsek felett, most elárulták az Ég fiát – mondta Buda további udvariaskodás helyett.

– Neked mi erre a szavad, megyeriek horkája? Te megtartod-e a vérrel vett szerződést, amely téged és népeidet a legfelsőbb hatalomhoz köti?

Jutas visszaült a trónjára, és Atilla úgy látta, hogy tekintete ide-oda járt a megyeri testőrök és a hunok között.

– Iklad kán felgyújtotta és megrabolta szállásaimat. Ahogyan a Tarján és a Jenej törzs szállásait is, és néhány hun szállást is az Atirau és az Aktau folyó mentén. Ameddig karom ért, én harcoltam e hitszegők ellen. Tartalékaim azonban végesek. A tél közeledik. Két éve szállásolok itt, és az erdő pedig itt, mögöttünk soha nem ér véget. Rossz lelkek kísértenek, rontanak, lakoznak abban az erdőben, lelkek, amelyek korábban tán a Hét Pokol valamelyikében fészkeltek. Mit kíván hát tőlem a jula vezér?

Az ősz szakállú öreg, akit Atilla először a horkának vélt, egyetlen szó nélkül követte az eseményeket a másik trónról. A hatalmas agancsot felakasztották a jurta falára, pontosan oda, ahol most az öreg ült. Amikor Atilla ránézett, látta a lelkében rejtett árnyat a szemében.

Nem mond igazat.

Atilla megnyálazta a farkasfogat, és megdörzsölte a homlokát, hogy elűzze a rontást.

Nem mond igazat.

Mi volt ez? A sajátja, vagy az öregember árnyéklelke mondta neki? Nem tudta volna megmondani. Egy pillanatig egymásban kutattak, majd elkapta a szemét, ahogy a Rovott csontnál is.

– A jula vezér – folytatta Buda, emeltebb hangon – Karaton nagykirály akaratát képviselve azt kívánja tőled, Jutas horka, hogy minden hadra fogható embereddel együtt csatlakozz e tümenhez. Ez a tümen azért küldetett, hogy egyetlen átfogó támadással véget vessen az árulók és az Ég akarata ellen fordulók aljas lázadásának.

Néhány íjfeszítésnyi idő eltelt, és Jutas még mindig nem felelt. Buda váratlan lépést tett a horka trónusa felé, és csizmája élesen dobbant a keményre döngölt földön.

– Mi a szavad erre, Jutas horka?

A testvére elmosolyodott, talán csak a zavarát leplezendő. Atilla a szeme sarkából figyelte a trón körül álló, bőrpáncélos őrök markát. A kardrántásra kész fegyverövekre feszülő ujjakat. Ha most lezárnák a sátorpalota bejáratát, egyikünk sem jutna ki innen élve.

Buda visszalépett, mintha csak azért indult volna el, hogy körbesétáljon a hatalmas sátor nemeze alatt. Atilla a testőrök kezét figyelte. Már nem tartották a fegyverövükön, de nem is engedték lazán lógni, a testük mellett. Szemük ide-oda járt, árulkodón ellentmondva fesztelenségüknek. Buda egyik lábáról a másikra állt – mint mindig, ha tanácstalan volt, így töprengett. Jutas rezzenéstelenül nézte őket a trónról, mintha semmi sem történt volna.

– Talán nem voltam eléggé érthető, Jutas horka – folytatta Buda, most már emeltebb hangon. – Karaton nagykirály akaratát képviselem. Ajbarsz nagyúr tudja, hogy Iklad és Könül nem volnának oly bátrak, ha a perzsák hosszú ujjai nem támogatnák őket ajándékokkal és hamis ígéretekkel. Jazdagirdot itt kell megverni, Hun Ulusz legkülső gyepűjén! Együtt törünk előre az áruló törzsek szállásaiig, és minden jurtát felperzselünk, ha a törzsek nem adják kezünkre vezéreiket. Mi vérrel fizetünk a hitszegésért, barátainknak pedig gazdag ajándékokat adunk. Mi a te szavad erre, Jutas vezér?

Jutas kiismerhetetlen tekintettel nézett a magas trónról. Majd csupán ennyit mondott.

– Kérésed nem kérés, hanem parancs, jula vezér. Te az Ég fiának akaratát hordozod! Mit tehetnék én, ki béradót fizetek, minthogy meghajlok a hatalom előtt, amelyet Tengri rendelt?

– Úgy van! – mondta Buda, és keményen összeszorította az ajkát. – A legfelsőbb úr képviseletében vagyok itt. Te pedig semmit sem tehetsz azon kívül, hogy kinyilvánítod az engedelmességedet.

„Nem mond igazat” – hallotta Atillában újfent az árnyéklélek suttogását.

Tekintetével a fehér szakállú öregembert kereste az agancs alatt, de az arca mintha teljesen elveszett volna az árnyak között.

2

Rua ordujában

Az ég még majdnem sötét volt, amikor Aetius és Ajhatun kilovagolt. Maguk mögött hagyva a pompás faházakat, a soktornyú, faragott oszlopos palotát, a felfordított teknőspáncélokra emlékeztető jurtákat és az alacsony kerítéseket is.

– Pihenjünk meg itt – mondta Aetius, amikor beértek a lombok alá –, ha elfárasztott a lovaglás.

– Nem fárasztott el – Ajhatun megállt, mintha a szelet figyelte volna. – Csak hallottam valamit.

– Mit hallottál?

A nő arca merev volt és mosolytalan, akár egy vérrel kifestett bronz áldozati maszk, amelyet Aetius a kámok szertartásain látott.

– Kedvesem! – tette hozzá később, mert Ajhatun nem felelt.

– A berekben lakó szellemek. – mondta Rua lánya, majdnem suttogva. – Beszélnek hozzám, akkor is, ha én nem akarom. Illő volna vérrel, kumisszal, sóval köszöntenünk őket!

– Nincs nálam só! – mosolyodott el Aetius. Mit tegyen, talán cáfolja meg a lányt a Biblia szavával? Még az Írás is beszél jelenésekről, amelyeket nem az Úr, hanem a Sátán kelt.

Ajhatun megindította a lovát és ránézett, mandulametszésű szemeiben mintha Aetius meglátta volna saját magát, akár a jurtában felfüggesztett római tükörben. Szakállas, hosszú hajú ábrázatára gondolt, és mindez kétségbeeséssel töltötte el.

– Tudom, hogy az apám akarata ellenére vagyunk itt Aetius! Ne próbáld tagadni!

Érezte most is a feszültséget a nő hangjában. Az az apró feszülés néha csak suttogás volt, néha azonban kitört, akár egy támadni készülő farkasszuka elfojtott dühe. Hallotta már, amikor Ajhatun egyszer a szolgálókon töltötte ki ezt a mérget, és nem volt szüksége sem hangos szóra, sem pedig korbácsra ahhoz, hogy görbévé tegye a hátukat. Ez a tűz olykor teljesen átjárta Ajhatunt, máskor viszont, szinte átmenet nélkül változott át a jég hidegségévé. A fiatal nő, aki talán hat vagy hét évvel születhetett korábban, mint ő, vagyis körülbelül tizenhét éves lehetett, az esetek nagy részében mégis tökéletesen uralta az indulatokat, amelyeket ő a „sötét ízeknek” tulajdonított. Pontosan úgy, ahogyan azt egy hun férfitól is elvárták, Aetius számára a hunok asszonyai ugyanolyan zárkózottak és fegyelmezettek voltak. Ma mégis, mintha a „sötét ízek” nyomnák mindkettejük lelkét.

– Mi aggaszt, hölgyem? – enyhült meg kissé Aetius. – Nem kényszerítettelek arra, hogy a berekbe jöjj velem. Szabad ember vagy én pedig nőtlen férfi. Karaton nagykirály törvényei szerint sincs közöttünk olyan viszony, hogy parancsolhassak veled!

Csak lassan poroszkált a nő szürke pettyes, befont sörényű kis kancája mellett.

– Arra kértél meg engem, jó uram – mondta kis idő elteltével Ajhatun –, hogy jöjjek el veled a berekbe, mert szeretnéd, ha a jövőről beszélnék neked. Eljöttem hát, mert nem akartam csalódást okozni, és mert szeretlek, de kétlem, hogy hinnél az istenekben. Ezért se ütközz meg azon, ha netán a berekben élő lelkek nem fogadnak minket szívesen.

Aetius a Ruától kapott elefántcsont ösztökével hajtotta meg a lovát, amely hamarosan gyorsabb ügetésbe váltott.

– És ha valóban nem hiszek bennük? Neked kell látnod, meggyőznöd őket, és beszélned velük, nem pedig nekem!

– Ha nem hiszel bennük, akkor hogyan remélheted, hogy megmutatják neked az igazságot? Hogyan remélheted, hogy én megmondom, ha rajtam keresztül az istenek beszélnek?

– Csak egyetlen Isten van!

Aetius visszafordult, és amikor belenézett Ajhatun szemeibe, egészen úgy érezte magát, mint egy öreg grammatikatanár.

– Csak egyetlen Isten van, akit sokféle néven neveznek. Nincs szükség arra, hogy Tengriben vagy Umájban higgyek. Ezek csak nevek. De Istennek nincsen neve. A Biblia a „Seregek urának” és másféle néven is nevezi. De Ő egyszerűen csak Isten. Egyetlen emberi szó sem fejezi ki lényegét. Aetius nem volt biztos abban, hogy teljesen a katekézis magyarázatai szerint járt volna, de Ajhatun szemében, mintha mégis valamilyen megértés fénye csillant volna.

– Azt hiszem, értem, Aetius. Mi is úgy hisszük, hogy az igazi Tengri az ég mögött van. De mi az a Krisztus, akit hited szerint megfeszítettek? Ő is csak egy név?

Erre meg mit feleljek?

*

Letértek a lovak járta útról, és hamarosan az árnyas, öles fák úgy vették körül őket, akár az őrszemek. A feketésbarna törzsek közt számtalan ágra szakadó folyót a hunok a különös „Mürver” néven illették.{46} Talán volt valaha latin neve is – gondolta Aetius –, de hogy mi, nem tudta volna megmondani. Ez a terület az apja születésekor még Moesia provinciához tartozott, de a birodalom egykori katonai jelenlétéről már csak egy-egy lerombolt őrtorony és falmaradvány tanúskodott. Az itt állomásozó legióknak még az emlékét is eltörölték Uldin tümenjei, amikor Róma „szövetségeseként” benyomultak ide. És vajon most, meddig tart ez a szövetség Rua és a nyugati császár, Honorius között?

Aetius a fák túlságosan sima, túlságosan egyenes törzsét bámulta. Mintha nem volnának igazi fák, hanem maguk is magasra nőtt, szilárd anyaggá testesült árnyak lennének, a folyó mélyébe temetett ősök fává változtatott árnyai. Hányféle nép temette ide a hunok előtt a halottjait? Aetius szállt le először a lováról, majd körülnézett. Ajhatun a göcsörtös gyökerek ölelte három sziklatömb elé lovagolt, és mélyen meghajolt nyergében. A sziklákba arcok voltak faragva, emberek vagy állatok vonásai? Vagy talán valóban démonarcok voltak ezek?

Aetius nem tudta volna megmondani, hogy az Úr keze faragta-e vajon ezeket a szájra és szemekre, sárkányfarkakra és agyarakra emlékeztető kitüremkedéseket a mohával fedett sziklalapokba valamikor az Özönvíz előtt, a világ kezdetén, vagy pedig emberi mesterek voltak azok, akik megmunkálták a követ. Lehetetlen dolog volna! De elég sok dolgot látott abban az öt évben, amióta túszként Rua udvarában tartózkodott, hogy ne legyenek kétségei a hun kámok és táltosok képességeiről. Az bizonyos, hogy egyesek közülük olyan erőkkel bírnak, amelyek meghaladják a közönséges ember képességeit, és talán még a sziklákat is meg tudják faragni pusztán akaratuk erejével.

Aetius a nő mozgását figyelte, akibe minden nappal egyre szerelmesebb lett. A folyó egy szigetén található nagy bálványfáról a Rua ordujában lakók azt mondják, hogy a kérgéből készített főzet termékennyé teszi az asszonyok ölét. A legkevésbé sem szerette volna, ha Ajhatun méhe megtermékenyül, hiába kerülne ezzel rokonságba Rua királlyal. Ugyan mit kezdenék egy ilyen hun fattyúval, ha visszatérek Rómába?

Nézte, ahogyan Ajhatun gyors mozdulattal leszáll a lováról, és tenyerével megüti az állat farát, hadd legeljen. Berke nem megy el: a római többször látta már, hogy ez a ló mindig a nő közelében marad, teljesen szükségtelen lett volna fához béklyózni, mint a sajátját. Talán az apjától, Rua királytól örökölte ezt a képességét is, hogy így tud bánni az állatokkal.

Vagy anyai nagyapja, a vén táltos-kám tanította meg a lovak nyelvén való suttogásra!

Ruára gondolt, aki még mindig nem fogadta. Alp-Ajaz, amikor végre találkoztak, igen szűkszavú volt az apja terveivel kapcsolatban.

„Hamarosan követség érkezik a keleti gótoktól, a vandáloktól, a Kharvad-hegységen túli gepidáktól és az antoktól, akik nemrégiben ereszkedtek le északról. A király meg fogja tárgyalni a vezérekkel, hogy a keleti vagy a nyugati birodalomtól kérjenek-e több adót a védelemért cserébe. Biztos vagyok benne, hogy nagy zsákmánnyal leszünk gazdagabbak, Aetius. Ha szerencsés vagy, te is kaphatsz tőle egy római asszonyt, második feleségnek.”

Aetiusnak meggyőződése volt, hogy Ruának nem kell majd a barbár vezéreket ígéretekkel és fenyegetéssel meggyőznie arról, hogy kövessék. Az utóbbi öt évben számtalanszor látta már, hogyan csinálja. Elég neki, ha az ereiben folyó szent vérről beszél, mely tüzes folyóként éget ki minden ellenállást, és elég, ha leszáll a magas trónjáról, odalép hozzájuk, méltósággyűrűktől csillogó ujjait ráteszi a vállukra, és a szemükbe néz. Azokkal az apró, ravasz és ellenállhatatlan szemeivel fogva tartja a tekintetüket, mint vadászó farkas a prédát. Miként kedvenc sólymai is mindig visszatérnek Rua karjára, úgy az ereiben folyó szent vérben van valami, ami úgy vonzza oda híveket, akár a csillagfényes ég alatti rovarokat az éjjel meggyújtott mécs vagy a fáklya lángja.

Közel húzta magához Ajhatunt, úgy érezte, mintha a lélegzetében bor íze lett volna, fekete, szorosra font varkocsaiban füst és a leégett fa szaga. A csók, amelyet váltottak, rövid volt, de Aetius még sokáig érezte, hogy a szíve gyorsabban dobog.

Ajhatun behunyta a szemét és megnyálazta az ujját.

– Ne most.

Mintha hirtelen megváltozott volna a szél iránya. A lomb zörögni kezdett felettük, és valahol a folyó árterének lassan csordogáló vízében felbrekegett egy kecskebéka. Néhány levél váratlanul a földre hullott. Ezek a levelek, mintha egészen szárazak lennének.

Rossz jel?

Ajhatun forgatta a fejét, és a sötétzöld, frissen kisarjadt lombok közé bámult, fekete varkocsai táncoltak kiborotvált homloka alatt.

– Figyelnek.

A lovak is megdobálták a sörényüket, orrlyukaik úgy tágultak és szűkültek, akár egy riadt szem.

Aetius a bokrokat nézte, egy pókháló csillant a leveleken, valahol, talán a bokrok mögött vad futott. Vagy egy ember?

Egy áruló talán? Valaki megneszelte Rua palotájában, hogy jövünk? Ha egy burgund vagy egy alán kém, esetleg egy sápadt eunuch a keleti császár udvarából el akarná veszejteni Gaudentius lovassági parancsnok fiát, most nyugodtan idelopódzhatna, elvághatná mindkettejük torkát, és Rua máris szegényebb lenne egy ígéretes parancsnokkal, a nyugati császár – akárki is lesz a vén Honorius után – egy kémmel, aki mindent tud a hunokról.

Ajhatun és a hangja mintha eggyé vált volna a fák zúgásával.

– Semmi, csak a Szél atya neszezett a levelek közt. Jöjj, jó uram. Mutasd az ujjaidat.

Már kezében forgatta a hosszú tűt. Megszúrta vele Aetius ujját, majd megszúrta újra a sajátját.

*

Ajhatun lehunyta a szemét. Szerette a szelet, amikor végigvágott a pusztán. Mindent szeretett, amit a Föld- és az Égszellemek megosztottak vele, a szél télen metszett, akár a kés éle, bőr alá hatoló fagya megdermesztette a vért a felfakadt sebekben, nyáron pedig simogató volt, akár egy szerető ujja. Ebben a szélben egészen apró kis lelkek élnek. Miként mindenben, ami mozdul, él, vagy éppen haldoklik a világon: ezt tudta egészen kisleány kora óta, amikor először érezte meg láthatatlan jelenlétüket, majd később, amikor egy szellemek kijelölte napon a vén Abosa a berekbe vitte őt, hogy megmutassa neki az áldást hozó lókoponyát. Ő pedig ráhajtotta akkor a fejét erre a rovásokkal írt szent emlékeztetőre, és sokáig hallgatta, mit mesél neki ismeretlen folyósuttogáshoz hasonlatos nyelvén, amely nem volt nyelv, ám ő mégis megértette. Érezte a tűszúrta apró fájdalmat.

Az isteneknek felajánlott vér és fájdalom, az áldozat a látásért cserébe.

Valahol itt, vagy talán valamivel lejjebb, a nagy homokszigetnél temették el az öreg Abosát. amikor az idő eljött. Vajon melyik világban van most lelke? Megengedi-e, hogy egy tisztátalan, egy isteneket nem ismerő, egy alig-ember idegen, aki a másvilágon csak rabszolgája lehet akárkiknek is, meghallhassa az istenek szavát? Megengedi vajon, ha ő kéri rá?

– Szeretném – hallotta Aetius hangját –, szeretném, ha megmondanád nekem, mit látsz a jövőmről. Megszabadulok valaha a fogságból? Itt fogom leélni az életemet, az apád udvarában? Vagy talán megölet jövőre, mert római vagyok, és új tolmács után néz?

– Nem ölet meg… – habozott, és tű százszoros szúrásaként érezte a kínt, amely ez a gondolat volt. – Hová gondolsz!

Ismerte jól a tüzet Aetiusban. Olyan volt, mint a parázs, amely még soha nem lobbant fel igazán. Az áttüzesedett kardvasakra gondolt, amelyeket egyszer a kovácsok udvarában látott. Ilyennek érezte a férfi bőrét az ujjai alatt.

– Az apád azt hiszi, a segítségére lehetek. Én viszont nem tudom elárulni a hazámat.

– Hogyan tudnám én megmondani, hogy mit akar tőled az apám? Honnan tudnám megmondani, hogy megölet-e, vagy felemel? Neked kell tudni, hogy mit kell tenned, uram. Az istened miért nem árulta el?

– Csend! – mondta váratlanul Aetius, és a nő szájára tette az ujját. Az övén hordott tarsolyához nyúlt, és kivette belőle az aranyozott cikádadíszt.{47}

– Nézd!

– Mi ez?

– Egy ajándék. Apádtól kaptam, azután, hogy harcba szálltam érte. Amióta figyelmeztettem a keleti püspök szervezte orvtámadásra. Azóta, hogy lelepleztem az aljas merénylőt, Rua valóban hiszi, hogy a sorsunk eggyé kovácsolódott. Azóta hiszi azt, hogy felhasználhat engem a másik Róma ellen, amely a hazám.

Ajhatun megbűvölten nézte a tompán csillogó aranyéket.

– Hát ennyire nem bízol meg benne, hogy nekem adod a tőle kapott kitüntetést?

– Nem tudom.

– Miért?

– Rua talán azt hiszi, neki kellene uralkodnia a világon! Az egész világon! Nem fog megállni addig, amíg ezt a célját el nem éri.

– És te mit hiszel róla?

– Ezt sem tudom. A túsza vagyok. Teszem, amit mond.

– Nem félsz, hogy elárulom neki, hogy így elárultad?

Aetius hátralépett egyet. Ajhatun érezte a döbbenetet furcsa, kerek szemében.

– Nem árultam el.

Ajhatun lehunyta a szemét, és miközben a cikádadíszt a markában a tartotta, a kőbálványok felé fordult, és lassan dúdolni kezdett.

– Ülgen, Mergen, Kajra istenek,{48} Ősök Szellemei, mind hozzátok fordulok, hozzátok, hozzátok száll fohászom, adjatok látást, adjatok szent látást, hatalmas istenek, kérlek titeket, feleljetek, adjatok választ, adjatok látást!

Addig ismételte ezt a mondatot forgása közben, míg a világ el nem kezdett homályosodni előtte. A tű hegyét, mindkettejük vérével, most beleszúrta a tenyerébe. A fájdalom olyan volt, mintha nyíl döfött volna a szívébe. Érezte valami lassú körökben érkező dolog hasogató közelségét.

– Ülgen, Mergen, Kajra istenek, hozzátok fordulok, hozzátok fordulok…

– Hölgyem! – parancsolt rá Aetius halkan, de ellentmondást nem tűrően. – Vigyázva, nagyon lassan hátrálva állj arrébb! Állj arrébb, ha mondom!

Róma hangja, mint mély szakadékból megfakultan érkező segélykiáltás egyszerre hordott magában félelmet, reményt és reménytelenséget is. Kiváltója egy nagy, sötét hátú kígyó, úgy csusszant elő a semmiből a vén tölgy üregeiből alakot öltve, mint aki csak arra várt volna, hogy árnyéklelkét elszakítsa a testétől. A szélvészként szűkülő és felgyorsuló időörvényben a vipera marása már elkerülhetetlennek látszott. A halált hordozó hüllő a férfi saruba csavart bokája felé siklott, szögletes fejét táncoltatva keresett, fürkészett valamit. Tán azt a pontot, ahová belemélyesztheti méregfogát, hogy mihamarabb a túlvilágra küldje áldozatát rabszolgának. Ajhatun árnyéklelke látta Aetius gyermeteg szándékát, mielőtt még a hosszú pengés vadászkéséhez kapott volna, hogy megpróbálja levágni a kígyó fejét.

A lány nem sikoltott fel, nem is lépett odébb. Ahogy minden sejtjében átjárta a kígyó beléje áramló füstszerű lelkének szelleme, egy pillanatra ebben a révülésnászban eggyé vált vele. Az igézet megdermesztette elméjét, végtagjait, de még a szívét is. Elhagyva börtönét, lényét vénséges-időtlen és ellenállhatatlan erő ragadta el oda, abba a világba, ahol volt, de ahogy mégsem láthatta azelőtt.

– Ülgen, Mergen, Kajra istenek – rebegte visszatérve, ahogy tágra nyitott szemébe megcsillanva visszaköltözött az élet. – Csak egy sikló – hazudta Ajhatun, amikor visszatért a révülésből, és kinyitotta a szemét.

3

A keleti gyepűn, Jutas horka szállásán

– Nemsokára itt lesznek a foglyok is, Atilla úr – mondta faragott kupával a kezében Almis bég.

Atilla ráérősen kortyolta a kumiszt.

A horka szavára elővezetett kardtáncosokat figyelte. Gyorsak voltak, akár a sólymok. Úgy pörögtek egymást közelítve majd ismét eltávolodva, úgy csapták össze fegyvereiket a legváratlanabb pillanatokban a sípok és a dobok ütemére, hogy azt alig követhette szem. Valódi vért is fakasztottak egymásból egy-egy alkalommal, és amikor a penge éle belehasított a húsba, akár egy rémséges kísértetsereg, rikoltottak is egyet. Almis bég szétvetett lábakkal ült egy kiterített farkasprémen, és azóta, hogy elindultak, most szólalt meg először. A kumisz erős volt, erjedt íze sokáig megmaradt Atilla szájában.

– Miféle foglyokra gondolsz, fényes arcú, dicső bég?

Akár meg is oszthatná a Jutas horkát illető kétségeit Almis béggel, de mi van akkor, ha ezzel épp keresztezi a bég esetlegesen rejtett szándékait? Az lesz a legbölcsebb, ha most még kivár. Almis fészkelődött egyet a bőrökön.

– A megyeriek a harc előtt általában feláldoznak néhány hadifoglyot az isteneknek. A legyőzött ellenségek árnyéklelke, amelyet így magukhoz kötnek, segíti majd a horkát a győzelem kivívásában. Mint mondtam, nem először harcolok együtt velük.

Atilla bólintott.

– Mifélék ezek a foglyok?

– Többségükben az erdei népek fiai. De vannak közöttük mások is, perzsák vagy perzsa zsoldban harcolók. Antok és cseremiszek. És rómaiak.

– Rómaiak?

Sohasem felejtette annak a Mundzuk kurgánszertartásánál megölt rabszolgának a szemét. Hiába telt el majdnem hét év, még most is pontosan emlékezett. Nem felejti a nyelvet sem, amelyen megszólalt, mielőtt Ajbarsz elvágta volna torkát. Az a rabszolga római volt – mint később megtudta –, egy harcos, aki Karaton nagykirály hadjáratában esett fogságba.

– Atyám mesélt nekem Rómáról. És azt mondta, Róma nagyobb, mint a világ összes birodalma együttvéve. Te sokat láttál, Almis bég, többet, mint én. Jártál-e Rómában?

A bég megrázta a fejét.

– Soha nem jártam ott, Atilla úr. A megyeri férfiak hosszan tűrő harcosok, akiknek mit sem jelent a távolság. Uldin nagykirály tümenjeihez csatlakozva már sokan bejárták közülük azokat a földeket. Napnyugvás felé van egy útjuk azóta is, melyet ismernek.

– Atyám azt mondta, hogy Rómát meg kell hódítanunk, vagy pedig minket, hunokat, szét fog szórni a fára felszögezett isten, és olyanok leszünk, mint forgószélben a pelyva. Te mit tudsz erről a fára szögezett istenről, akiről úgy mondják a látók és a bölcsek, hogy egyre hatalmasabb? Miféle isten az, akit saját hívei szögeztek fel egy fára? Ilyen gyenge lett volna, hogy hagyja magát, vagy valamely más célja volt ezzel, miként Ülgen istennek, amikor a démonok vízbe vetették?

Almis, mielőtt válaszolhatott volna, elfordított a fejét. A foglyok megérkeztek.

– Úgy lesz minden, ahogyan mondtam.

A tüzek fényénél csak fekete alakok látszottak. Az imbolygó árnyak között nem lehetett rendesen látni az arcokat. Borotvált fejűek, vagyis rabszolgák voltak. Tízen, tizenöten álltak ott, egyeseknek a keze volt összekötve, másokat kötéllel a nyakban vezettek, akár az igásbarmot szokás. A horka emberei a folyóparti nagy cölöpökhöz kötözték őket, és úgy tűnt, beletörődtek sorsukba. Egyik sem próbál menekülni. Atilla gondolatai visszaröppentek arra a bizonyos napra amikor Ajbarsz a bikát leszúrta, majd a rabszolga torkát elvágta. Emlékezett mindenre, ahogy Ajbarsz szavaira is. „Ezek az emberek most mind meghalnak – mondta Ajbarsz –, mert akkor, amikor fegyvert fogtak ellenünk, s megadták magukat, túlságosan is ragaszkodtak az életükhöz.”

A dobok feldübörögtek, a kardtáncosok hosszú, egyenes kést adtak át egymásnak, miközben Jutas a szer nyitányaként feláldozott kecske vérével egy-egy csíkot rajzolt a homlokukra.

– A megyeri és a hun testvérősök áldását kérem Karaton nagykirályra! Hunor és Magor ősatyák és Nimród király, a Vadászok Vadászának áldását kérem Karaton nagykirályra! – mondta most Jutas a meggyújtott tüzek mellől. A magas hordszéken, amelyben ült, és ősibb lehetett még Mundzuk fatrónjánál is, Atilla a nagy, tátott szájú madarakat figyelte, amelyeket szinte életre keltettek az árnyakat megtáncoltató lángnyelvek. A horka felemelte a kezét, és köntösén csengett a számtalan ezüstpénz, kagyló, állatcsont.

– A szent táltos kedvező jeleket látott a belekben és a füstben. Az áldozat ma kiontott vére szolgáljon a nagykirály ellenségeinek vére helyett!

Most a trón körül jelenésként mozduló segítők faragott, rovott botot adtak a kezébe, amely olyan volt, akár egy hadvezéri pálca, a végében sas görbe csőrű koponyája csillant.

A horka felemelte a botot.

– Minden ellenség feje hulljon a porba!

– Nagy Tengri! Öregisten! – folytatta Jutas. – És mind, ti szellemek! Ősök árnyai! Jöjjetek mind, csatlakozva ehhez a nagy sereghez! Együtt induljatok az Ég fiával, Karaton nagykirállyal, és űzzétek ki a sötétség szellemét!

A foglyok mozdulatlanul álltak a bitók előtt, ahová előzőleg kötözték őket. A kardtáncosok közt kézről kézre járt a hegyes gyilok. Míg végül egyikük a cölöpök elé lépett, és a pengét egy kikötött mellkasába döfte. A dobok döngése és az élesen felhangzó sípok hangja elfojtotta a feláldozottak halálsikolyait.

A holttesteket máglyára hajították, és a megyeriek szent emberei előjöttek, hogy énekkel és dobszóval elvégezzék a lelkek kötésének szertartását. Jutas előrehajolt a trónján, és széttárt kezét összeütötte. A megyeri kámok táltosai önkívületi táncba kezdtek, színes, bő kaftánjuk, kifestett faálarcaik úgy úsztak a levegőben, pörögtek-forogtak a meggyújtott máglya körül, akár a megidézett istenségek alakot öltött jelenései. Hatalmas, fehérre festett szemek, sascsőrök, medveagyarak villantak Atilla szemébe, fekete, pengeként meredő szakállak és fehér koponyaorrok.

Ha a látó, akivel most beszélnie kell, valóban egy Jutas horkához közelálló táltos-kám, talán most, a szer végeztével megjelenik majd. Atilla mégsem találta őt a kámok között.

– Nagyuram! – szólította meg a rítus végén a kelleténél udvariasabb, de mégis hízelkedéstől mentes tisztelettel, Liutinkát, a gyepű erdejének határáról ismerős követet. – Ha nem sértelek meg! Atilla herceg vagyok, Mundzuk fia.

Liutinka ránézett, aztán pillantása elsiklott, mint aki gondolataiba mélyed, majd megszólalt.

– Örülök, hogy szolgálhatlak téged, Mundzuk fia!

Ezek az elismerő szavak vajon kit illettek? Mundzukot, őt magát, vagy pedig Bagatur vérét?

– Szeretném megtudni szent vezéretek nevét, akinek lova előtt a szarvas agancsát hordozzák. Nem volt jelen az áldozati toron, pedig úgy vélem, fontos fő lehet köztetek. Megtudhatom, szót válthatok-e vele?

Liutinka felnézett, és a tekintetében mintha különös elegye égett, forrt volna egybe bizalmatlanságnak és a tiszteletnek. Olyannyira, hogy Atilla a kettőt nem is tudta különválasztani, hogy eldönthesse, tiszta vagy sötét szándék szülte-e.

– Zoárd nagyfő öccse Jutas horkának, így fejedelmi személy maga is. De beszélni nem tudsz vele, Atilla úr, mert ő nem beszél senkivel.

– Nem beszél?

Liutinka egyenes pillantása nem árult el semmit. Az égi sárkány isteni véreként, ahogy eddig is, neki érzékelnie kell, ki az igaz, s ki a gaz. A szép szavakba burkolt álnokságot maga a kimondója árulta el. A hazugság, mint tisztán olvasható csalhatatlan árny, úgy suhant el a talpnyaló hízelgők arcbőre mögött, hogy még a szemük fehérjén is átsejlett. Most azonban Atilla nem tudta megítélni az előtte álló főt. Liutinka tekintete akár a rendíthetetlen kőszobor, úgy tekeredett varkocsainak rezzenetlen, dermedt fekete kígyói, borotvált homloka alatt. Egészen addig, míg szóra nem nyitotta száját.

– Zoárd nagyfő a szent szarvaserő hordozója. Oda megy, ahová csak akar. Járását senki emberfia nem korlátozhatja. Nem beszél. Nem fogad senkit sem. Öt évvel ezelőtt olyan látása volt, mely elvette a nyelvét. Ő csak az istenekkel szól. Az a fajta beszéd, másoknak ismeretlen. Ha üzent volna, vagy hírül ad majd valamit neked, herceg, ahhoz szükségtelen az emberi szó, másképpen küldi majd el!

Atilla sokáig nézett a szer végeztével távozó megyeri bő után, mielőtt Buda szólította volna, hogy csatlakozzon hozzá.

*

Másnap reggel Jutas horka láncvértben, magas, sastollas sisakban ült harci ménjének nyergében, körülvéve a vezéreivel, főembereivel és fiaival. Szakállában zörögtek a jóscsontok, ahogyan kitárta a kezét. A szeme kifürkészhetetlen. Almis bég mintha idegesen rántotta volna meg a lova kantárját. Hangja tompán csengett a reggeli harmatcseppek között ébredező fák alatt.

– Tiszteletre méltó Horka! Bizonyos vagy benne, hogy a folyóvölgyek irányában kellene keresni felderítőinknek az ellenséget? Te vagy az, aki úgy ismeri ezt a földet, akár a Nap látja a mezőt! – körbemutatott a sebtében otthagyott sátorgerendákon, a félig lebontott jurtákon, kátyúba ragadt szekerek során. – De mégis, én sok hadat vezettem nagyuram. Tudom, hogy milyen, amikor az ellenség nem számít a támadásra!

 A horka elgondolkozva nézte a tábor romjait.

– Ez egy régi szállás, tiszteletre méltó bég. Nézd meg, milyen korhadtak ezek a gerendák, milyen régi ez a nemez! Nem mostanában volt, hogy odahagyták.

A vezérek a horka mögött megyeri nyelven mondhattak valamit, Atilla nem értette. Ajbarsz öreg dzsagunparancsnokai,{49} Dzsaszaul és Szejhán olyan összevont szemöldökkel fogták közre őket, mintha tudnák, nekik kell majd Hadúrnak vért áldozni Buda helyett. Ajbarsz ordujában a megyeriek közt újabb furcsa, zaklatott szóváltás, vita tört ki

– Te érted, amit beszélnek? – sandított Buda Atillára. – Nem kellene…

– Hagyd! – Súgta odahajolva a testvérének.

– Higgyék csak azt, hogy egy szavukat sem értem.

Buda mereven bólintott.

A horka váratlanul hun nyelvre váltott.

– Táltosaim kedvező jelet olvastak ki a szeren feláldozott ló májából! Tengri akarja, hogy győzz, Buda vezér! Buda közelebb léptetett hozzá, és testőrei követték, akár az árnyék.

– Ha valóban akarja, akkor mutasd meg nekem végre, Jutas horka az utat, amely elvezet az ellenséghez. Nem győzhetek kísértetek és láthatatlan ízek fölött!

Atilla bátorítást látott Jutas tekintetben.

– Még azelőtt megtaláljuk őket, mielőtt megtudnák, hogy jövünk. Előreküldtem szemeimet a gyepű völgyeibe. Felderítőim jó előre kifürkészik, merre mozognak méneseik és csordáik. Ezek a szállások itt a múlt évekből valók! Ahol a csordák legelnek, ahol a fű sarjad, ott lesznek az emberek is. Nekem vannak a legjobb szemeim az Uatkan völgyében. Úgy lesz minden, ahogyan Karaton nagykirály parancsolta!

– Helyes! – mondta Buda a fekete csődör hátáról.

– Én vagyok ennek a seregnek a fővezére. Almis bég csak a tanácsadóm! A gyepű védelmében elesett harcosaidért tisztes fizetséget kapsz! Ajbarsz nagybátyám kegyes ember. Ki barátait megjutalmazza, de ellenségeit kíméletlenül kiirtja.

Jutas bólintott, és ajkán mosoly suhant át.

– Bagatur vére…– lehelte.

– Nagy jutalmat remélhetsz, horka, ha támogatod a nagykirályt a harcában! – tette hozzá Almis bég.

– A gyepű védelme közös érdekünk! – bólintott a Horka.

– Így legyen!

Buda megrántotta a kantárszárat. A horka hevesen bólogatott.

Csak úgy táncolt a sisakján a tolldísze. Szavai hideg érzést hagytak Atillában. Felrémlett előtte Zoárd nagyfő rezzenetlen, sokat megélt pillantása. Azt mondja róla Liutinka, hogy a megyeriek szent szarvaserejének hordozója. Hol hát az igazság? Hihet e a megérzésének a horkát illetően, hogy valamit titkol, vagy sem?

A hunok és a megyeriek most szétváltak, és Jutas vezér visszatért a saját serege élére. Hosszú menetben indultak meg, külön vonulva, a pusztai hadrendet követve. Jutas megyerjei alkották ez elővédet és a hátvédet is, így biztosítva a hun tüment.

Az Uatkan-völgye csöndjét megtörte a harcosok vonulása. A hátukra kötött kis, kerek pajzsok, íjtegezek, harciszerek fa és fém zörgéseitől, a lópaták dobogásától az addig szunnyadni látszó természet hirtelen felélénkült. Emitt az erdőfoltok közt riadó őzek váltottak át ugorva, amott V alakú vadlibacsapat vonult át a kristálytiszta levegőt hasítva. A távolból szarvasbika nászra hívó bőgését hozta a kavargó szél. A szél ujjai megborzongatták a feketéből zöldbe váltó facsoportos tisztást és a puszta burjánzó fűtengerén túli tájat. A messzeségben elnyúló kis tavacskák és élesen kanyarodó folyók arca meg-megcsillant. A sekélyeshez érve Atilla egy szarvastetemre lett figyelmes. Nem is az állat hullája vagy megtört tekintete zavarta, hisz a világkerék forgása halált aratva követi az életet, hanem az ártó erő, amely nem is az orrát, a lelkét nyomasztotta. Az a rontó, fekete íz, amely a dög félbetört agancsa fölött lebegett. Rossz jel lesz az.

Néhány elhagyatott jurtán, enyészetnek induló nemezfoszlányon, félbetört gerendán kívül a közeli tar dombtetőkön nem láttak egyebet. Ezek nyomai, mivel az ellenség szétszóródott szállásolását bizonyították, fokozott óvatosságra intette a sereget az elővéd, a szemek megérkeztéig vagy üzenetéig, ha a vezér el akarta kerülni az alattomosan felállított csapdákat.

– A folyó ártere messze húzódik észak-déli irányban, és ezeket az ösvényeket bármikor elboríthatja a víz, ha a folyó megduzzad Buda vezér! – mondta Jutas egyik, felderítésről visszatérő embere. – Én azt mondom, mindenképpen kerülni kell, ha nem akarod, hogy a lovaid és talán az embereid is belevesszenek itt a lápba.

Buda arcának kezdődő ráncai mintha elmélyültek volna a lassan ereszkedő alkonyatban. A szúnyogok is egyre inkább kezdtek felébredni. A lovak zavartan nyihogtak, és az emberek egyre növekvő türelmetlenséggel csapkodták őket.

– Szóval még egy napot vesztek.

– A megyeri egyenesen a láp szívébe vezet minket – suttogott Atilla mögött rekedten egy idősebb hun, miután megindultak.

Atilla a bátyjára sandított, aki komoran ült lova nyergében. Jutas páncélos-íjas emberei unottan bámulták a folyó lápos kanyarulata fölött szálló madárcsapatokat. Nekik láthatóan nem volt olyan sietős, hogy az ellenség nyomára akadjanak.

– Rossz fénye van a napnak – mordult fel egy újabb hang.

Odafent, egy hatalmas fa koronájában háromszor felhuhogott egy ébredező bagoly, és sárga szeme sötéten villant.

Bagolyt látni, nappal?

Atilla a lovak lábai előtt tekergő, felpüffedt gyökereket bámulta. Nagy, fekete hátú, sárga szemű varangyok brekegtek fel a göcsörös fagyökerek közül. Jildiz meg is botlott kissé mikor át akarta ugratni, lovasa pedig remélte, hogy a társai nem vették észre a rossz jelet.

*

– Azt hiszem, hogy nincsen lélek ezekben a fákban. A tó is szürke volt, amikor elhaladtunk, egy halott szarvast láttam a vizében.

Buda arca mintha bronzból lett volna a tűzfényben. A tűzbe meredt, komorsága élesen elütött Ajbarsz magabiztos parancsnokaitól.

– Érezted te is, bátyám? Érezted a tóban, a folyóban a rossz szellemeket?

Buda felemelte a tekintetét. Mintha a tűzben táncoló árnyak, az idegen vidék sötét, idegen lelkei hamut és parazsat vetettek volna belé, hogy elvakítsák.

– Miért mondod?

– Feleséged kígyóval álmodott, így mondtad.

– Így mondtam.

– Hátha mást jelent az az álom, mint te gondolod. Hátha nem Karaton volt az a kígyó. Hátha nem is Almis bég!

Buda hangja felcsattant, még a távolabbi tüzek körül ülők is odanéztek.

– Én már nem gondolok erről semmit!

Váratlanul lehalkította a hangját, mintha attól félne, hogy a jóval távolabb sátrat vert Almis bég is meghallja.

– Most már megkaptam a pecsétet Ajbarsztól. Mi mást tehetnék, mint hogy győzök?

– Hátha Jutas horka egy olyan vidékre vezet minket, ahol semmi nincsen, csak halál.

Atilla észrevette az égen áthúzó aranysárga fénycsóvát. Időnként bukkantak csak elő a csillagok, ha a sötét fellegek eloszlottak odafent. Olyan volt, mintha a Világfa felső ágai között lakozó apró istenség lángba borult arca lenne.

– Nézd, bátyám. A jelek az Ég sátorában sokasodnak!

Buda is felnézett.

– Egy lélek repült át a Hadak útján. Talán az apánk lelke nézett le ránk a Mennyből, hogy bátorítson minket.

– Nem tudom, testvérem, mi volt ez a fényes jel odafent. Tengri vagy Erlik küldte?

Buda összébb húzta magán a prémszegélyes köntöst.

– Ide figyelj, öcsém. Ha mi ketten együtt vagyunk, akkor legyőzzük a tamag hatalmait. Rajtunk a Turul árnyéka.

– Jósoltattál, mielőtt elindultunk? Ezért akartad, hogy mindenáron veled tartsak?

– Megkérdeztem a kámot.

– Mit látott a kám? Azt olvasta, hogy egy fehér arc van a folyó tükrén. Az arc beszélni fog hozzám, ha én a folyón átkelek. Az Uatkan lesz az a folyó.

– Mi volt az az arc. Hold Atya?

– Nem tudom. Sugárzó fényt is látott a távolban. Tán tündöklőbbet a Holdénál is. Azt is mondta, rajtunk jel van. Terajtad és énrajtam! Erős jelek, öcsém, egyívásúak. Azt jelzik tán, hogy együtt kell uralkodnunk!

Uralkodnunk?

Atilla Buda kezére pillantott. Az Ajbarsztól kapott borostyángyűrű most is az ujján volt, és mintha vörös, hideg szemként izzott volna a tűzfényben.

Uralkodni? Buda készen áll egyáltalán, a hadvezérségre? Engedelmeskednek neki? Neki, aki még sohasem vezetett hadat?

– Nagybátyánk még, nem veszített csatát!

Most mégis engem küld hadba, avval a szerencsével és szent erővel, mely idáig kísérte.

Atilla elfordult, magában tartotta, amit gondolt. Nem volt semmi bizonyítéka Jutas horka hátsó szándékaira, és egyébként is, ki hinne neki?

– A szíved igaz, bátyám – mondta kis idő után Atilla – ezért fogsz győzni!

A sötétbe borult szemhatáron úgy suhant át egy üstökös, mint egy hatalmas, izzó nyílhegy. Egy pillanatra lángcsíkjával kettéhasította az Ég sátorát, amelynek felsőbb, felhős mezejében felragyogtatta a Napot is.

*

Kora reggel indultak tovább. A mostoha terepen Jutas horka elővédje, ha nehezen is, de átverekedte magát, de az őt követő tümen kezdett elakadni a sárban. Egy hatalmas, erdőfoltok pettyezte, lápos mezőre értek, ahol a hunok lovai a földből kitüremkedő, göcsörtös gyökerek közt felszivárgó bűzös lápot kerülgették. A talaj bizonytalan volt, csak a mező egy része tűnt lovakkal járhatónak, de pontosan senki sem tudta, hogy hol jutott át a jócskán előttük járó horka. A vastag fű alatt mindenütt ugyanaz a romlott, békalencsés víz bugyborgott. A mező széleit környékező erdő szürke párába merülve hallgatott, a fenyők és a tölgyek lombja mintha fekete lett volna a derengő fényben.

– Nagyuram, herceg! – hallotta Szejhán hangját, valahonnan a háta mögül. A dzsagun parancsnok gyors ügetéssel érkezett felé, mögötte néhány bőrpáncélos lovas.

– Itt nem lehet átkelni! Szívóposvány van ebben a földben, meg kell állni, sót és vért kell adni a szellemeinek, mielőtt átkelnénk rajta. Néhány emberem rajta is vesztett, amikor megpróbálta! Javaslom, hogy…

Atilla árnyéklelke már a holt szarvas jele óta kelepcét sugallt. Mielőtt válaszolhatott volna a parancsnokának, mindez beigazolódott.

A semmiből röppenve-szisszenve, elővillant valami, és Szejhán parancsnok emberét kiütötte a nyergéből. A hátára zuhant, Összetört homlokából vörös tollas nyílvessző meredt ki.

A szétszórt fák között egymást követő kiáltásokkal, sikolyokkal aratott a halál. Azután csend, amelyet néha megtörtek a pengések és a suhanások neszei, végül pedig a fájdalmas ordítások, üvöltések riadt hangzavara. Atilla nem látta pontosan, hogy mi történik, a lovasok máris védelmi gyűrűt formáltak a dzsagunparancsnok körül.

Vörösre-kékre festett arcú, sisak nélküli harcos vágtatott feléjük, gyermekkori koponyatorzítástól magas homlokáról vérjelek villantak a szemébe. Szaragur jelek voltak. Miközben, a támadó átugratott egy széles pocsolyát, már feszítette is rá az íját. Akár egy fehér kísértet, aki nem süllyed el a sárban.

– Tangara! Bajandur! – hallotta több irányból az ellenség harci ordításait.

Atilla érezte, ahogyan a vékony lemezvért alatt megfeszül az összes izma, azokkal is mind az elkerülhetetlen csatára összpontosított, kiseperve minden mást a gondolataiból.

– Végtelen Ég! – kiáltotta Mundzuk régi csatajelét, ahogyan belevágta a sarkát Jildiz lovának véknyába, de a láp és Szejhán összezáró harcosai nem eresztették.

A torzított fejű harcos felrikoltott, akár egy vércse, és megrázta összetett íját. Már hárman is vágtattak kifelé ugyanabból az irányból, ahogyan számított is rá. És még hárman. Olyan gyorsan lőtték ki a nyilaikat, mint egy sólyom repülése, majd megfordultak, és visszafelé tartottak. A ködülte erdő irányából újabb és újabb lovasok csatlakoztak hozzájuk. Körben vágtattak, és gyors nyíllövésekkel osztogatták a megzavart hunoknak a halált.

– Kört formálni! – hallotta Szejhán parancsnok ordítását. A levegő megtelt a nyilak süvítésével. Lovak dübörögtek a távolban, a fák recsegtek-ropogtak, ahogyan a lovak súlyos teste áttört a bozóton.

– Ne engedjétek, hogy áttörjenek ezen a gyűrűn!

Atilla most már kilátva valamelyest, észlelte, hogy megformálódik valamiféle hadrend.

Almis bég zászlójele már magasra emelkedett egy távolabbi facsoport mellett, ahol a bőrvértes, vértpajzsos hun vitézek kört formáltak a parancsnok köré. A velük maradt megyeriek szintén igyekeztek beállni közéjük.

Az ellenség egyszerre több oldalról csapott le, Atilla képtelen volt szemével követni a mozgásukat. Almis emberei ellentámadtak, de ez nem sokat ért, a többség a mező véres sarába zuhant, mielőtt még elérhette volna a szaragur lovasok vágtató, rikoltozó köreit. Egy ellentámadó hun köteléket villámgyorsan előtörő szaragur lovasok löktek vissza a mező közepe felé, oda, ahol a legingoványosabb a talaj. A lovak a sárba ragadtak, az emberek ordítva zuhantak le hátukról, ahogyan az ellenség repkedő nyilvesszői sorra végeztek velük.

A dzsagun parancsnok és Atilla körül megformált gyűrű még várakozott. A fák recsegtek, a vízfoltok körüli sás tompán susogott.

A közelükben, újabb festett arcú ellenségek törtek ki az erdőből, és kötélhurkot vetettek egy gazdátlanul vágtató hun lóra. A mező más szélein is nagy mészárlás lehetett, ahogyan a rejtőző ellenség belekapott a hun utóvédbe. Most újabbak érkeztek, és a holtakat kegyetlenül a földbe taposták.

Atilla erősen szorította a kantárt.

Hamarabb ki kellett volna törni innen. Amint a támadó szaragurok teljesen körbeveszik őket, mindennek vége. A lápba szorítva vágják le őket ezen a mezőn, akár az áldozati kecskét.

– Herceg! – hallotta Atilla Szejhán hangját. – Ez Almis bég parancsa! Én felelek érted a jula vezérnek! Kérlek, tedd, amit mondok!

Atilla bólintott.

Ha Almis kitörést parancsol innen, neki akkor is Szejhán embereinek védőgyűrűjében kell maradnia.

Szejhán arca olyan volt, mintha sziklából faragták volna ki. Érezte szívében a hideg ujjat, ahogyan hallotta az ellenség éles hangú üvöltését, ahogyan Szejhán elvágtatott mellette.

– Dzsagunparancsnok! – kiáltotta utána. – Mundzuk fia vagyok! A nap végére egyet sem hagyok életben közülük!

A vértpajzsos testőrök közrefogták. Újabb nyerítő lovak törtek ki a fák közül. Az ellenség talán meglepődhetett, amikor hirtelen megindultak.

Minden oldalról nyilak süvítettek.

Hallotta a hús émelyítő reccsenését, ahogyan egy mellette álló, vértpajzsos hun tarkójába belecsapódott egy szaragur nyílvessző. Társai íjat feszítettek, de a körben vágtató festett arcú, torzított fejű lovasok elrebbentek a nyilaik elől, akár egy madárraj. Egyesek mintha az erdőben tűntek volna el.

Érezte, ahogyan a nyíl tollai simogatják az ujjait. Talán egy fekete íz, amelyet a szaragur kámok most talán megidéznek, az kapdos itt a lovak lába után? Aki most lemarad, az halott lesz, mint a fák megperzselt kérge.

Atilla vágta közben emelte az íját. Mintha az apja árnyéklelke súgta volna most neki valahonnan, hogy hová kell lőnie. Enyhe fájdalmat érzett a bal karjában, ahogyan kifeszítette az íjat, de ez most nem számított. Hátrafordult a nyeregben, azzal az állhatatos, ezerszer begyakorolt mozdulattal, amelyben vadászatok és hadgyakorlatok százai lüktettek.

– Íjat feszíts! – ordította Szejhán parancsnok.

– Íjat feszíts!

Még vágtában volt, amikor elengedte a nyilat. Látta még, ahogyan egy feléjük vágtató, vörös köpenyes ellenség megvonaglik a nyergében. A torkán találta el, lova megugrott, a harcos a földre zuhant. Amikor a dzsagunparancsnok íjászai újra lőttek, az őket követő ellenség irányt váltott, és holtakat hátrahagyva eltűnt a fák mögött.

4

Rua ordujában

Most, hogy Aetius elment és Ajhatun végre magára maradt, alig tudott másra gondolni, mint hogy utána kellene futnia, és végre meg kellene mondania neki az igazat. Hol ezt, hol azt súgta az esze s a szíve is. Így a titok az ő titka maradt. Nézte a vörös-arany szőnyegekkel borított nemezfalakat, a nemzetségláda griffekkel és ugró szarvasokkal mintázott tetejét. Alig telt el egy év azóta, hogy az apja parancsára elhagyta az asszonyok és lányok házát, és búcsút vett a testvéreitől. Akkor még nem gondolta volna, hogy nemsokára egy nagy, csodálatos szőnyegekkel felszerelt saját jurtát is kap az ordu egyik szélén, mintha férjez adták volna egy távoli herceghez, hogy messzire viszik majd az asszonyok házától és távol az apja faragott csúcsú palotájától is, és azt sem, hogy valóban szerelmes lesz ebbe a szép idegenbe, akinek az apja odaajándékozta őt a Jilgalah nagy ünnepén.

Hazudtam volna neki?

Tudta, hogy mi az igazság. Nem hazudott.

– Nagy dicsőségben láttalak téged – mondta neki, miután a római átkarolta, és hosszú csókot váltottak. – Láttam, győzni fogsz. És azok az ellened lázadók, mindannyian az életükért könyörögnek majd hozzád.

– Kik lázadnak majd ellenem?

– Némelyek a te népedből. Mást nem láttam.

– És Rua?

– Apámat is láttam a fényben. Ti együtt emelkedtek majd, Aetius.

– És a kígyó? Az mit jelent?

– Nem volt annak mérge – hazudta, kacajjal elfedve a valót, tán hogy védje őt is, magát is.

De hogyan is értelmezhetné biztosan a jeleket? Hogyan is lehetne biztos abban, hogy az, amit lát, valóban a jövő, nem csak valamely lápi szellem, ártó íz befurakodása a fejébe, mi sugalmaival rontó álmokat ébreszt? Sorsát nem kerülheti el. Bíznia kell a látásaiban. Saját kiválasztottságának tudatában, abban, hogy az istenek mégis az egyenes ösvényre vezérlik. Máskülönben az önbecsülése elvesztésével fizet kishitűségéért, de ez a bizalom nem teheti annyira gőgössé sem, hogy magát tévedhetetlennek vélje.

Remélte, hogy amikor ezt az ösvényt járja vagy járja végig, ott nem ez a magára hagyatott hideg, rideg, szinte tanácstalan üresség várja majd, ami most. Szerette a férfit. Hiába tért el egymástól ennyire fajuk és világuk, most, hogy elment, ez a tudat valósággal jéggé dermesztette bensőjét. A látók és a tudók, kámok is azt tartják, hogy a Világfa gyökerei alatt örökké hideg van, tamag világa a pokol, a fagy birodalma maga. Tán most nem tamag jeges leheletét érzi a szívében?

Nincs olyan nap, amikor ne kellene küzdeni a világ démonai ellen. Minden kám azt mondja, a démonok felébredtek, és elárasztják a világot, megmérgezve az emberek lelkét és elméjét. A kard és a vas kora jön, a farkas kora. A világ fénye sötétségbe borul, és abban is marad, míg el nem jön az idő elleni ember. De vajon eljön-e valaha? És ha igen, ki lesz az? Talán csak nem Aetius? Ezt mondogatta régen a nagyapja, Abosa is: ahogyan a kámok ereje lankad, hanyatlik, úgy ébrednek fel sorra a démonok. Néha emberek, olykor állatok arcát öltik magukra, míg máskor arctalanokká válnak. Az ártó szellemek arc és szemek nélküli, néma lárvái gyakorta úgy nyüzsögtek körülötte a levegőben, akár a döglegyek. Néha elég lett volna ilyenkor kinyújtania a kezét, hogy elérhesse a hol szétfoszlott selyemnek, máskor felhők karmainak tűnő árnyakat. Ilyenkor azonban szétrebbentek, és távolabbról figyelték őt szem nélküli arcukkal. Amikor még kisleányként először a lápba vitte őt Abosa, hogy áldozzon a fák látást hozó szellemeinek, az ősökhöz forduljon, és elűzze ezeket az árnyakat, már akkor is csak remélhette, hogy a jövőnek nem csak ez az egyetlen útja van.

El kell hát mennie ismét a berekbe, de ezúttal egyedül. El kell mennie az istenarcok sziklában hagyott jelei elé, leborulva, leróva tiszteletét a szent képmások előtt, hogy arcát, megvágott homlokát a szélbe, a láp éjjeli gőzébe és az áldozótűz látást hozó füstjébe borítsa. Így kérve, könyörögve jelet. Azt a jelet, a kígyóhozta jövőt majd megváltoztathatja! De mit adhatna ő még cserébe? Mit várhatnak el az ősök, az atyák, az idő és a látások urainak szellemei?

„Mindent a mindenségben, az ősök szellemei forgatják.”

Felmerült előtte nagyapja akkori minden szava, amelyet lehunyt, ráncos szemhéja alól úgy ejtett ki, mintha csak az öröklétig aludna, aztán beállt a szívdobbanásnyi csend, mielőtt lezárta volna a bölcseletet a derék jó öreg. „A halottak lelke örökké szemmel tartja az élőket.”

Képes lehet ő evilági halandóként átfordítani egy végzetet, ha az már meg volt írva a csillagokban?

Látta, ismét maga előtt látta, ahogyan Aetius leesik a lováról.

Bíborvörös vére megcsillant fehér tógáján, ahogy a markából kihullott széles pengés, egyenes kardja, amelyet tőrbe csalás ellen védekezésképpen rántott elő a tógája alól. Ahogy nem sokkal előtte Nap Anya forrón didergető fényében felvillogni látta a végzetesen közelgő vértet is, csatamezők véráztatta, porszárította tanújaként. Akivel Aetius megküzdött, majd a kezétől el is bukott.

Talán így akarta a sors, de megeshet, hogy más íratott meg. Hisz a látás nem volt teljesen egyértelmű.

A férfi kitárt karokkal feküdt a földön, kiterítve, némán, kiszolgáltatottan, akár egy kegyelemdöfésre kárhoztatott áldozati állat. Megráncosodott arca mégis meghatározhatatlan korú, egyszerre fiatal és öreg. Homlokán, a szeme alatt, mély ráncok húzódtak végig, akár árkok a felszántott földben, míg hajában egyetlen ősz szál sem volt. A vénséget jelző bőrbarázdák azonban Ajhatun keze érintésére eltűntek, kisimultak, ahogyan a homlokot megsimította. Csak abban a másik, különös világban, ahol az álmok és látások születnek és élnek, csak abban forgatható a halandó számára vissza vagy előre az idő.

Egy másik, Ajhatun előtt ismeretlen alak ekkor már a földön kiterített holttest felett állt. Csupán egy árny volt, arc s test nélkül. Félt, hogy a következő pillanatban az apját látja majd ott, Rua arcát. De annak az alaknak, aki Aetiust megölte, nem volt arca. Az árnyak eloszlottak, még mielőtt megközelíthette volna őket. A halott férfi szemébe nézett. A szeme sötéten igézett, égett.

Mintha lassan izzottak volna benne az égen most átvonuló felhők vetette árnyékok. A Világfa homályosan kibontakozó alakját vette talán észre bennük? Aetius fejét a kezébe vette, úgy simogatta. És szerelme vékony, sűrű szakálla, egyenes, hollófekete haja egyszerre vörös lett. Ahogyan az árny fölötte újra megjelent, két kézre fogta a kardját, lesújtott az éjszaka árnyaiból szőtt pengéjével. Aetius szeme még mindig nyugodt és szép volt, amikor a feje reccsenve elvált a nyakától.

Amíg az anyja élt, gyakran mondogatta neki, hogy Rua nem elégszik meg a hatalommal, amely adatott neki. Hogy egyszer meg kell majd mérkőznie Karaton nagykirállyal, aki szerinte csak bitorolja a trónt. Hogy egy napon, amikor úgy érzi, hogy elég támogatója van, és a főkirály elveszítette szövetségeseit, talán lázadást is vezet majd ellene. És akkor eldől majd, hogy ki vezeti a hunokat Róma ellen! Mert Rua nem elégszik meg azzal sem, hogy egy napon minden hunok főkirálya legyen. Ő Rómát is akarja. Rómát is akarja. A gondolat olyan volt, akár egy démon karma a bőr alatt. Bizonyos, hogy Aetius – bármennyire is szereti őt Rua – egyszer még Róma oldalán fog küzdeni. Apám ellen. Ellenem.

*

Aetius kora reggel érkezett, Ajhatun egyik szolgája meg is látta a lovak itatásakor, ahogyan egy díszes szerszámú ló hátán a jurta felé tart. A nagy fehér kutyák ugatni kezdtek, és az őröknek meg kellett fogni őket.

Ő kiment elé, egészen a nagy jurtát övező díszkerítésekig, egyre erősebben érezve a tenyere közepén lüktető sebhelyet. Ereiben oly hevesen áramlott a vér, hogy szinte szétfeszítette vívódó gondolatoktól terhes koponyáját. Mi lesz, ha kudarcot vall? Ha minden erőfeszítése elbukik. Ha az istenek hallgatnak, és jelet sem kap. Aetius is hallgatott, de hosszan csókolta a lányt, kisöpörve fejéből a kínzó örvényt.

– Hölgyem – kezdte óvatosan, amikor a küszöböt hun szokás szerint gondosan átlépve, hogy meg ne zavarja az ott alvó ősöket, belépett a jurtába. – Ne haragudj, hogy eddig elszólított a kötelesség. Éppúgy vágytam rád, mint te rám!

Ajhatun elmosolyodott, komor gondolatai egy szempillantás alatt semmivé váltak.

– Honnan tudod te azt, uram, hogy vágytam rád?

– Csak tudom. Rua király sok jó szavával tüntetett ki engem.

– Mit mondott neked az apám?

– A mindenható isten áldja meg lovát, és Nap Anya adjon családodnak erő, fényt, igazságot!

Ajhatun óhatatlanul is elmosolyodott ezen az áldáskérésen.

– Miféle elismerést kaptál tőle, amitől ennyire virágos a kedved uram? Kérlek, ne hallgass el semmit előlem!

– Valóban az igazat láttad, hogy együtt emelkedünk majd fel. Rua kinevezett engem követnek. Tisztes feladattal, hogy vigyem el az üzenetét Karaton nagykirály udvarába. Tengerre szállok, és egy hatalmas, teljes egészében római hajó fedélzetén érkezem majd.

– Ez a kiváltság rangot és elismerést jelent neked, jó uram.

– Így van, hisz holmi közrendű nem mehet követségbe a nagykirályhoz.

– Akkor hát nemessé tesz? Tarkanná?

– Én már nemes vagyok. Rua akarata az, hogy minden tudásommal szolgáljam őt. S ha visszatértem, megkapom a parancsnokságot három hun ezred felett. Háromezer hun harcosról van szó, aki csakis engem követ majd. Ha az apád igazat beszél, és nem csak ámít, akkor ennyi elég is lesz ahhoz, hogy újra befolyást nyerhessek Rómában. A hun harcosok kelendők a limes mentén, és ha hűséget esküsznek nekem, én lehetek majd az, aki apám helyett helyreállítja a római rendet.

– Szülőatyám senkit sem csap be, Aetius nagyúr. Mennyi ideig leszel távol, nagyuram? Hogy esett rád a választása?

– Nem sokáig. A követségek gyorsan járnak-kelnek a tengeren. Atyád parancsa szerint mesélnem kell neki a hazámról! Hisz jól tudod, rajtam kívül alig akad, ha akad római polgár a világon, aki ily remekül beszélné a hun nyelvet, mint én. Azt tervezi, hogy mindkét Rómával nagy szövetséget köt. Amellyel a nagykirály támogatásával Róma is legyőzheti az összes ellenségét. A keleti császár már régóta Perzsia ellen készül. És ha sikerülne meggyőznöm Karatont arról, hogy tegye félre a régi ellentéteket, és a főkirályi szárny erejével északról csatlakozzon hozzá, akkor végképp összeroppanhatna a perzsa hatalma is!

Ajhatun megsimította a fiatal férfi vonásait, ám amikor beletekintett a szemébe, mintha azt a ráncoktól barázdált arcot látta volna, ugyanazt az arcot. Noha Aetius épp mosolygott, kivillantva erős, fehér fogsorát, Ajhatunt mégis kirázta a hideg, ahogy ránézett. Azt a halott szempárt látta viszont.

5

A szaragurok haditábora a keleti gyepűn

A szorosan álló fák ritkulni kezdtek a dombok hátán, ahol a szaragurok barna hátú, felfordított teknőspáncélokra emlékeztető sátrai álltak a földbe szúrt, lófarkas kopják és a magasra tűzött, sárga szemgödrű lókoponyák alatt. A hadi tábor őrei már messziről meghallották a fák között szálló kürtjelet, amely félreérthetetlenül jelezte Könül bégnek a szövetséges érkezését. A kis csapat férfi, aki a táborba most belovagolt, nem léphetett be a szaragur kámok vonta áldozókörbe, és nem nézhette végig a Bese kám vezette szert sem. A rajtaütés során elkóborolt, de később befogott lovak legszebbjei közül is ki kellett most választani, hogy a kámok megtudakolják az istenek akaratát a végső támadás előtt.

– Könül bég! – szólalt meg az Adony nevű férfi. – Sokáig vártunk arra, hogy a jelek kedvezők legyenek. Most, hogy a rendelt és szent áldozatot elvégeztétek, tőled szeretnénk megtudni, mit üzentek túlvilági őseitek. Esedezve kérünk, tárd fel előttünk az igazságot, hisz mi mindannyian ugyanazokat az isteneket imádjuk, ugyanannak az igazságnak a nevében fogtunk fegyvert, a birodalom dicsőségére, még akkor is, ha őseink mások.

– Az ősökért! – mondta a mögötte egy láncinges férfi, majd a kíséret tagjai egyként ismételték.

– Az ősökért!

A bég felemelte arany és ezüst karperecektől súlyos kezét.

– Ha sokáig vártatok, helyesen tettétek. Az ősök szent szellemeinek akarata kellő tiszteletet követel meg, még Jutas nagyúrtól, a nagy horkától is! Sürgetni őket anélkül, hogy meg ne sértenénk a Fordított világ rendjét, nem lehet. Nem is bölcs, ott csak ritka alkalmakkor töri át a felhőket a menny fénye.

– Nem én sürgetlek – sütötte le a szemét Adony, Jutas fia.

Könül a szövetségese követének arcát fürkészte. Még fiatalember volt, alig pelyhedző szakállal az állán, egyszerű bőrvértje alatt csak indás díszítésű megyeri aranyövéről tudta megállapítani a rangját.

– Atyám tudakolná meg mihamarabb, elvezetnek-e Hadúr Kardjához? A hatalom ősöreg fegyveréhez, amelyet neki is említettél, hogy egy évszázadban egyszer felmerül a vizek aljáról. Ősi igazlátás, igazszólás ez az eleikről utódokig járó örökség. Előttem sem ismeretlen. Atyám is megosztotta velem a jó vérvonal nevében a regösök megénekelte kard erejét. A kardét, amely Bagatur sírjából eltűnt, de újra feltűnik majd, hogy kiválassza Tur király, Nimród atyánk, Magor atyánk igazi fiait, és a nagy tan-huk valódi örököseit. Aki pedig a kardot hordozza, majd megbünteti az árulókat mind!

Könül bég, mint akit darázs csípett meg, úgy kapta fel a fejét.

– Nem mindenki ismeri azt az igazlátást! A te atyád bizonyára azok között van, akiket kedvelnek az istenek, ezért adta át neked a jövő egy látomását már ifjúkorodban.

– Atyám a nagy vezérek leszármazottja, mindkét ágról – bólintott Jutas fia.

– Persze hogy ismeri az igazlátásokat! Mi a törvényért élünk. Mi őrök vagyunk, Tur király örökségének hordozói, és nem szívelhetjük az árulókat, és az olyan hamis királyokat, mint Karaton, akinek vérvonala megromlott, azokat, kik megváltoztatják Balamir király szent törvényeit! Atyám atyja, a nagy Uros vezér, a kündü, vele szerződött vérrel, nem Karatonnal! Vele indult, hogy leverje a gótokat és az alánokat, a hunok és megyeriek közös ellenségeit. Atyám atyja, a nagy Uros vezér, ezért Balamir király lányát kapta asszonyául, ezt pedig ne felejtse el a világ! Ne feledd te sem, bég, hogy ő is Bagatur tiszta vérvonalából származik.

– Ha Hadúr kardja, Tur király kardja, melyet valaha Bagatur is birtokolt, valóban a bitorló fiánál van, aki hamis reményekkel és Erlik kán erejével küzd ellenünk, miként azt kámjaim látták révülésben, akkor közös erővel csavarjuk ki a kezéből! Erre szavamat adom!

– Így legyen!

Könül alig tudta leplezni örömét.

Hamarosan, ha Ajbarsz csapdába csalt és már minden oldalról körbevett hadseregének vége, ez a lázadás továbbterjed majd az egész birodalomban. Jazdagird csapatai a hun gyepűk előtt várakoznak, és a perzsa királyok királyának támogatásával a háta mögött Könül bég magasra emelkedik majd a pajzsra emelt új nagykirály mellett – akárki is lesz az Uldin és Balamir örökösei közül, a megváltozott viszonyok között csak Jazdagird hűbérese lehet. A szaragur szövetség pedig véget vet majd a megalázó béradónak, amelyet a bitorló hamis király rótt ki rá! A követek jelentése felől nincs is semmi kétség! A hun keleti szárny rabszolgaterheket nyögő, alávetett népei torkig vannak már a felháborítóan magas adóval, és most, hogy a nagykirályi tümenek szégyenszemre odavesztek a perzsa háborúban, most, hogy a fekete köpenyes bitorló olyan megalázó vereséget szenvedett, Karatonnak alig maradt hadra fogható embere. Rua király pedig, a nyugati szárny ura, mindenki másnál jobban gyűlöli őt! Ha a hozzá küldött követek jelentése nem csal, kapni fog majd az alkalmon, amikor Jazdagirdnak a gyepűn áttörő seregeivel a hátukban ő, Jutas és Iklad kán felajánlják neki hármas szövetségüket. Akkor aztán ez a nagy szövetség beteljesedhet a Karaton elleni más lázadókkal. De annyi bizonyos, hogy Rua csak akkor indítja majd meg félelmetes tümenjeit a kara-tengeri Fehérvár ellen, ha Ajbarsz erőit már leverték. A kámok jósjele pedig azt mondja, itt és most győzniük kell!

Könül biztatóan rámosolygott az ifjú megyerire.

– Mi úgy tudjuk, az elhalt Mundzuk nagyúr két fia, Buda és Atilla hercegek is az ellenség oldalán harcolnak. Igaz ez, Adony?

Adony kihúzta magát a nyergében.

– Atyám, miként Barsz nagybátyám is, a gyalázat ellen emelte fel a kardot, a szabadságért és a kirótt adók levételéért. Mi, Nimród unokái, nem szenvedhetjük a zsarnokságot és a bitorlást! Buda és Atilla hercegek valóban Ajbarsz és Karaton oldalán harcolnak. Ajbarsz Buda herceget nevezte ki a tümen élére, de az igazi vezér Almis bég, Karaton ágyastól született fia.

A szaragur bég vékony szakállát simogatta.

– Helyesen mondod, ifjú Adony. Mi is mindannyian őseink törvényéért élünk! Mundzuk nagyúr azonban, ha tovább élt volna, bizonyos, hogy igazságos küzdelmünk mellett állna, a bitorló Karaton ellen. Mit gondolsz, Jutas fia Adony, fiai mellénk állnak-e, meggyőzzük-e őket fogságba vetve az igazságunkról?

Jutas fia Adony felemelte a karját, majd kezét a szívére tette.

– Azt nem hiszem, nagyúr. Mindketten elköteleződtek a fekete köpenyes királynak, mindketten Ajbarsz befolyása alatt állnak. A legjobban teszed tehát, nagyúr, ha a csatában vagy a csata után véget vetsz az életüknek!

Könül elgondolkozva hallgatta a megyeri keményen pattanó szavait. Talán. Majd az istenek megmondják, mi legyen a szárnykirály fiaival, akinek egykoron béradót fizetett.

– Adony bő! – folytatta a bég. – Köszönöm tanácsaidat. Most pedig add elő atyád kérését, aki miatt idejöttél.

A fiatalember biccentett, és ökölbe zárt jobbjával megütötte a mellkasát.

– Halld hát atyám, Jutas horka szavait: „Az árulónak nevezettek kivégzése a kara-tengeri Fehérvárban csak a kezdet volt. Könül bég, hogyha én, Uros fia Jutas, Balamir nagykirály egyenes ági örököse Bagatur pajzsára lépek, támogatni fogsz, és kiállsz mellettem?”

– Esküszöm a nagy Tengrire, hogy a kard, amelyről beszéltél, valóban létezik. Karaton, ez a hamis áruló, elragadta Uldin sírjából, mintha az isteneket is mocskos ujjai között tartotta volna. Bese kám a tanúm rá – mutatott most Könül bég a nagy fa köré vont lófarkas lándzsák irányába –, hogy ennél a szent tölgynél, amely maga a Világfa mása ebben a középső világban, itt bizonyosodott meg róla, hogy az áruló fia valóban a győzelem fegyverét tartotta a kezében. A Hadúr Kardja felismeri majd valódi örökösét, és maga választja ki a birodalom urát. Én pedig térdre borulok majd, hogy a szent penge éle megvághassa az arcomat!

A megyeri arcán mintha árnyék suhant volna át.

– Akkor hát, miért késlekedsz, nagyúr? Te és szövetségesed, Iklad kán miért nem adjátok ki a parancsot a támadásra?

Könül mélyet sóhajtott.

– Hamarosan mindketten kiadjuk a parancsot, ifjú aga. De a sereg fővezére Iklad kán, nem pedig én.

Adony arcán megfeszültek az izmok.

– Üres kézzel térjek hát vissza atyámhoz, hatalmas bég?

– Egy ígérettel térj vissza, ifjú Adony, melyet e szent tölgy alatt most megerősítek. Az isteneknek felajánlott vérre esküszöm, hogy miután győzelmünk beteljesedett, őt támogatom majd, akit a szent kard kiválaszt!

Adony a kíséretére nézett. A megyeriek mormogtak valamit.

– Legyen! – mondta, és újból feltartotta a kezét. – Atyám nem fog megállni, ha megkapjuk tőletek a megbeszélt jelet!

*

A megyerieket, miután az emberei átadták nekik a bég ajándékait, hamarosan elnyelte az erdő, és Könül bég a szűk ösvényeken visszament az áldozókövek mögötti láphoz, hogy megszemlélje a feláldozott állatok kivágott belső szerveit.

Émelyítő reccsenésre lett figyelmes, ahogy Bese kám leválasztotta egy elfogott ellenség fejét, amit egy csobbanás követett, ahogyan a szolgák a torzót a közeli lápba vetették. A bég tekintete jeleket kutatott. Az ágak közt motozást hallott, felnézett. Holló telepedett a tölgy egyik vaskos, mohától megzöldült ágára. Felkárogott, vörös torkában mintha apró fogak ültek volna. Könül figyelte a szemét. Mintha az is emberé lett volna. Bese kám a főt varkocsánál fogva tartotta, és Könül áhítatosan nézte, ahogyan a magasba emelte. A vércseppek bíboresőként cseperegtek, hullottak a magas fűbe.

– Mit mondanak a szellemek, kám? Hogyan értelmezted a jeleket?

A testes, alacsony alak barna köntösben lassan felpillantott, akár a szemlélődő, figyelő vipera. Madártollakkal teleaggatott ruhája meglebbent a semmiből hirtelen jött szélben.

Hangja rekedt, tompa mormolás.

– A Fordított világ szellemei hatalmas győzelemről suttogtak nekem! Győzni fogsz, és nemzetséged magasra emelkedik majd! A győzelem rovását olvastam a csontokból! A holló hangos szárnycsattogással repült a láperdő összeborult fái fölött, gúnyos „klongja” sokáig visszhangzott Könül bég fejében.

– Nem hallod a madarat, kám?

Bese széles, csontos arcán mintha kegyetlen mosoly futott volna végig, és Könül bég megborzongott.

– Nem a madár figyelt minket, hanem egy látó. Ez ellen csak egyet tehetsz, hatalmas bég, ha kiszúrod az ellenség látóinak szemét!

6

A hollók igen magasan köröztek a fátlan, kopár domboktól hullámzó mező fölött, ahol a hun tümen felállította sátrait. Atilla megigézve figyelte az isteni hírnökök röptét. Vajon mit láthatnak odafönt, és mit láthatna ő, ha képes volna a madarak szemén át látni? Látná-e az ellenség tömegét vasfolyóként kúszni a Fehér Urál és a Fekete Urál hosszú és kiismerhetetlen völgyeiben, a mohától zöld törzsek alatt? A gyepű másik oldalán álltak. Arra a területre léptek, ahol a végtelen erdők felváltják a pusztát, amelyet még maga Hódító Balamir nagykirály sem láthatott, mert nem volt elég erős kámja ahhoz, hogy az erdők kísérteteit megbéklyózza.

Jó volna kifürkészni a szándékokat, az áruló ellenséget, a szaragurokat, a szabirokat, a megszökött hunokat, a néven tán nem is ismert akacirokat, kik itt rejtőzködnek a dombvidék ismeretlen erdőfoltjai mögött. És főleg Jutas horkát. A támadók alaposan megtépázták a megyeri elővédet is. Atilla még érezhette a máglyák füstjének szagát. A megyeriek a csata után egy közeli ligetben égették el a halottjaikat, tudván, hogy nem vihetik haza őket, hogy kurgánhalomba temessék, hűséges lovaik mellé. Ez azonban még mindig nem igazolta, hogy gyanúja, amelyet Zoárd látó Jutas horkával kapcsolatban elültetett benne, hamis lenne.

Valaki mindig kész az árulásra.

Az emberek szétszóródtak a támadáskor, és nem tudták megtartani a hadrendet, miután az ellenség lecsapott rájuk. A szaragurok úgy söpörtek végig rajtuk, akár a forgószél, és anélkül vonultak vissza, hogy bármiféle nyomot hagytak volna az ott hagyott holtakon kívül. Ezekből is világosan látszott, hogy az ellenség minden mozgásukat szemmel tartotta és tartja a megyeri tábor elhagyása óta. Az Urál erdős sziklabércei fekete falakként magasodtak föléjük, ahogyan a megyeri és a hun sereg a fátlan mezőn összegyűlt a magasan lobogó zászlójelek körül.

– A szaragurok kánja, Iklad és Könül bég előőrsei is az Uatkan-gázlónál gyülekeznek – mondta a folyókanyar irányából visszatérő Almis bég Budának, amint leugrott a lováról. Köpenyét is ledobta a válláról, csak fekete, bölénybőr vértjének ezüst turult formázó díszei mutatták a rangját.

– Láttam a magasan szálló tamgákat!

Buda, aki éppen az imént pattant lóra, hogy szemrevételezze a felállított sátrakat, és megnézze az árkokat, amelyeket a lóról szállt emberei ástak a legmagasabb domb körül, most eléje léptetett, és kihúzta magát a nyergében.

– Eléjük vágok, megtámadom és szétzavarom őket, Almis bég! Az előző támadásuk kudarcba fulladt, visszazavartam őket az erdőbe. Ha kell, hát rájuk gyújtom azt az átkozott erdőt!

Almis a vértjére tapadt sárdarabokat tisztogatta a kése hegyével.

– Ez nem jelent semmit. Eddig csak kóstolgattak minket. És azt hiszik, olyan ostoba leszek, hogy nekiugrasztom csapataimat a folyónak! Buda arcán sötét kifejezés suhant át. Mintha Almis nyíltan kétségbe vonta volna, hogy ő a sereg vezére. Almis megállt egy pillanatig, mintha nem értené. Átnézett Budán, mintha ott sem lenne.

– Jutas nagyúr! – mondta végül, amikor a tekintete megállapodott a megyeri horkán.

– Kérlek téged, hogy állítsd az embereidet a déli gázlóhoz. Ne az északihoz, hanem a délihez. És legalább két ezredet. Hadicselt gyanítok. Ha ott nem jönnek, törnek át, akkor tarthatjuk ezt a mezőt. Egy idő után támadniuk kell, mert tovább már nem hátrálhatnak ők sem előlünk!

A horka meghajtotta a fejét.

– Követem útmutatásaidat, ifjú bég. Embereim a déli gázlónál állnak majd, ahogyan parancsoltad!

– Helyes! – Almis sietős léptekkel továbbment, rá sem nézve Budára. A Karaton tamgájával ellátott vörös-arany kardhüvely úgy lógott az oldalán, mintha maga lenne Hadúr kardja. Talán valóban Hadúr kardja van nála – gondolta Atilla. – Mert ha nem, akkor könnyen ez lehet az utolsó sereg, amelyet vezet.

– Parancsokat adsz a nevemben, Almis bég! Figyelmeztetlek, hogy Ajbarsz nagybátyám engem nevezett ki a sereg parancsnokának. Mielőtt rendelkezel a megyeriek horkája felett, illenék megkérdezned, akarom-e!

A bég nagyot fújt.

– Most nincs időnk erre!

Atilla látta, ahogyan Buda ujjai megfeszülnek a kantáron. Az arca elsápadt, a homlokán mintha kidagadt volna egy ér. Ostoba! Kis híja, és legázolja a béget.

– Nincs időnk erre?

Látta a fellángoló gyűlöletet Buda szemében. Izmai megfeszültek, hogy cselekedjen, ha a bátyja meggondolatlan lépésre vetemednék. Még soha nem állt ilyen közel ahhoz, hogy egy váratlan ugrással kilökhesse a bátyját a nyeregből. Ezt Buda, aki már így és éppen eléggé féltékeny rá, soha nem bocsájtaná meg neki. Mégis meg kell tennie. Ostoba! Sohasem hitte volna, hogy Buda valami ilyesmire készülhet. És éppen akkor, amikor a legnagyobb szükség volna egy tapasztalt hadvezérre! Mielőtt azonban Buda a lova oldalába vághatta volna a sarkát, Atilla fém csendülését hallotta.

Almis félig már kihúzta a kardját.

A nap fénye abban a pillanatban, amikor szablyája kicsusszant a hüvelyből áttört a felhőkön, és a széles penge megcsillant az aranyfényben.

Almis felmutatta a fegyverét.

– Látod ezt, Buda herceg? A kardom neve Akbhuga. A gyógyítás istenéről neveztem el, mert minden beteget meggyógyít a gyors halál kegyelmével. Gyorsabban elmetszem a lovad ínját ezzel a karddal, mint hogy egyet mozdíthatnál a nyergeden. Ne akarj megszégyenülni, Buda herceg! Apám, Karaton nagykirály azért küldött engem ide, hogy egyszer és mindenkorra megerősítsem a keleti gyepűt. Ne állj az utamba! Az ég megdördült a távolban, a lovak és az emberek felkapták a fejüket. Buda keze elernyedt, és Almis nyugodtan továbbment. Atilla csak a fegyveren felvillanó napsugarat látta és az engedelmesen félreálló bátyját.

Igaz hát. Ha Almis valóban Karaton fia, akkor talán Szent vére miatt bírja a szellemek uralmát is, akik engedelmeskednek neki.

– Mondjunk most áldást, aztán keljetek fel, és tegyétek a dolgotokat – sürgette ez embereit Almis, akik közül néhányan már letérdeltek, amikor a nap fénye ráesett a pengére.

– Minden vezérem foglalja el a helyét csapattestjei élén! A jobbszárnyat kérlek, te vezesd, Dzsaszaul parancsnok. Szejhán parancsnok a balszárnyra! Én pedig a zöm élén maradok!

Buda sápadtan ült nyergében, majd szó nélkül bólintott.

– Én vagyok a sereg parancsnoka – mondta fojtott hangon –, de elfogadom a segítségedet, Karaton fia Almis! A te harci tapasztalatod hasznos segítség lehet nekem.

Almis könnyed mozdulattal meghajtotta a fejét.

– Örülök neki, hogy belátó vagy, Mundzuk fia Buda herceg. Bagatur vére vagy!

Buda sötét arccal fordította meg a lovát. Atilla mintha babonás félelmet érzékelt volna az Almist követő hun vitézek szemében. Ezek keleti hunok voltak, néhányan talán a kiterjedt Csuhuje törzsből. Az apja pedig azt mondta neki egyszer, hogy miként Nap Anya arca is keletről világítja meg reggel a földet, úgy Balamir nagykirály is valaha keletről jött, ahol Bagatur nagy birodalma született, Ötüken szent fennsíkja,{50} a Tavan-bogd{51} csúcsa alól. Talán valóban Almisnál volt Hadúr kardja, amelyet – úgy mondják – Balamir hozott el Tavan-Bogd szent barlangjából? Vagy a bég kezére játszott a szerencse? Atilla látott már kámokat a tűzön járni, látott olyanokat, akik képesek voltak arra, hogy felforrósított tűt szúrjanak át a nyelvükön anélkül, hogy véreznének. Még a Mundzuk ordujának közelében lakó tudók körében is akadtak olyanok, akik képesek voltak puszta érintéssel meggyógyítani a sebeket vagy nézésükkel fekélyeket és betegségeket okozni. Almis bég vajon valóban közülük való?

– Nagyuram! – kiáltotta a nedves szélrohamokban borzongó erdők irányából visszatérő felderítő.

Buda és Almis bég egyszerre figyeltek fel a hangra, de végül Almis volt az, aki megszólalt.

– Mi hírt hoztatok?

– Nagyuram – lihegte a kiküldött harcos. A lova nyakára borult, látszott, hogy a végtelenségig hajszolta a jószágot. – Az erdőben mindenütt ott vannak.

– Kik vannak ott?

– Bekerítettek minket! Hármunkat úgy lőttek le lesből a nyeregből. A fák között nyomulnak előre, akár a mókus, hogy mi módon, azt nem tudom.

Almis bég a kardja markolatára tette a kezét. Az arca nedves volt az izzadságtól, varkocsai ázottan tapadtak kiborotvált homlokához, de a szeme olyan volt, akár a prédára leső ragadozó tekintete. Atilla, mintha örömöt is látott volna benne. Most végre bevált a terv, most nem hátrálnak tovább.

– Mindenki foglalja el a helyét a tümenben. Szerdár, fújasd meg a kürtöket!

Ha valóban a kámok erejével rokon az ereje – gondolta Atilla –, akkor ma valóban nagy szükség lesz arra, hogy Ég atya kibocsássa rá a lelkét.

5. FEJEZET

1

Egy harcos lovagolt feléjük a nyílt mezőt környékező fák felől, talán hogy öngyilkos módjára egyenesen a kopár dombokon felsorakozó tümennek menjen. De hirtelen irányt váltott, és az ellenkező irányba kezdett el vágtatni. Minden nyíl, amelyet a tümen harcosai rálőttek, ártalmatlanul csapódott mögötte domboldalba. A harcosok Atilla mellett zúgolódni kezdtek.

– Erlik fattya!

– Gyere csak közelebb!

Bizonyos, hogy ez a lovas nem egyedül volt. Képtelenségnek tűnt ennyi embert és lovat elrejteni az Urál keleti lejtőit környező végtelen erdőkben, de talán voltak itt olyan tisztások és olyan titkos ösvények, amelyeket Jutas emberei nem tudtak felderíteni. Egyáltalán, milyen irányból érkeznek majd a támadóik? Végzetes ballépés lett volna utánuk menni.

A lovas most megállt, megrázta az íját és felordított. Arca nem látszott a szürke kígyófejre emlékeztető acélmaszk mögül, amely csak a szemeknek hagyott némi rést. Olyan éles hangon sikoltott, akár egy lecsapni készülő sas. Hosszú varkocsánál fogva felemelte a magasba ellensége, egy az erdőbe küldött hun felderítő levágott fejét, és véres rongycsomóként vetette a hadrendben álló tümen felé.

Jildiz vadul dobálta sörényét, szinte megbokrosodott, a lovak mellette a földet kaparták. Néhány hun eleresztett utána egy-egy nyilat, de a távolság miatt hasztalan.

Az acélmaszkos egy újabb éles kiáltást hallatott.

Atilla megborzongott.

Mintha egy sötét íz kiáltana a szélben.

Egy alacsony, testes alak vált most ki a fák közül, bíborszín hosszú köpenyben, és csörgőkkel, tollakkal díszes dobját ütötte-verte, míg tengelye körül forogva háromszor végigszökdelt a fák előtt, fejhangú énekét feléjük vitte a szél. A magányos lovas eközben átszelt egy dombhátat, íját visszacsúsztatta a combját verő íjtegezbe, magasra emelve a bal kezében tartott véres kopjáját.

A harcosok összesúgtak Atilla körül. Szellemdobot ver talán, kaput nyit az alvilágba, úgy állítja a holtak erejét az oldalukra, azért a nagy csend?

Mit művelhet az ott?

A maszkos ismét meglóbálta feléjük a lándzsát a fejhez hasonlóan, ménjét egymás után négyszer felágaskodtatta. Idegen ördöngösség volt ez.

A dárda jókora pályát leírva repült a hunok felé, és úgy vágódott a földbe éppen Ajbarsz vezéri jele előtt, mintha egyenesen Budát célozta volna, majdnem eltalálva a domboldalon leszúrt jakfarkas kopja mellett Buda lovát.

Atilla a szeme elé kapta a kezét.

Hogyan tudott ilyen távolságból, ennyire pontosan célozni? Talán az a táltos-kám bűvölte meg így azt a fegyvert?

A páncélos íjászok meglódultak a vezérek körül, de Almis bég hirtelen felhangzó kürtjele azonnal visszaparancsolta az üldözőket.

A szárnyak az újabb kürtjelek szavára most szétváltak. Atilla, akit Szejhánnal együtt a balszárnyra rendeltek, velük vágtatott.

– A szabirok nem ejtenek foglyokat – mondta mellette egy öreg százados, miután elfoglalták helyüket, szemben a feketészöld sátornemeznek tetsző lombokkal.

– Ostoba módon belefutottunk az Iklad kán és Könül bég felállította csapdába. És ez az ösvény, amelyen járunk, itt már túl keskeny ahhoz, hogy meg tudjunk fordulni rajta. Ajbarsz alatt nem történhetett volna ilyesmi! Azért jöttünk ide, hogy csatára kényszerítsük őket, miközben ők azok, akik csapdába csaltak minket.

Atilla hamar megunta az öreg fecsegését.

– Százados! Ne idézz ránk sötét ízeket!

– Ha a testvérem nem is, Almis bég legalább tudja, hogy mit csinál. Győzni fogunk!

A százados ráncoktól szántott arcán keserű mosoly játszott.

– A felderítőinket megölték, Atilla herceg. Remélem, nagyuram, ma te is felhágsz velem a Tetejetlen Fára! Onnan nézve, az élet talán egy semmiség lesz.

Atilla keze lassan ökölbe szorult. Habár jó húsz évvel fiatalabb volt, a parancsnok mintha behúzta volna a nyakát, amikor ránézett.

– Akármekkora túlerőben vannak is, ma mindannyian meghalnak!

– Bajrak-haj! – kiáltozta az ellenség mintegy válaszul az erdőből.

– Bajrak-haj! – hallotta Atilla most már a távolban ködlő folyópart felől is.

Nem értette.

Talán valamiféle istenség, vagy démon neve lehet?

A fák közül kirontó lovasok olyan gyorsan és nyíllövésen túli távolban cikáztak a hunok körül, hogy szinte lehetetlen volt eltalálni, vagy egyáltalán célba venni őket. A nyilak oda-vissza röpködtek hasztalan, de senki sem bocsátkozott közelharcba.

Atilla is kilőtte párat a többiekkel együtt. Sebesek is, ravaszak is.

Az ellenség néhány lövedéke a füle mellett süvített el, veszélyesen közel a koponyájához. Szejhán parancsnok vértpajzsos emberei máris körülötte keringtek, lesték őt a szemük sarkából, hogy ha kell, a testükkel hárítsák el a neki szánt halált. A feléjük vágtató Erlik-fattyak hol közelebb, hol az erdő felé, távolabb vágtattak, egyik seregtest sem került elég közel ahhoz, hogy bárki is valódi kárt okozzon a másiknak.

Atilla visszafordult a nyeregben, és látta még a dombokon az Almis bég alá rendelt sereg mozdulatlan, fegyelmezett rendjét. A zászlójelek magasan lobogtak. A bég várakozott.

Ez csak egy szokásos áltámadás. Megpróbálnak becsalogatni minket a fák közé, hogy egyenként végezzenek velünk.

Egy vörösre festett kosszarvakkal felkötözött ló – egy törzsfő csataménje lehetett – felnyerített, ahogyan váratlanul egy villám vágott bele az elszürkülő égbe. Tengri villáma?

Az apja, Mundzuk lelkét érezte egy pillanatra abban a villámban, amely sárgára festette a felhőket. Olvadt arany a felhők mögül.

Az istenek velük vannak.

Győznek.

A kürtök, válaszul az ég dörgésére, most mindenütt megszólaltak. Atilla közelről és távolról egyaránt hallotta őket. Almis bég megindította a hátunk mögött az első sort.

A körülöttük keringő ellenséges lovasok cikázó árnyaknak tűntek a ködös távolban. A lápos kis pocsolyák mellett sárgán lengedező sásról eszébe villant s röppent is tova egy lány haja, akit Karaton palotájában ölelt. Ez jó jel.

Otthon leszünk, mielőtt learatják az őszi árpát!

A kiömlő vérből felszabaduló, láthatatlan kut erő felzabálja a félelmet, akár a tűz ragadja meg fogaival a máglyára vetett tetemet. Nem számít, ha most a teste meghal is, halhatatlan lelke akkor is egyesülni fog az Ég villámával!

– Tudom, hogy szeretnéd megtartani a fejedet, Szejhán parancsnok. Ajbarsznak felelsz értem! De én nemcsak Bagatur vére vagyok, hanem Tengri fia is! Az Ég fia! Én nem halok meg!

– Atilla herceg! Vissza a hadrendbe!

Atilla kitárta a karját, és érezte, ahogyan az eleredő eső kezdi átnedvesíti a köntösét a lemezes bőrvért alatt. Nevetett. Elhatározta, hogy nem törődik Szejhán rekedt kiabálásával.

– Indulj, Jildiz!

Az ég dörgésébe most lovak dübörgésének hangja vegyült. Atilla nem tudta elengedni megfeszített íjhúrt, mert egy felé vágtató alak megzavarta a célzást.

– Közelednek! – érkezett az erdő felől Szejhán egyik tisztje. – Mi a parancsod, uram?

– Hagyjuk, hadd jöjjenek.

Szejhán megfordult a lovával.

– Mi megtartjuk a hadrendet, ameddig nem kapunk más parancsot!

– Ezek nem szaragurok uram, nem is szavirok!

Most már Atilla is meglátta. Tamgás zászlójeleket látott, és a magasan lengő festett lófarkas kopjákat kibontakozni a párolgó folyópart távoli ködéből.

Néhányat még ismert is közülük. A szíve megdobbant.

Hunok.

Farkasfog amulettjéért nyúlt, és az ujjai hamarosan jóleső hidegséget éreztek, ahogyan kitapintotta. A napra gondolt, amikor a kant elejtette, és arra a napra, amikor Ajbarsz kámja belevéste a védelmező rovásokat.

Rossz szellemek vannak velük.

Szejhán mély hangja most szinte megnyugtató volt.

– Valamelyik törzsfő előreküldi az árulókat, mert azt hiszi, hogy ezzel felingerelhet minket. Megtartjuk a hadrendet. Nem dőlünk be ilyen ősrégi cselnek, és amikor megfordulnak, nem üldözzük őket!

– Parancs! – a tiszt megütötte öklével páncélos mellkasát.

Atilla a tamgákat figyelte.

Ki lehet a vezérük? Melyik törzs lázadó urának testét kell ma lovaik patájával a folyópart serkenő füvébe taposni? Kinek az összezúzott csontjai teszik újra termékennyé a földet?

Az első, vágtából kilőtt nyilak erőtlenül csapódtak be a lovak lábai előtt, ahogyan az alá rendelt harcosok szétszóródtak. Buda kürtjele válaszul éles hangon vágott bele a levegőbe

Szétszóródni, kivárni, röptében felfogni a kilőtt nyilat.

Úgy fütyültek, zúgtak el előtte, mögötte, a feje fölött a nyilak, mintha saját akaratuk lett volna. Mintha nem is akarnák valójában eltalálni az egy vérből valókat. Atilla maga is meglepődött a vad gyűlöleten, amelyet most az ellenséggel összeállt árulók iránt érzett.

A nyilak messze csapódtak be tőle. Szejhán emberei testőrökként körülötte keringtek, a fejek fölé tartott pajzsokból hamarosan úgy álltak ki a nyilak, mint a sündisznó tüskéi.

A fejét jobbra kapta, és éppen látta, ahogyan az egyik lezuhan, a torkába kapta a halált. Miközben esett, úgy fröccsent szét a vére, mintha egy virág hullatná szirmait. Aztán leesett még egy, majd még egy. Akár a lelőtt madarak a nagy vadászaton. Az égben keringő hollókra gondolt, és arra, hogy örülnek majd a lakomának. Valaki felordított a közelében, egy ló áttört előtte, és átlós irányba vágtázott, hátán széttárt karú lovasa, még holtában sem engedte el a kantárat.

Az állandó mozgásban nem lesz könnyű megtartani az alakzatot.

A parancsnak megfelelően senki sem tört ki. Pontosan úgy történt, ahogyan arra Szejhán parancsnok számított. Az árulók megálltak, miután kilőtték nyilaikat, és éles fordulatot téve visszavágtattak a dombok mögé.

Újabb kürt harsant.

Atilla újból hallotta a nyilak fütyülését, ahogyan ezredei gyakorlott kezükkel utánuk lőttek. Néhány visszafelé vágtázó ló elvágódott a sárban, lovasuk kirepült nyergéből, de nem lehetett igazán jól látni, mi történik.

Néhány nyíl repült még feléjük is, ahogy a támadók hátrafelé nyilaztak, de a többségük ártalmatlanul hullott a vastag fűbe.

Az ég még mindig dörgött. Az eső nem eredt el, csak valami permet szitált a szemébe. Ahogyan elsöpörte, látta szétmorzsolta a nyúlós vörös cseppeket.

Valami feszíteni kezdte ismét a tüdejét.

Vér van a szélben. Rossz jel.

– Nagyuram! – mielőtt a felbolydult csatarend visszaállhatott volna, vágtatva érkezett egy ötlófarkas kopját lengető lovas.

– Nagyuram, Szejhán parancsnok, Almis vezér üzenete!

– Beszélj!

A fiatalember szárazon köhögött, naptól barna arcát felsebezte egy nyíl, és szokatlanul világos szemében mintha félelem csillant volna.

– Beszélj!

– Nagyuram! Újabb lovasok tartanak felénk. A folyó irányából.

Atilla a parancsnokra nézett. Szejhán hangja hideg volt, nyugodt.

Ajbarsz talán fel is köttetné azt, aki ilyen hírt hozott.

– Nem figyeltétek a gázlót? Megmondtam, hogy figyeljétek! Hol van Jutas horka?

A tiszt szeme mintha zavaros lett volna, akár a felzavart lápos folyómély.

– Három dzsagunt küldtem oda, nagyuram, úgy, ahogyan kérted.

– Mi történt azzal a három századdal?

A lovasküldönc hallgatott, és hallgatása többet elárult, mintha beszélt volna.

– Hol a három dzsagun?! Hol vannak azok az emberek?

– Nagyuram… – nyögte – Néhány zászlójelet felismertem. Láttam tamgát is. Jutas horka emberei a támadók között voltak. A te embereid holtan feküsznek végig a parton, nyílheggyel a torkukban. Ez az igazság!

Árulás. Mintha egy árny kacagott volna a vastag felhők mögött.

Atilla felnézett, és nem találta a hollókat.

Árulás.

Ezt hallotta ki az ég váratlan dörgéséből. Ezt dobogták a közeledő lovak patái.

A világ mintha összeszűkült volna Atilla körül.

Egy hang nevetett a felhők mögül.

Atilla a szarvasagancs alatt hallgató, meredt szemű öregemberre gondolt.

Ő megmondta előre.

– Ha pedig mögöttünk vannak, nagyuram – zökkentette ki a tiszt józan hangja –, akkor nem szabad hagyni, hogy bekerítsenek minket!

Atilla rárivallt a szerencsétlen, fiatal futárra. Túl gyorsan történt minden ahhoz, hogy át tudja gondolni.

– Mit üzent Almis bég?

És vajon Buda képes lesz úrrá lenni a helyzeten?

– Haladéktalanul vond vissza az egységeidet a sátordomb mögé, Szejhán parancsnokhoz – hadarta a fiú, rá sem nézve Atillára –, így egyesülsz vele, és elkerülöd azt, hogy a vonalaink darabokra szakadjanak.

– És Buda?

A követ zavartan nézett rá.

– A zöm várakozik. Egyebet nem mondhatok, nagyuram! Almis várakozik tehát. Egyáltalán, van valamilyen igazi terve arra, ha a dolgok másképpen alakulnának, mint ahogyan elképzelte?

A felharsanó kürtök úgy szaggatták a véres párával megtelt levegőt, akár a vizek ébredező sárkányának a karmai.

2

Rua ordujában

Aetius meghajolt Rua előtt, ugyanazzal a mozdulattal, ahogyan először tette, fél térdre akart ereszkedni a döngölt földpadlóra terített farkasbőrökön. Rua szemének rebbenéséből azonban már tudta, hogy mindez szükségtelen.

A király ma jó hangulatban lesz.

Rua mellett a kisebbik trónon Alp-Ajaz ült, a jobbján pedig Oktár, Rua másik öccse, aki nagy hirtelenséggel érkezett ordujába, megszakítva a római limesen kívüli Germaniában folytatott büntető hadjáratát. A hun ifjú játékosan viszonozta Aetius meghajlását, a forradásos arcú, szigorú szemű Oktár azonban csak aprót biccentett, mintha egy zavaró legyet akarna elhessegetni ezzel a fejmozdulattal.

– Aetius! – mondta Rua. – Csak kevesekre tartozik az, amit most véled megosztok. Azok tudhatnak csak róla, akik bizalmasaim és barátaim!

Aetius öröme, hogy Rua nem indít háborút Róma ellen, még túl határtalan volt ahhoz, hogy elgondolkodjon, mi mást is rejthetnek még a szavai.

– Nagyuram, elhalmozol engem, érdemtelent szereteteddel és nagyrabecsüléseddel.

– Nem vagy érdemtelen, Aetius. Én hiszek a te keresztre feszített istened jeleiben!

– Ahogyan én is.

– Állj fel, és gyere közelebb.

A király a trónszék előtti nyitott ládákra mutatott.

– Nézd meg! Nézd meg őket jól! Mit látsz?

– Fenséges kincsek ezek, nagyuram!

Serlegek, ruhák, egy-egy rubinnal kirakott kard, jogar és templomi tabernákulumok. Az egyik serlegen Krisztus keresztje volt, kifosztott keletrómai bazilikából zsákmányolhatták még talán Uldin emberei, egy kard markolatán aranyba foglalva Róma sasa. Száraznak érezte a torkát, amikor megtapogatta őket. Vajon Isten valóban megbünteti majd azokat, akik rátették pogány kezüket? Leprától rohadnak majd le az ujjaik, miként Silistrum püspöke mondta?

– Milyen kincs ez, Aetius?

– Római kincs – mondta, és miközben az egyik díszes miseruha bársonyát simogatta a kezével, Ruára sandított. – Bőkező nagyurak ajándékoznak csak ilyen kincset.

Rua elégedetten mosolygott a trónszékben.

– Te döntesz arról, hogyan válogatsz. Először válogass magadnak. Most már úr vagy, a követem vagy. De figyelj, mert Karaton udvartartása hatalmas, és számos asszonya van, akik szeretik a csillogó holmit, miként minden asszony. De az összes itt lévő kincset nem viheted el, mert akkora lenne a súlya, hogy elsüllyesztené a hajót! Sajnos túl gazdag lettem a keleti császár adakozásának köszönhetően. Nem mondhatnám, hogy Theodosius császár fukar ember!

Alp-Ajaz és Oktár halkan felnevettek Rua két oldalán. Volt valami megrendítő gúny Rua szemében, és bár egyáltalán nem viselkedett úgy, ahogyan mások leírták a hunokat, bizonnyal nem értette meg a római civilizáció nagyságát. De miért is értené, akit a puszta szült? Rua egyetlen, a tarkopasz fejtetőről kiinduló varkocsát csavargatta, mint mindig, amikor elgondolkodott valamin.

– Karaton nagykirálynak fogod vinni ezeket az ajándékokat, hogy biztosítsd a tan-hut hűségem és barátságom jeleiről!

Alp-Ajaz és Oktár egy pillantást váltottak egymással Rua válla fölött. Aetius figyelmét nem kerülte el a gesztus, ahogyan egy miseruha áttetsző csipkéin keresztül nézte a három hunt. Mit akarnak tőle? Mit akar Karatontól valójában Rua? Most először érezte, hogy valami hibádzik a követség körül. Túl sok a gúny. Ha Rua nem Róma, a keleti vagy a nyugati Róma megtámadását tervezi akkor is van valamilyen terve, amelyet nem mondott el.

– Gyere velem, Aetius! – mondta Rua, és váratlanul könnyed mozdulattal felállt a trónszékből. A többiek sem maradhattak ülve, ha a nyugati szárnykirály állt. Rua szinte szökkenve lépdelt le a trónokhoz vezető három széles falépcsőn, és rátette súlyos jobbját Aetius vállára. Még ő is meglepődött ezen a baráti megnyilvánuláson. Rua, szokásos közvetlensége ellenére, sohasem érintette még meg. Önkéntelenül az oldalához kapott, hogy fém alkarpántjával védje magát, ha esetleg szúrást kapna oldalról. Hiba volt, mert a mozdulata nem kerülte el Oktár figyelmét. A harcedzett tümenvezér azonban nem szólt, Aetius csak hosszú bajszának remegést látta, és azt, ahogyan a szeme villant. Aetius elszégyellte magát a bizalmatlansága miatt, és Ajhatun jóslatára gondolt. „Együtt emelkedtek majd, te és az apám.” Ilyen őszinte szomorúságot még sohasem érzett a nő hangjában, amikor reggel elköszöntek. Mintha attól félne, hogy apja a halálba küld engem.

– Barátom – folytatta Rua, ahogyan továbbsétáltak, és a hosszú csarnok ajtajainak kinyílásakor az őrök háromszor a padlóhoz csapták lófarkas lándzsáikat – egy ember jelentkezett nálam a minap, hogy szolgáljon. Azt mondja, görög, és mivel te jól értesz görögül, úgy gondolom, nem baj, ha minden szavára figyelsz.

– Nagyuram! – kezdte zavartan Aetius. – Ha újabb merénylettől tartasz, biztosíthatlak, hogy rám számíthatsz, ahogyan mindig. Túszként érkeztem hozzád, és te apám helyett apám lettél!

Meglepődött, amikor Tuldila kopasz fejét és tokás arcát látta meg a szőnyegekkel borított folyosó fordulójában, nyakában hivalkodó rubinokkal kirakott, egyenlő szárú, ariánus kereszttel. Az eunuch mellett egy tömzsi, barna kámzsás alak állt, csuklyája félig takarta azt a fiatal arcot, amely első pillantásra oly megnyerő volt, mégis a megfoghatatlan sötétség érzését keltette benne. A férfi jobb szemét szürkehályog csúfította, amikor Aetius ránézett, mintha a szenvedés kútjába bámult volna. Wotan jutott róla eszébe, a pogány gepidák és szkírek istene, akit az északi herulok Odinnak mondanak, és skaldjaik szerint fél szemét adta a mágikus tudásért, amikor Mimir kútjába nézett. A görög rezzenetlen, már-már kifejezéstelen mosolya olyan volt ebben a túlságosan is szabályos arcban, akár egy tőrdöfés.

– Ő itt a Thesszáliai Agathosz – mondta előzékenyen az eunuch, miután sorra meghajolt az urak előtt – híres doktor, magister, filozófus és Hermész papja.

Alp-Ajaz a férfi elé lépett, és jobbjával megérintette a vállát, biccentett, mintha csak üdvözölni akarná.

– Hermész? Az valami démon?

Agathosz még mindig mosolyogva rázta a fejét.

– Nem démon. Isten.

Oktár reszelős hangja Aetiust a legionárius csizmák tompa puffanására emlékeztette a hideg földön.

– Egy halott isten.

– Vannak még nagyuram olyanok, akiknek nem halott – mondta Tuldila –, bár mi, keresztények tudjuk, hogy Hermész hamis isten. Akik hisznek benne, valójában vagy a Sátánt, vagy pedig a pokol egyéb démonait imádják. De legyen ez az ő gondjuk.

Oktár szárazon felnevetett.

– Halott.

Agathosz, aki valószínűleg semmit sem értett a hun beszédből – vagy csak úgy tett, mintha nem értene semmit –, kifejezéstelen nyugalommal mosolygott.

– Isten hozott nálunk, Hermész papja – mondta Aetius görögül, és biccentett felé.

– Isten hozott – visszhangozta Agathosz ugyanazzal a furcsa mosollyal az arcán. – Melyik isten?

Aetius elengedte a füle mellett a gúnnyal teli megjegyzést. Agathosz könnyed lépésekkel követte őket, meghazudtolva a súlyos, kissé már hízásnak indult testet.

– Nos, Hermész papja – fordult hozzá Rua, amikor kiértek a palota udvarára –, kérésednek engedve, most szeretném, ha próbára tehetnélek téged.

Tuldila fordított, és Agathosz mosolyogva bólogatott. Aetius figyelte, hogyan gyülekeznek össze az udvaron a különböző rendű és rangú szolgák, fiatalok, öregek, férfiak és nők. Némelyik csak nemrégiben kerülhetett Rua ordujába, mások talán már Uldin alatt is itt szolgáltak.

Egyáltalán nem tűntek olyan rongyosnak és szerencsétlennek, mint azok a rabszolgák, akiket Róma nagy útjain és a bányákban látott, amikor Gaudentiusszal a Birodalomban utaztak. Inkább az apja jól tartott házi szolgáira emlékeztették, Silistrumban, abban a másik életben. Megszokta már jelenlétüket Rua palotája és a nagyobb nemesek házai körül, és néha alig tudta megkülönböztetni őket a szabadoktól. Most mégis különös érzés volt látni ezt a sokféle ruhát és sokféle arcot viselő embert egyetlen, engedelmes és egységes tömegbe zárva. Akár az összeterelt birkák az akolban. Egyesek talán gyanakodtak valamire közülük, mások szemükben a teljes megadással borultak le Rua király előtt, és bizonnyal nem értették, ugyan mi lehet olyan fontos, ami felkeltette uruk figyelmét. A nagy, nyitott kapu előtt egy idős ember állt hosszú bottal a kezében, Aetius csak fehér szakállát, görnyedt vállait látta, a szemét őzagancsos homlokpántról alálógó, vékony bőrszíjak takarták. Olyan nesztelenül jött be, hogy Aetius észre sem vette. Vagy mindig is itt állt? A hunok mindannyian meghajoltak az atakám felé, még Rua is mondott néhány üdvözlő szót. A keresztény Tuldila állva maradt, és Agathosz, mintha nem tudta volna mire vélni a dolgot, azt kérdezte az eunuchtól, hogy neki meg kellene-e hajolnia.

Rua azért hívta ide – gondolta a római –, hogy kísérje figyelemmel, tegyen bármit is a görög.

– Kíváncsivá tettél! – fordult Rua Agathoszhoz, amikor a szolgák összegyűltek a kiugró palotatetőt tartó, ékesen faragott faoszlopok előtt.

– A felügyelők a palota összes rabszolgáit egybegyűjtötték, és te egyet választhatsz közülük. Ha igaz, hogy az istened valóban nem rejtett el előled semmit, miként állítod, most lehetőséget adok neked, hogy bizonyítsd, miféle hatalommal ruházott fel. Ha az vagy valóban, akinek mondod magadat, akkor szeretnék tőled egy igazi csodát látni.

Tuldila mindent lefordított neki, és a hályogos szemű férfi, mint aki mindent megértett, sarus lábaival tett néhány lépést a tömegbe verődött rabszolgák közé, akik közül néhányan biztosan megérthették az eunuch szavait, mert Aetius látta, hogy riadt a tekintetük. Végül is rámutatott valakire, és a felügyelők előléptek. Agathosz választása egy fiatal lányra esett. Aetius még a szorosan fogott csuklyára emlékeztető kendő alatt is látta gyönyörű szeme villanását.

Agathosz intett neki, hogy vegye le a kendőt. A lány engedelmeskedett, kibomlott hajának repkedő sárgája az aratás mezejére emlékeztette otthon, Silistrumbam, a megérett búzakalász nap felé nyíló szépségére. Hogy szerette régen azt mezőt, milyen szívesen révedt bele buja hullámzásába!

Az eunuch gótul beszélt a lányhoz, hogy megnyugtassa, és kérte, hogy mutassa meg a kezeit Agathosznak, hogy kiolvashassa belőlük a jövőt. A lányt megdermesztette a félsz, csak meredt maga elé, de ahogy a kámzsás elé állt, és lágyan a homlokára tette a kezét, hamar engedett.

Mintha csak Agathosz a puszta tekintetével egy pillanat leforgása alatt hipnotizálta volna, engedelmesen követte Rua király elé. Ahogyan az oszlopsor alá léptek, és megálltak az uralkodó előtt, Aetius úgy látta, hogy a lány tekintete olyan merev, mintha a lelke valamiféle testen kívüli transzban lebegne.

Olyan különös, olyan lassú és bizonytalan volt a mozgása, akár az alvajárónak. Ahogyan a két apró, fehér tenyerét Agathosz széles, lapos ujjú kezébe vette, a lány szemei lecsukódtak, és a feje oldalra bicsaklott. Különös volt, hogy botladozása ellenére nem esett el. Agathosz szilárdan tartotta a kezét. Aetius mintha szavakat hallott volna, mormolást, amit nem értett. Nem görögül nem latinul, de nem is hunul vagy gótul, vagy valamilyen más, ismert emberi nyelven.

Mindenki feszülten figyelt, még Rua király sem mozdult.

Agathosz szája mintha mozgott volna. Elsuttogott-elkántált szavai olyanok voltak, akár a nyitott fekete sírból előszivárgó, halandó lelkére törő rontás. A lány arcán hirtelen rángás futott végig. A szemét lehunyta, és lassan, törékeny, fehér nyakát nyújtva, mintha álmodna, csókra kínálta ajkait a görögnek. Agathosz átölelte a vállát, és hosszan, mélyen csókolta, akár egy áldozatából lelket és életet kiszívó lény.

3

A keleti gyepű mögött

A csata még mindig nem dőlt el, pedig közeledett az este. A mező közepén emelkedő domb, tetején a vezéri sátrakkal hatalmas, zöld hátú állatnak tűnt. Atilla jeges ujjaknak érezte a vértje alá szivárgó vízcseppeket, ahogyan a több irányú támadás következtében szétszakadt tümen megpróbálta rendezni a sorait. A megtépázott, jakfarkas tugok itt-ott még magasan lengtek, de nem minden egység jutott el a domb fedezékébe, ahol Almis bég összevonta az erőit. A vezéri sátrak irányából nyargaló követek megpróbálták megteremteni az összeköttetést, néhány kötelék azonban túl messze volt ahhoz, hogy el lehessen érni. Most kellene kirohanni, közéjük vágni, és visszahozni azokat az embereket. Csak egy egészen rövid vágta lenne!

A domb oldalán állva Atilla látta, mint küzdenek az életükért, ahogyan a csatateret uraló szabir és szaragur lovasok villámgyorsan körbevágtatják és halálra nyilazzák őket. A lovukról lebukott emberek holtan hevertek a vériszamós sárban.

Almis bég kürtjei nem szólaltak meg. A felázott föld és a hátukban emelkedő domb nekik sem hagyott túl sok helyet az irányváltoztatáshoz, Szejhán vitézei körülötte azt beszélték, hogy a közelharc elkerülhetetlennek látszik. Jutas horka és más árulók dél felől a távoli párákba vesző fák közül közeledtek. A zászlók és a lovak árnya elmosódott kísértetalakokként táncoltak a szemhatáron. A mellette álló öreg százados megállapította, hogy már annyira zuhog, hogy hasztalan tovább íjat feszíteni.

Atilla a közeledő árulók fekete alakját figyelte, mintha formátlan árnyakat köpött volna ki magából a folyó, nem látta a tamgákat, még a lovakat sem. Kik lehetnek? Jutas horka emberei? Akacirok? Hun árulók, talán perzsák is? Az erdő megidézett démonai? Az égalja egészen elmosódott, nem látszott az Uatkan-folyó kanyarulata, és a másik oldalon, az erdő fekete lombja is eltűnt a ködben. Mintha elrothadt csontok fordultak volna ki a szeme előtt a zsíros televényből. Elesett férfiak lelkei kavarogtak és vonaglottak a csatamező vízben és vérben ázó dombjai körül. Valahol, talán a ködtől füstölgő erdőben, egy tudó ember kezdte el verni a dobját, hogy a halott harcosok lelkét minél hamarabb átdobolja a Világfára, de jajongó énekét hamar elmosta az eső és az ég dörgése.

*

Buda hirtelen tűnt fel mellette, néhány testőre kíséretében. A domb átellenes oldaláról érkezett, ahol talán közelharc is lehetett. Buda lovának szürke szügyvértjéről úgy csöpögött a vérrel kevert sár, mintha holtakon keresztül gázolt volna át. Sisak nem volt a fején, fekete varkocsai tekergődző kígyókként vonaglottak a turulos vért fölött, ahogyan a lovak patái felverték az elázott földet. A testvére arca még mindig a harc önkívületében égett, amikor viszont már elég közel jött, Atilla látta, hogy a szemei mégis befelé néznek.

Az ilyen ember nem látja a külső világot. Csak a Fordított világba néz. A lelkeket látja, akiket a harcból magával visz, azért nem ismeri meg.

Mert nem látta őt sem, szinte biztos volt ebben.

Talán megsérült a testvére, és az árnyéklelke már a Világfát járja?

Nyíl találta volna valahol, vagy kard vágta meg? Néhány pillanat, és erőtlen, elfehéredő kezekkel előrebukik ő is, ahogyan azok az emberek, akiknek a sorsáról már korábban döntött az Ég?

De nem, ahhoz túlzottan egyenes derékkal ült a nyergében. Nem találta sem nyíl, sem kard.

Amikor odaért hozzá, kiegyenesedett a nyeregben, és a szemébe nézett.

– Ma végzünk az árulókkal, öcsém! Most végre mindenki színt fog vallani!

Tekintetében olyan tűz égett, hogy Atilla egy pillanatra elkapta róla a sajátját. Ez nem az a Buda volt, akit ismert. Talán mindvégig tudta, hogy Jutas horka el fogja árulni? Talán mindvégig tudott mindent?

– Az istenek veled voltak, bátyám?

Buda bólintott.

– Velem voltak. Hallottam hangjukat a menny dörgésében!

– Igen – mondta ő, inkább csak magának. – Én is hallottam!

– Támadást vezetsz, bátyám? – kérdezte Atilla, amikor felnézett, szinte feleslegesen. Buda nem véletlenül járta végig az embereket. Talán azért jött ide hozzá, hogy végső búcsút vegyenek.

– Almis bég javaslatát követem. A bég az imént azt tanácsolta nekem, hogy váljunk kétfelé, akár a sas szárnya, és így összeroppantjuk az árulókat. Ezután megfordulunk, és újra egyesülünk. A magaslaton előnyben vagyunk, és nekik kell rohamot indítani, ha ki akarnak mozdítani innen. Az íjaik használhatatlanok. Győzni fogunk!

– Igen – bólintott Atilla, és ekkor mintha valódi szeretetet érzett volna a bátyja iránt. – Tengri akarja a győzelmet.

Buda mosolytalanul biccentett.

– Számítok rád, öcsém!

Továbblovagolt, majd kivonta a kardját.

– Végtelen Ég!

A magasba tartott kard Buda jobbjában olyan volt mintha fekete láng csapna fel az égbe. Bagatur isteni uralkodóházának ősi igéje hirtelen bátorságot öntött katonáiba.

Atilla csak bólintott.

A testvére mosolya viszont éles volt, akár a penge.

– Végtelen Ég!

*

Az ellenség több hullámban érkezett. A hunok sem sokat tétováztak. Talán a vezérek azt gondolták, könnyű győzelmet arathatnak egy minden oldalról körbevett ellenségen? Ha igen, keserűen csalatkozhatnak. Az íjakat használhatatlanná tette a víz. Maradtak hát a szúró-vágó fegyverek. A lovak fülsüketítő nyerítése mindent elnyelő hangörvénnyé olvadt össze az emberek ordításával, ahogyan az első sorok egymásba futottak. Atilla hosszú kopját látott Szejhán parancsnok egy jó harcosának vállába fúródni. Zászlók hanyatlottak le mellette, köztük egy csuklóból levágott, véres kéz. Iszonyatos öldöklés kezdődött.

Egyre többen jöttek, mintha sohasem akartak volna elfogyni. Kivont, egyenes kardja könnyebben szaladt bele egy felé vágtató griffjeles lovas arcába, mintha csak szalonnát vágott volna. Megyeri volt ez az áruló, szaragur vagy tán hun? Ellensége késett a hárítással, és ez elég volt ahhoz, hogy Atilla csak a szétvágott arc döbbent pillantását lássa, ahogyan hangtalan ordítással összecsuklik, de a mellette érkező vértpajzsos lovas már el is sodorta.

Jobbról is, balról is, beléjük rohantak. Szejhán parancsnok emberének felrántott pajzsa védte ki a neki szánt csapást. Szejhán lebukott a lováról. Nyíl fúródott a szemébe, Atilla csak egy pillanatig hallotta az ordítását, és látta parancsnoka összetaposott testét a fűben.

Az emberek lendülete megtörni látszott. Mintha többé nem tudtak volna ellenállni az egyre több hullámban érkező ellenség áradatának. Vezérük vesztével Szejhán emberei meghátráltak. Atilla velük hátrált, egykori testőrei közül, akiket a parancsnok rendelt melléje, már többen feküdtek merev tagokkal a véres, összetapodott földben. Ezután mintha az egész arcvonal hirtelen megingott volna. Az ellenség túlereje kezdte végképp elapasztani a hunok támadókedvét. Atilla keserű ízt érzett a torkában. Ha most nem támadnak vissza, ha nincsen valaki az első sorokban, aki képes megerősíteni a hadrendet, és újra lelket önteni a harcosokba, a csata elveszett.

Az egész világ kezdett előtte elhomályosulni. Ki lehet erősebb Hadúrnál?

– Mundzuk fia vagyok – kiáltotta hirtelen. – Vezetlek benneteket! Nem hátrálunk!

– Szejhánért! – hallotta az emberek kiáltását.

– Szejhánért! – kiáltotta ő is.

Mintha maga Hadúr lenne, úgy vágta le az első ellenfelét.

Néhány pillanatra mintha nem is a saját karja, hanem egy emberen túli erő mozgatta volna a pengéjét, ahogyan a vezetésével a hunok új támadásba kezdtek. Érezte a szívét lüktetni a vértje alatt, ahogyan újult erővel csapódtak neki az ellenségnek, mintha tűz égett volna a mellében, olyan forrón, akár a kovács izzította fém. A hunok és a szaragurok harci kiáltása megremegtette a levegőt.

A pajzsok és a kopják hatalmas csattanással repültek egymásnak, megtermett, páncélos férfiak zuhantak le nyergükből. Atilla egyenes kardja tökéletes biztonsággal simult a karjába, villámgyors mozdulataival szemben a rátámadóknak nem volt esélye. Egy bőrvértes szabir kizuhant a nyergéből, ahogyan Atilla villámgyors mozdulattal a nyakára csapott. Vér fröccsent, jobbról egy fekete szakállas, ordító, hatalmas ember csapott felé kétkezes kardjával, pajzsával hárította az ütést. Nekiugratott a megingó alánnak, és hegyes élű pajzsának sújtásával bezúzta a koponyáját, mielőtt az ellenfele újra felemelhette volna a kardot. Szúrt és hárított, sorra kivédve a felé indított csapásokat, a rátámadók fegyvere megtört kerek pajzsán. Mintha valóban az istenek páncélzata védte volna arra az időre. Egyetlen felé csapó penge sem érhette el. Körülötte már úgy hevertek a levágott testek, mint aratáskor a kalász.

Érezte a vér sós ízét a szájában. Érezte a győzelem ízét.

A rohamuk iszonyatos volt, miként Hadúr ordítása. A csata valóban megfordulni látszott. Körülötte pedig most mintha hirtelen kitisztult volna minden. A világ megfagyott. És ő, akár a diadalmas ifjú isten, aki csak most ereszkedett a Földre, hogy arany sarlójával kivágja az esőtől rothadó vetést. Egyként érezte magán az ellenség és Szejhán embereinek babonás tekintetét.

– Végtelen Ég! Szejhánért! – kiáltotta, de hang alig jött ki a torkán, úgy lüktetett a szíve.

Olyan egyedül volt, akár egy isten.

– Végtelen Ég! Végtelen Ég! – ordította újra meg újra. – Utánam, emberek! – ordította, és magasra tartotta a kardját. – Végtelen ég!

Új kürtjelek harsantak. Mintha egy begyakorolt, halálos tánc mozdulata lett volna, olyan egyszerre mozdultak meg új vezérüket követve Szejhán harcosai és más csapattestek is, akik csatlakoztak hozzá. Úgy illesztették a nyilat a húrhoz, mintha csak egy láthatatlan szeretőt öleltek volna magukhoz. A halálvesszők süvítve-zúgva húztak el Atilla feje fölött. Tetszett neki ez a zene.

Az ellenség visszaszorult, de talpon maradt lovasai meginogtak nyergükben, sokan felbuknak, mások maguk is nyilat illesztettek.

– Íjat feszíts! – kiáltott újból Atilla –, de ekkor már az emberek maguktól is lőttek, a világ a sistergő-zúgó, surranó hangok kavargó örvényévé változott.

Egy szaragur nyílvessző koppanva hullott le a sisakjáról, és látta, hogy mellette egy hun harcos ordítva zuhan a porba.

Nem számított.

Már semmi nem számított.

Újabb roham indult.

Atilla árnyéklelke látta, hogy az ellenség mindenütt hátrál. Valahol bennük halálos csapást kapott a támadás szelleme. Mi történhetett? A beléje költözött hatalom fordította volna meg így a csata menetét? Vagy valami más is van itt? Az eddig diadalmasan előrenyomuló ellenséges tümeneken áthullámzott a zavar. Meglátta a testvére öt lófarkas zászlójelét magasan lobogni.

Buda tehát szintén életben van. Látta aztán a bátyját is, ahogyan előrevágtat a zászlójel alatt, és emberei szoros alakzatban zúdulnak bele a lázadók kavargó tömegébe. Ott is megtörtek hamarosan, és a szétszakadozott sorok kezdtek felbomlani, akár egy szétbomló szövet. Buda sisak nélkül vágtatott, és kiáltva buzdította az embereit, kezében véres korbácsnak tűnt a kard, ahogyan jobbra, majd balra vágott.

Az ellenséges hadrend felbomlott, az egységek kétségbeesetten próbáltak valamiféle védelmet formálni, mielőtt a mindenütt megélénkülő hunok végképp összeroppantják őket. A hun támadás minden oldalól összezárult az ellenség körül, akár egy tomboló, győzhetetlen sárkány állkapcsa.

4

Rua ordujában

A rabszolgalány lehunyt szemekkel feküdt, fehér bőrén egyetlen vágás, egyetlen heg nélkül. Annyira sima, annyira mozdulatlan volt minden vonása, mintha egyszerűen csak elszenderült volna. Hosszú szempillái megrezzentek, ahogyan az atakám száraz, kérges tenyere végigsöpört az arcán. Kinyitva, majd újra lecsukva az érzéketlen szemhéjakat. Hány éves lehetett a lány? Talán tizenöt, tizenhét? Rua semmibe fagyott, üres végtelent látott, amikor a halott szemébe nézett. Az összes lélek egészen elszállt belőle, homloka hideg volt, kemény, mint a befagyott Mürver folyó jégháta.

Egészen levetkőztették, hogy lássák, nincs-e olyan pont, ahol a mérgezés következtében a bőr színe elváltozott volna. Rua tudta, hogy a konstantinápolyi udvarban élnek a világ legjobb méregkeverői. Eunuchja említette, ez a hályogos szemű, Agathosz néven bemutatkozó idegen valamiféle alkimista, azaz méregkeverő is lehet.

A lány fiatal testét, a nyugati szárnykirály akár kívánatosnak is találhatta volna, de Rua nem érzett vágyat iránta sem most, sem pedig korábban. Szinte észre sem vette. Régóta volt már király, oly rég, hogy már népes háremét is egyre ritkábban látogatta. A lány, akit Agathosz kiválasztott, hogy félelmetes tudományát bemutassa, minden kétséget kizáróan, valóban halott. Hogy ameddig élt szkír volt, szarmata, alán, talán trák vagy görög? Számít ez? Rabszolga volt. Egy olyan nép gyermeke, amely ellenállt Rua behódolási parancsának. Tehetett ő az apák és a férjek bűnéről? Nem, de ilyen a dolgok rendje. Különös, de valamiféle sajnálatot érzett iránta. Sok fiatal és szép rabszolgából lett a háremhölgye, ha elég okos volt ahhoz, hogy jól szolgáljon egy nagyurat, a végén pedig, a rabszolgából uralkodó lett, ahogyan a rossz nyelvek Uldin nagykirály keleti gót rabszolgalányból lett feleségéről, a néhai Gurthuna katunról mondták. Ha Rua hamarabb felfigyelt volna rá, talán megmutatja Alp-Ajaznak, kedvenc fiának. Ez a lány pedig minden kétséget kizáróan szép. De a szövőistenek rövid és értelmetlen életet szőttek neki ebben a középső világban, talán valamely más mindenségben elkövetett hiba vagy bűn következményeként. Ki ismeri az istenek szándékait?

– Halott! – mondta az atakám –, minden kétséget kizáróan az.

Amikor felnézett, a szeme keskeny volt, mint a holdsarló. Rua beleborzongott a látásába.

Mintha rettegne valamitől. Valóban retteg a legfőbb táltos-kám?

– Magad is láthattad, atakám, hogy mi történt!

– Láttam – bólintott a másik.

Most, hogy nem viselte agancsos koronáját, koponyatorzítástól lapos, csúcsos és természetellenes szögben megdőlt homloka egy a folyóból kimosott, szürke, a hullámok munkájától simára csiszolt kőre emlékeztette Ruát. Ahogyan a kérges, bőr alá varrt rovásokkal teleírt ujjak hirtelen mozdultak és a lány szeme újra felnyílt, még a király is úgy érezte, hogy hátra kell lépnie. Ha halott is, hátha az atakám valamilyen módon magához köti az árnyéklelkét. Nem jó sokáig egy halott szemébe néznie, az rontást hozhat. Ha igaz, és nem valami titkos, bőr alá szívódó méreggel, hanem valóban pusztán a tenyérbe suttogott ráolvasás segítségével ölte meg Agathosz ezt a rabszolgát, az azt jelenti, hogy olyan fegyver jutott a kezébe, amelyet korlátlanul és bárki ellen felhasználhat.

– Ott voltam akkor, amikor átkot olvasott rá – ismételte az atakám –, és ott voltam akkor is, amikor elhozták ide.

– Mit mondasz?

A legöregebb táltos-kám sokáig meredt Rua arcába. Begörbített ujjai úgy kaszáltak a levegőbe, mintha a halott lány árnyéklelkét szeretné elkapdosni, hogy foszlányokra téphesse, és olvasson belőle. Ráfújt a tenyerére, beleköpött, majd végképp lezárta a lány szemét.

– Vigyázz, Rua király! – mondta a kám, ahogyan nyúllábaktól, hollótollaktól, apró madarak csontjaitól zörgő köntöse ujjait felemelve a királyra mutatott.

– Biztos vagy benne, hogy nem valamely láthatatlanul ölő méreg volt?

A kám megrázta a fejét.

– Nincs olyan méreg, amely nyom nélkül így tudna ölni.

A király maga elé meredt.

– Igaz hát, amit mond. Igaz hát, hogy képes a puszta szóval, a puszta akarattal az életet elvenni. És ez az ember felajánlotta nekem a szolgálatait!

– Vigyázz, Rua király! – intette ismét a kám, ahogyan nyúllábaktól, hollótollaktól, apró madarak csontjaitól zörgő köntöse ujjait felemelve a királyra mutatott.

– Kértem az isteneket, hogy adjanak látást, és Ülgen megmutatta nekem, hogy nincs méreg az ereiben. Egy olyan tudó ember talált meg téged, aki talán Erlik kán sötét lelkét hordozza. Vannak olyanok közöttünk, akiknek hatalom adatott az égi és a földi dolgok felett.

– Vannak – bólintott Rua.

Érezte, hogy a szíve hevesebben ver a kelleténél.

– Miért gondolod, atakám, hogy Erlik kán sötét lelke van rajta. Hátha táltoserő az.

Az öreg a levegőbe szimatolt, mintha érezné a rothadás szagát, amely Erlik kán sötét jelenlétét kíséri ebben a középső világban.

– Nem táltoserő az.

Rua keze ökölbe szorult.

– Hát, nem öltök ti is, ha a hatalom, mely uralkodik, feletettek azt parancsolja? Egy nagyobb jó, egy igazabb világ eljövetelének kedvéért!

Az atakám nem felelt, lehunyta a szemét. Látszólag egészen el is révedt így, a fiatal lány holtteste mellett kuporogva, Rua már azt hitte, hogy sohasem tér vissza a Világfa ágáról, amelyre minden bizonnyal felhághatott az árnyéklelke. Türelmesen várt, mire a legfőbb táltos megszólalt.

– Azt mondtad nekem korábban, hogy nincs szükséged arra, hogy a tamag démonaihoz folyamodj azért, hogy céljaidat elérd.

– Azt mondtam! – csikorogta Rua.

– Azt mondtad nekem, hogy céljaidat, a nagyobb jó eléréséért, amelyek Nagy Hun Ulusz szent fájának virágzásához vezetnek, anélkül kívánod elérni, hogy sötét hatalmakat szólítanál a mélyből és a fagyból! Azt mondtad, mert tudtad, hogy én ezt nem tenném meg sohasem.

Rua nagyot fújt.

Talán azért beszél így az atakám, mert beismeri, hogy ő képtelen lenne rá? Talán azt gondolja, hogy meghátrál most, amikor Tengri egy olyan fegyvert adott a kezébe, amellyel talán senki sem rendelkezhet? Az istenek jelére várt. Arra várt, hogy az idő megérjen. Hát nem Tengri jele-e, hogy a varázsló most hozzá érkezett, és felajánlotta neki a szolgálatait?

– Akkor miért másítod meg a szavadat? – folytatta nyekergő, furcsán elhaló hangon az atakám. – Nem vagy-e az a király, aki magát a fénnyel és Tengri lelkével jegyezte el és nem pedig az árnyékkal?

– Király vagyok! Tengrire! – Rua képtelen volt visszafogni növekvő dühét. Felelősségre vonja a saját kámja? Őt, a királyt, Bagatur vérét? Tudta, súlyos vétség lenne még a királynak is, ha emelt hangon merészelne beszélni az atakámmal. Tudta, a Fordított világ hosszú karja talán kinyúlna ezért érte, és súlyos árat fizettetne meg vele, amiért ostoba módon áthágta az ősök vérével megszentelt, láthatatlan határokat. Mégsem állhatta, hogy az öreg felülkerekedjen rajta. Hát nem hallott már a világ olyanról, hogy a gyenge királyok kezéből kiragadták a kardot olyanok, akik magukat az istenek, az istenek szándékainak és szájainak vélték? Nem lett-e féltékeny az atakám, és nem tagadta meg a látás adományát Ajhatuntól, Rua saját lányától is, nem nevezte-e képzelődésnek a szellemlátását? Ostoba volt akkor, hogy elhitte. Az atakám féltékeny és öreg. Fél attól, hogy elveszíti, vagy talán már el is veszítette Tengri adományát.

– Talán tagadod, tiszteletre méltó atakám – mondta fojtott hangon –, hogy léteznek idők, amikor az istenek emberi alakot öltve járnak közöttünk? Hát nem arról szólnak-e a Bagatur idejéből való regösénekek, hogy az ogurok kánja súlyos hibát vétett, amikor nem ismerte fel az emberi alakba öltözött Tengrit, amikor az megjelent a sátrában, és a lánya kezét kérte? Hátha most is olyan idők járnak…

Az atakám hangja majdnem fagyos volt, akár a behavazott földek hátán csikorduló léptek hangja.

– De, ismerem a történetet, tiszteletre méltó Rua király.

– Akkor hát?

Rua érezte az előtte megnyíló örvényt, de már képtelen volt és talán nem is akart visszalépni. Látta magát a szent pajzson, érezte, ahogyan a nemzetségek az ég felé emelik. A halott Karaton teste a földön feküdt, úgy, ahogyan a rómaiak arénájában a kutyák és a rabszolgák, akiket széttépett a medve. Ki tudja, meddig élne még egyébként az a szívós vénember?

– Te vagy a király mindannyiunk felett – hajtotta meg a fejét a legfőbb táltos. – Én csak egy tanácsadó vagyok, akinek vagy adsz, vagy nem adsz a szavára. Te Bagatur vére vagy!

Rua fújtatva tett néhány lépést a rabszolgalány holtteste fölött gubbasztó öreg felé. Kinyújtotta a kezét

– Csókold meg a kezemet, atakám! – mondta. – Aztán elmehetsz.

Érezte, ahogyan a hideg, vékony ajkak kelletlenül préselődnek a kézfejéhez. Mintha nyúlós, hideg kumiszba mártották volna őket, vagy mintha az atakám előzőleg egy halottat csókolt volna. Rua megborzongott, amikor elhúzta a kezét. Egy hideg ujjat érzett a szívében. De most már kimondta a szavakat. Most már nem lehet visszaút anélkül, hogy meg ne szégyenülne az emberek és az istenek előtt.

Hamarosan főkirály lesz.

*

A nyugati szárny királya az éj közepén zavaros álomból ébredt. Kumiszt kellett inna, hogy egyáltalán el tudjon aludni. Az első és a második feleség, akikkel Rua általában megosztotta az ágyát, előzőleg összekaptak valamin, de neki most még ahhoz sem volt kedve, hogy rendet tegyen közöttük.

Álmában újból a földön fekvő rabszolgalányt látta, ahogyan a halott szemei újra felnyílnak.

A szőke szakállú, kámzsás ember a holttest mellett állt, és valamilyen üvegcséből egy szürke ködre emlékeztető italt töltött a szájába. A lány köhögött, majd felült, aztán zavarában szerette volna eltakarni a meztelenségét.

– Miért tetted? – kérdezte Rua. – Miért ölted meg, és miért támasztottad fel?

– Mert ismerem a vágyaidat, Rua király – válaszolta a görög, ezúttal tisztán érthető hun nyelven.

– És ameddig vágyaid vannak és hatalmad is van, addig követned kell ezeket a vágyakat, legyenek azok akár jók, akár rosszak. És ebből a gondolatból származik majd minden bűnös cselekedet és hiba, amelyet még elkövetsz.

Az arcának derűs nyugalma éles ellentétben állt azzal, amit mondott, az álomban feltámasztott lány rettegésével és zavaradottságával.

Rua érezte egyre növekvő félelmét. Ez az ember úgy játszik mások életével, mintha valóban isten lenne. Ha különös módon nem tudná, hogy álmodik, azt hinné, ez a valóság.

– Álmodom – mondta a görögnek. – Álmodom ezt az egészet. Valójában nem támasztottad fel!

– Valójában nem is öltem meg – bólintott Agathosz. – Mert a lány, miként én magam, végtelen elméd játékai vagyunk, ó, Hatalmas. Tengri álmodik csak mindent mindenekben, és ha magad Tengri vagy, a holtakat is feltámaszthatod. Nézd, király, megmutatom. Kinyújtotta ismeretlen, görög jelekkel teleírt tenyerét, olyan volt, mint egy kitáruló, karmos madárláb. Mielőtt egyetlen mozdulatot is tehetett volna, kezével megragadta Rua homlokát, és szorosan tartotta. Istenek! Olyan forróságot érzett a fejében és a tüdejében, amely mintha elégette volna mind a lélegzetét.

Amikor Rua felébredt, kiszáradt torka lüktetett, a kumisz úgy kaparta, mintha a gyomrából felcsapó tüzes fájdalom felégette volna a nyelőcsövét. Felült a medveprém fekhelyen, és kis híja volt, hogy nem kezdett el okádni. Az ősökre! Vagy a kumisz volt romlott, vagy pedig én öregedtem meg ennyire!

Reggel, amikor Rua nagy nehezen magához tért a kábulatszerű ürességből, az első felesége, Alp-Ajaz anyjának aggodalmas hangja szólította.

– Fekete álmod volt az éjjel, férjem? Rosszul aludtál?

– Honnan tudod?

Rua meglepődött, mert úgy látta, hogy feleségei mélyen alszanak. Mégis elárultam volna magamat?

– Éreztem reggel rajtad valamit. Mintha egy idegen szellem jött volna a palotába, talán a füstlyukon át, a holdfénnyel. Figyeltem, és úgy láttam, mintha egész éjjel az ányéklelkeden ült volna, hatalmas király.

Rua idegesen legyintett.

– Nem volt ott semmiféle idegen szellem! Farkas vonyított az éjjel, azért ébredtem meg.

– A jelek miatt aggódsz?

Rua csak lassan fordította a fejét.

– Láttad te is a jeleket! Az istenek győzelmet adnak nekem a rómaiakon. Az atakám azt mondta, hogy amikor a gepidák követei megérkeztek, három saskeselyű is körözött az égen!

5

A keleti gyepű mögött

Ajbarsz a fia, Erkan mellett lovagolt a vértől iszamóssá vált folyóparton. A csata mocskától érintetlen lemezes vértjükben az ember akár még testvéreknek is vélhette volna őket, ha nem látja az apa gyűrűktől nehéz, őszbe csavarodott szakállát. Megyeriek is érkeztek velük, és később, amikor táborba szálltak, Atilla meglepetten ismerte fel az egyik láncvértes lovasban azt a Liutinkát, aki a megyeri gyepű szent erdejében először fogadta őket.

Amikor Atilla meglátta a harctéren a nagybátyját, egyszerre érzett iránta mélységes csodálatot és valamiféle zsigeri dühöt, amiért semmit sem árult el. Ha csak egy pillanatot is késlekedik, mindannyian odaveszhettünk volna.

De a csodálat felülkerekedett.

Ajbarsz még soha, egyetlen csatáját sem veszítette el.

Miután Ajbarsz és a fia leszálltak lovukról, és a vitézek fegyvereiket rázva éltették a vezért, alacsony, kövérkés, sötétebb arcbőrű ember vált ki a jula vezér érkezésére összesereglett harcosok gyűrűjéből. Tollas köntöse, a nyakába kötött számtalan csont, a rovásokkal sűrűn faragott kőrisbot, amelyre támaszkodott, azonnal elárulta, hogy kám. Ismerős volt Atillának a kám alakja, a járása, hát nem őt látta a csata előtt, az erdő szélén, nem ő verte ott a szellemdobját? Ajbarsz együttműködött volna az ellenséggel? Mi történik itt?

– Ezt találtam nála, hatalmas Bagatur{52} – mondta a kám, és mélyen meghajolt Ajbarsz előtt. Kezében Atilla egy vastag bőrszíjra fűzött érmet látott.

– Mit mondanak a szellemek, Bese kám? – kérdezte Ajbarsz anélkül, hogy a kezébe vette volna.

– Miután Könül kiadta a támadási parancsot – folytatta a kám –, és leküldte az egész sereget a dombról, én átkutattam a sátrát. Az áruló mindent elhitt nekem, nagyuram. Mindent, amit mondtam neki az álmokról és a jelekről, és arról, hogy azt hiszed, az onogurok ellened vannak és ostoba módon, kettéosztottad a sereget. Elhitte azt is, hogy a tó tükréből olvastam ki a győzelmét és sereged pusztulását az erdő csapdájában. A kám táskás, fáradt szemei mélyen ültek üregükben, és most, némileg reménykedve figyelték Ajbarszt.

– Tessék, ez is a tiéd, nagyúr. Vedd el.

– Ez a jel? – kérdezte bizalmatlan hangon Erkan, és átvette a táltos kezéből a bőrszíjon függő, átlyukasztott pénzt. Atilla látott már ilyen pénzt, de ez mintha még nagyobb lett volna, mint azok, amelyekkel a déli gyepűről érkezett kereskedők fizettek az apja Atil-parti ordujában. Kétségtelenül perzsa érem volt.

– Mit mondanak a szellemek? – kérdezte Ajbarsz. – Van rajta valamilyen rontás?

Bese kám enyhén meghajtotta a fejét, és Atillának feltűnt, hogy mintha erősebben markolná a kezében tartott, rovásokkal faragott kőrisbotot.

– Hatalmas Bagatur, a szellemek hallgatnak ebben a dologban. Elhoztam neked, mert tudnod kell, hogy ilyet csak Jazdagird bizalmasai kaptak!

Ajbarsz arca rezzenetlen maradt.

– Honnan tudjam, hogy valóban Könül sátrában találtad? Ő és a fia megindultak felé, és a kám mintha összerezzent volna.

– Szellemek! – motyogta maga elé és hátrébb lépett egyet.

Ajbarsz megállt a táltos előtt, és az, mintha összébb húzódott volna.

– Ne félj, Bese, a fizetséged nem marad el.

A hangja mély volt, nyugodt.

– Sohasem szolgáltam Könül béget! – mondta remegő hangon a kám.

– Én pedig most azt mondom – folytatta nyugodtan Ajbarsz –, hogy kérned sem kell a fizetséget az újabb árulásodért.

A kám nem felelt, csak mintha a homlokán apró ráncok jelentek volna meg.

– Erkan! – utasította a fiát. – Kísérd ezt az embert a sátramba. Ha ellenkezne, vegyétek el a botját, és kötözzétek meg a kezét. A nagykirály pedig majd eldönti, hogy milyen büntetést kap, amiért elárulta az urát.

– Büntetést? – vetett ellen Erkan. – Atyám…

Ajbarsz rámeredt a fiára. Néhány pillanatig néztek így egymás szemébe. Majd Erkan megütötte a mellkasát az öklével és bólintott. Mielőtt Bese bármit és tehetett volna, vállon ragadta, és félig a földre nyomta.

– Ez az ember elárulta az urát – mondta Ajbarsz szárazon és egyszerűen. – Az árulók jutalma és büntetése többnyire halál, akármelyik oldalán álljanak is.

*

Szejhán parancsnok életben maradt emberei azt mondták Atillának, hogy a nagybátyja harcosai máris megindultak szerte az Uatkan völgyében, hogy zsarátnokot vessenek a lázadó jurtákra, rabszíjra fűzzék az áruló harcosok asszonyait és gyermekeit. Senki sem árulhatja el büntetlenül Karaton nagykirályt. Hallotta, hogy Könül béget menekülés közben lőtték a folyóba, Iklad kánt pedig Ajbarsz páncélos testőrsége vágta le, amikor megkísérelt kétségbeesetten ellentámadni. Senki sem fog megmenekülni a bosszútól, amelyet a nagykirály büntető keze most rájuk mér, bármilyen mélyre is veszi be magát a gyepű mögé.

– Megtaláltad, herceg, a választ a nekem feltett kérdéseidre? – kérdezte, amikor a tüzek fényében találkoztak.

Atillában még mindig forrt valamilyen indulat Ajbarsz irányába.

– Mindvégig tudtad, Liutinka bő, hogy a horka áruló!

A megyeri harcos nyugodtan bólintott.

– Nagy meghasonlás volt a fők között. De nem mindenkit volt képes rávenni a fenyegetéseivel és az ígéreteivel, hogy elárulja a nagykirályt. Azt hitte talán, hogy Tengri neki adta az uralmat a hét törzs felett, de ebben hatalmasat tévedett! Ármány volt az, aki az uralmat neki adta és nem Tengri!

– Ki tudta még rajtad kívül?

– Kevesen – mondta Liutinka, amikor lassan elsétált a tüzek mellett. – Ajbarsz mindvégig. Kapcsoltban álltunk. És Zoárd nagyfő. Tarcal szent fejedelem. És azok, akik őt követik.

– És mi lesz most?

Liutinka hangja majdnem közönyös volt, pedig a véreiről is beszélt.

– Tarcal szavára új horkát emelnek pajzsra a szent vérvonalból. A harcosok családját pedig, akik Jutast szolgálták, a törzsek kivetik, és elvesztik megyeri nevüket. A törvény, az törvény!

– Ajbarsz tökéletes csapdát állított a lázadóknak – mondta később Buda, amikor a tüzek már kezdtek leégni.

– Erkant az onogurok déli szállásaihoz küldte a másik tümennel, és úgy tett, mintha a sereg egyik felét kivonná a harcokból.

Atilla bólintott.

– Valójában pedig mindvégig az volt a terve, hogy észak felé fordul, mihelyt az összes ellensége összegyűlt körülöttünk. Jutas azt hitte, hogy ő vezet minket kelepcébe, de végül is ő volt az, aki belesétált Ajbarsz csapdájába. Ezért tudott olyan gyorsan csatlakozni a csatához és megfordítani, mert mindvégig erre készült. És ezért küldött a testvérem személyében tapasztalatlan parancsnokot, hogy végképp elaltassa Jutas gyanakvását. Buda hunyorított, de a szokásos gőg mintha eltűnt volna az arcáról.

– Ezért.

– Nem is neheztelsz rá, amiért nem avatott be téged? Nem gondolod, hogy csalétkül használt?

Buda megrázta a fejét. A szemében mintha olyasféle hála ébredt volna, amelyet az emberek az isteneknek szentelt ligetek csöndjében éreznek, mikor a fák elé járulnak. Amióta Buda meglátta Nap Anya fényét Almis bég kivont pengéjén táncolni, és hallotta az ég váratlan dördülését, Buda önérzetét megingatta a bizonytalanság. Mintha valami rontás visszahúzódott volna belőle a homályba. Vajon valóban táltoserejű volt Almis kardja? Karaton fia tudó ember, hogy egyetlen mozdulatával ilyen béklyót vetett a Budában lappangó sötétnek?

– Nem neheztelek rá. A legteljesebb titokban kellett tartania ezt a tervet.

Mindvégig tudta, hogy Jutas horka el fogja árulni, hiszen Jutas volt az egyik, akit Jazdagird megkeresett aljas nyelvével. Atilla most Zoárd nagyfő, a megyeri látó rezzenéstelenül fürkész szemét látta maga előtt. Megmondta előre, egyetlen szó nélkül is.

– De ki kellett mozdítania őt a szállásából, rá kellett kényszerítenie, hogy színt valljon. Ezért küldött téged hozzá.

– Ezért.

– És Almis bég? Ő is tudta?

Buda szemei összeszűkültek.

– Talán.

*

Az elfogott Jutas horka megfosztva méltóságjelvényeitől, arcán a száradt vérfoltokkal, tövig levágott varkocsaival, a halálra ítéltek fehér köntösében, most csak olyannak tűnt, mint bármelyik elítélt, aki tudja, a halálba megy. Ajbarsz testőrei szorosan körbefogták, nem mintha bármiféle esélye lett volna menekülni. A halálba menőket mindig is ebbe a hófehér, makulátlanul tiszta ruhába öltöztették, az ősi hun szokás szerint: áldozatként adják őket a föld és az Ég tiszta szellemeinek.

Ajbarsz maga lépett a földbe szúrt lándzsákkal kerített, sebtében emelt vesztőhelyre. Sárga, bő ujjú köntöst öltött lemezes díszvértje fölé, amely szárnyként lebbent, amikor két tenyerét széttárva, szertartásos mozdulattal felemelte a nagykirályi rováspálcát, és vontatott fejhangon kántálta szavait:

– Karaton tan-hu az Ég fia, akit a négy égtáj urának neveznek az istenek és az ősök nevében, akit uralkodó istenségnek neveznek az Ősök és a Tengri nevében, a bűnös felett ma ítéletet hozott!

Jutas felemelte az arcát, aztán azonnal eltakarta, mintha egy fénysugár, amely áttört az Urál bércei körül oszladozni kezdő felhők mögül, váratlanul elvakította volna. Az összenyomorodott, tömpe ujjak között könnyek csillantak.

Az emberek összenéztek.

– Karaton tan-hu király, akit kegyesnek neveznek népei, akik vérrel vett szerződéssel hozzá, őseihez és utódjaihoz köttettek, úgy döntött, nagy kegyelmet gyakorol!

Atilla csak annyira merte megmozdítani a fejét, hogy elkapja a tőle jobbra álló Buda pillantását. Karaton nagykirály megkegyelmez? Vajon lehetséges ez? Tompa morajlás hallatszott a rögtönzött vesztőhely körül álló harcosok gyűrűjében.

– Csendet! – csattant korbácsként Erkantól, akit Ajbarsz időközben kinevezett testőrparancsnokká. – Atyám szólni kíván!

– Jutas horka! – folytatta Ajbarsz. – A te nemzetségedet még Balamir nagykirály tette hunná. Vezér voltál, a hunok és a megyeriek véréből. Te viszont, megszegve a nagykirálynak tett hűségesküdet, a perzsák pénzén vett hatalommal akartál uralkodni minden törzs felett, a pusztulásba vezetve a rád bízott aulokat és népeket. A nagykirály ellensége, a perzsa Jazdagird neked szövetséget és támogatást ígért, de cserébe a lázadásodért nem kaptál mást, csak kötelet a nyakadba! Halld hát a nagy tan-hu szavait! Nyelvedet veszítsd el, hogy árulás és hazugság szavai ne hagyhassák el torkod átkozott üregét! Veszítsd el a fejed is, hogy a benne lakó gonosz szellem örökre hagyja el a Középső világot! De halálod után a koponyádat ne törjék össze!

Újabb morajlás támadt az összegyűlt harcosok között, de hangok elhallgattak, amikor Erkan felemelte a kezét.

– Jutas horka Karaton egyik lányát kapta feleségül – mondta egy idősebb hun. – A fiait a nagykirály meg fogja kímélni.

– A lázadás négy, korábban már megnevezett vezetőjének halállal kell lakolnia, és Tas fiadnak, akit a csatában megöltek, a fejét még ma lándzsára húzzuk. Élő két fiaid, lányaid, feleségeid, valamint ágyasaid életét azonban az Ég könyörületes fia megkíméli, ahogyan vagyonod, lovaid és marháid is nemzetséged tulajdonában maradnak, melyet vérrokonság kötelékei láncolnak az Ég fiához. Ez hát az ítélet!

A bejelentést mély csend fogadta. Jutas felnézett az égre, a szemében mintha nedvesség lett volna. Könnyek, vagy tán az arcán lassan araszoló, csepergő eső?

– Kívánsz valamit mondani, áruló? – kérdezte Erkan jeges közönnyel a hangjában.

Jutas előlépett. Mintha bűvöletből tért volna magához, megrázta magát, széttárta a kezét. Összetört ujjai hús- és vérszőtte kesztyűként bénán lógtak a jobb kezén.

– Én nem árultam el a nagykirályt! – kiáltotta rekedt, szinte tébolyult hangon. – Kegyelmezzetek! Én mindvégig mellette álltam. Könül bég és Iklad, ők voltak az árulók!

A kivégzésre összegyűlt tömegből egyetlen szó sem hallatszott.

– Az áruló beszélt tehát! – mondta Erkan, és megragadta Jutas vállát. – Most pedig beszéljenek helyette az istenek!

Mintha reccsent volna a csont, ahogyan vastag nemezcsizmájával a térdhajlatába rúgott, és Jutas a fájdalomtól felnyögve összerogyott. Ajbarsz testőrei felrángatták a horkát, miközben Erkan a jobbjával megragadta varkocsának szánalmas maradványát, és kifeszítette a nyakát. A horka most már nem is küzdött. Ajbarsz előrelépett, és magasra emelte a kétélű, széles pengéjű kardot. Néhány pillanatig megvetett lábakkal állt ott a kard hegyét az égnek szegezve, kiborotvált koponyáján a bőr majdnem vörösnek tetszett a már lenyugváshoz készülődő nap szivárványfényében. Pengevékonnyá szűkült ajkán, somolygás árnya suhant át.

– Legyen ez intelem, hogy mi a jutalma annak, aki elárulja a hun nevet! Éljen Karaton nagykirály, a világ ura, Bagatur vére!

Atilla az árnyéklelkével azt a tökéletesen pontos mozdulatot látta viszont most is, amellyel Ajbarsz Mundzuk kurgánjának tetején állva, egy kígyó gyorsaságával kitért, és eltalálta a bika szívét. A szétszálló vércseppek úgy fröccsentek rá Erlik kán csupán tegnap földbe vert szégyenoszlopára, mintha csak a megváltó eső hullana a tüzek havában kiszáradt földre. A tamag urának szentelt szégyenfa gyorsan itta be az áruló vérét. Atilla belemélyedt a földön háromszor megpördülő fej meredt, tébolyodott szemébe. A fej Ajbarsz csizmájához gurulva megállt, de mindvégig Atillát fürkészte.

6

Rua ordujában

Ajhatun tudta, hogy a búcsúzáskor majd nem lesz képes visszatartani a könnyeit. Aetius vidámnak tűnt, noha jókedvébe önkéntelelenül belekeveredett a rettentnek az íze is, mintha a talpa előtt hirtelen felnyíló szakadékokkal nézne farkasszemet. Ajhatun ragaszkodott hozzá, hogy kilovagolhasson vele egészen a kikötőig, egészen addig a partig, ahonnan a három hajó indult. Rua nem követte őket, csupán az ordu határáig kísérte magas, sötét hátú lova hátán a hajóra készülő alattvalóit, amikor lemezvértes testőrei lófarkas, magasba tartott kopjái alatt észrevette a lányát a hun, római, gót és ki tudja még milyen tömeg között. Ajhatun nem látott a szemében mást, csak valami távoli idegenséget. Egészen elfelejtette, hogy ő adott engem Aetiusnak. Most pedig, hogy Aetiust elküldi magától, nincsen már szükség arra, hogy a díszes jurtában lakjon, távol az asszonyháztól. Mint férjezetlen hajadont, vissza fog engem küldeni az asszonyházba! Oda, ahol a hárem idősebb hölgyei, sőt Uldin régi feleségei is, a férjüket évtizedekkel túlélt matrónák, akiket „Umáj anyának” kell hívni, gyakorolják majd felette kérlelhetetlen hatalmukat. Különösen akkor vár rá ez a szomorú sors, ha Aetius nem jön vissza. Mert honnan is lehetne bizonyos abban, hogy visszajön? Én egyáltalán nem vágyom vissza az asszonyházba, és ezt atyám is tudja.

Rua és testőrei megálltak előtte. Atyja árnyéka, mintha az Ég megmérhetetlen magasából szólt volna hozzá, teljesen beborította.

– Te itt maradsz, igaz?

– Nem áll szándékomban vele menni, atyám. – Ajhatun meghajtotta a fejét. – De engedelmeddel, a kikötőig elkísérném Aetiust. Bocsáss meg, hogy nem kértem előzőleg az engedélyedet, de tőle tudom, hogy mennyire elfoglalt téged a sok teendőd.

Rua mintha a rá nem jellemző idegességgel babrált volna a díszes lószerszámon.

– Hát persze. A sok teendő! Menj csak, elég fegyveres kíséri a kincsekkel megrakott ládákat, oda és vissza! De másnapra gyere haza majd velük. A hárem hölgyei majd gondodat viselik, amíg a jó Aetius úton van. Tudod, kedves vagy nekem, és oly bölcs, mint az anyád is volt!

Lehajolt a nyergéből, és rátette hatalmas tenyerét a fejére. Furcsa, zavart mosolyában Ajhatun mintha egy árnyat látott volna. Már léptetett is tovább, a testőrök vértezett lovai nagyokat horkantottak. Ajhatun egészen addig nézett utánuk, míg meg nem jelent mellette Aetius. Egy fekete íz rákapaszkodott a lovára. Valahová űzi majd, egy olyan sötét és hideg helyre, ahová egy lélek sem szeretne menni.

Hogy hány lánya volt Ruának, tán maga sem tudta. Ajhatun így sem tudta pontosan, hány testvére is van, hiszen a hárem hatalmas. Nem mintha számított volna. Hiszen még halott anyja sem állt hozzá soha olyan közel, mint az a délceg lovas, aki most vidám mosollyal került melléje hirtelen, és aki most elhagyja. Mert azt, hogy Aetius elhagyja majd, egyre biztosabban sejdítette azóta, hogy Rua követté tette. Nem a szellemek jövendölték meg, hanem a férfi hangja, a sietős, eltúlzott, határozott mozdulatai. Nem rám figyel most, hanem arra a számára elérhetetlen álomra. Arra a végzetébe vivő ábrándképre, délibábra.

– Szeretem a tengert – mondta Aetius, amikor már a nagy szekerek és a lovak a kikötő hullámok mosta, régi római falai alatt álltak. – Az apám többször kivitt a tengerpartra, amikor még Silistrában éltünk. Emlékszem a fényes kagylókra, és arra, hogy milyen volt akkor a víz illata. Akkor pedig nyolcéves voltam, amikor az apám az öccsémmel együtt Constantinopolisba vitt. Akkor is a tengeren át mentünk, egy hatalmas, fehér törzsű egyiptomi gályán, amelynek szemek voltak felfestve az oldalára. A város olyan, mint egy kőből faragott erdő. Végtelen, mint a puszta, a házak és paloták lebegni látszanak a víz fölött, mintha csak odafestették volna őket. Csak Róma lehet hatalmasabb Constantinopolisnál, minden városok anyja. Egyszer elviszlek téged Rómába, hogy te is lásd!

Ajhatun érezte a férfi megindultságát, ahogyan a régi emlékekről, különösen, amikor Constantinopolisról beszélt. Ő nem vágyott a kőből épített falak közé. Nem, mert a köveknek és a belőlük készített épületeknek valamilyen sötét, száraz lelke van, kevéssé mozdul ott a lélek, a fán és a nemezen keresztül viszont akadálytalanul áramolhatnak. Most is érezte őket maga körül, ahogyan a régi, itt-ott már leomlott kőfalak, lapos tetejű, római kőépületek között lovagoltak, a gyep felverte kőutakon. Megkeseredett, torz kéreggé aszalódott lelkek mozdultak csak itt a falakban, ezek néztek utánuk sóvár, rosszindulatú, idegen nyelveken sugdolózva.

Constantinopolis vagy Róma talán ugyanilyen, csak nagyobb, telve még sokkal több, még tovább sötétedett, megkeseredett lélekkel, akik örökre a kövekbe lettek zárva.

Egy félig beomlott diadalív alatt haladtak el, itt egy pillanatra megálltak, és Aetius lelkesen mondott néhány szót a falakba faragott szobrokról: római katonák voltak ott lándzsával és karddal a kezükben, magas, tarajos sisakban, és azokról, akiket alávetettek, miközben papjaik kövekbe igézték a lelkük szellemét.

Ajhatun biztos volt benne, hogy az ősöknek nem valami üdvös átmenni az ilyen összetöredezett, rossz lelkeket megkötő kapuk alatt. Néha képes volt ő is látni az árnyékkörvonalát azoknak a még hatalmasabb kőíveknek, amelyekről Aetius lelkesen mesélt. Ahogy az épen hagyott oszlopos, kupolás nagy templomok formáit is, megannyi csodával álomszerűen kirajzolódni árnyéklelke vásznára, a napfényben izzó aranykereszteket, a szürke és ovális arénákat, a négy emelet magasságba törő világos, ablakos házakat, a szűk utcákat, amelyek a tengerparti dombokra vezetnek fel.

Boldog lenne ott, ha valóban sor kerülne arra, hogy Aetius magával vigye? Boldog lehetne ott, idegenben, ha nem látná többé a Kharvad-hegység hósapkás hegyeit, ha nem érezné a Mürver folyó berkeinek párás leheletét maga körül, ha nem láthatná többé az istenek sziklába vájt arcait és az ősök agyagszobrait a szent tölgyek törzse mellett? Nem, nem lehetne boldog. De furcsamód mégis megtenné, ha Aetius akarná. Talán még annak a fára szögezett istennek a hitét is elfogadná, amelyről Aetius azt mondja, hogy az Egyedüli Isten, de mégis három. Beleborzongott ebbe a gondolatba, ahogyan egészen közelről figyelte a római ifjú arcát.

– Én még sohasem láttam a tengert – mondta neki, miközben lassan előrelovagoltak a partig.

– Azt hiszem, te is szeretni fogod. Hatalmas, akár az Isten.

Különös módon hangzott mindez, hiszen a „tenger” szó ugyanaz volt, mint Tengri. A tenger szó a hun nyelven Istent vagy az eget is jelentette, és talán inkább nagy tavat kellett volna mondania, de Ajhatun érezte, hogy ez nem fejezné ki igazán, hogy mi is valójában a tenger. Aetius pedig nem értette.

– Mare – mondta most latinul, amikor végre meglátták a nagy vizet.

A kikötő nem volt olyan messze Rua ordujától, mint Ajhatun gondolta. Nem volt ez félnapi lovaglásra sem. Nem sokat jelent ez egy hun leány számára, akit hamarabb ültetnek ló hátára, mint hogy igazán megtanult volna járni. A tenger végtelen kéksége megnyugtató lassúsággal hullámzott előttük.

Úgy morajlott, mintha csak egy hatalmas, végtelen messzeségbe terpeszkedő élőlény lassú lélegzetvételét hallgatná. Ajahtun még ebből a távolságból is jól kihallotta a hullámverésből kavargó lelkek iszonyú csillagmiriádnyi sokaságát. Beleszédült az igézetbe, valósággal megbabonázta a kimondhatatlanul iszonyú és gyönyörű szép tenger. A fehér hátú sirályok, csérek és más madarak aranyszélű felhőfoszlányoknak tűntek a merészen emelkedő római falak, a régi, itt-ott már megroggyant, köríves árkádokat formáló vízvezeték és faragott orrú, sok evezős hajóóriások felett. A víz tükre úgy csillogott a nap egy-egy hirtelen odavetett fénydárdája sugarában, mintha a hullámok suttogó szellemei a mélységben aranytüzű fáklyáikat gyújtották volna.

Nem sokkal ezután a partot körülvevő nagy, szürke sziklák peremén álltak. Ajhatun rátette a kezét a férfi homlokára, váratlanul magához húzta, és megcsókolta. Csak Szél Atya kis lökése kellene – gondolta –, hogy most lezuhanjanak innen, és összezúzva haljanak meg a sziklás fövenyen.

Akkor egészen bizonyos, örökre együtt lehetnének, ebben az utolsó ölelésben egybeforrva.

A szikla síkos tetejéről az evezős gályák apró játékszereknek tűntek, és az is jól látszott, hogy a szolgák, mint a föld szaladgáló kis hangyái, már pakolják is felfelé a hatalmas zsákokat, az arannyal, díszes ruhákkal teli ládákat. A lány gondolataira mintegy válaszul felettük váratlanul beborult az ég. Egy tépett szélű, feketés felhő érkezett és Szél Atya belekapott az egyik hatalmas evezősgálya félig leengedett vitorlájába.

– Jöjj, kedves – mondta Aetius, és a karját óvón felemelte –, nem biztonságos idefent. Bármilyen szép is a látvány, nem éri meg, ne kísértsük a Sátánt.

Ajhatun magától megrettenve, engedelmesen karolt bele a férfiba. Együtt másztak le óvatosan, vigyázva az algától megzöldült, csúszós sziklákon. A hajók római és trák matrózai már nagy tömegben forgolódtak a Karatonnak küldött rabnők, a ruhanemű és a hatalmas bálászsákok körül.

Lemezvértes, vassisakos hunok felügyelték az áruk és az ajándékok berakodását, Rua emberei, akik közül néhány Aetiusszal utazik majd az orduba. Ajhatun jól látta, hogy milyen bizalmatlan szemekkel méregetik a vízjáró rémséges, istentelen „lélekvesztőket”. A hun soha nem volt hajós nép, a királyok és vezérek csak „talpaknak” hívott tutajokat, kisebb csónakokat használtak a folyókon való átkelésekhez, de a legtöbbször, már ha a kámok lecsendesítették a gázlók lelkeit, egyszerűbb volt átúsztatni. Sem az apjának, sem pedig Karaton nagykirálynak nem volt hajóhada, de annyi meghódított szolgával már lehetővé vált, hogy harci gályákat tartsanak fenn és szereljenek fel számukra, amelyek a hun királyok lófarkas tugjait tűzik fel a hegyes döfőorr fölé. A harcosok idegenkedése és velük szemben Aetius lelkesedése nem szorult magyarázatra. Az egyiket a bezártság kényszere, a másikat a szabadság megtapasztalása ébresztette. Noha ezt a csalóka szabadságot csak az nyerhette el, aki képes volt uralni a szélsőségekre hajlamos tengert. Kámot kellett volna először hívni, hogy megáldja a vizet, hogy segítsen lecsendesíteni, ezeket a benne kavargó, zavaros lelkeket!

Egy málhás teve mellett haladtak el éppen, amikor Ajhatun újra megérezte magán a hályogos szemű ember tekintetét.

Az egyik hajó hídján állt, és a korlátról nézte őket, miközben mellette éppen egy makacskodó lovat próbáltak felvontatni a fedélzetre.

– Nem szeretem, ahogyan engem néz – mondta Aetiusnak, aki mindeddig nemigen törődött a barna kámzsás, szőke szakállú göröggel. Egyszer már elkapta róla a tekintetét, amikor Rua ordujából elindultak, most azonban újult erővel tört rá ez a nyomasztó érzés.

– Valami rontást érzek a szemében, annak a görögnek. Aetius! Megkérlek rá, hogy ne szállj fel arra a hajóra, amelyen ő utazik. Talán elsüllyed holnapra az a fa, amelyet érint ennek az embernek a lába, a tenger lelkei kivetik maguk közül, mert tisztátalan.

– Agathosz? – vonta meg a vállát Aetius. – Agathosz csak egy kereskedő!

Mondtam már, hogy a Birodalomból érkezett, és a keleti császár ajándékait viszi Karatonnak!

Ajhatun érezte, hogy nem őszinte, valamit rejteget. Megpróbálta közel húzni magához Aetiust, szinte belekapaszkodott a férfi tunikájába, mintha ezzel a kétségbeesett mozdulattal beleláthatna és magához is köthetné a lelkét.

– Nem mondasz igazat. Miért küldi apám Karaton király ordujába azt a görögöt?

Aetius szelíden lefejtette a kezét a mellkasáról.

– Én vagyok ennek a követségnek a megbízott vezetője. Gondolod, hogy a nagykirály elé engednék valakit, akinek gonosz a szándéka, vagy tisztátalan a lelke? Csak azért iszonyodsz tőle, mert hályogos a szeme. Egy szörnyű betegség támadta meg gyermekkorában, te azt mondanád rá, hogy Erlik kán rontása volt, de nagy szerencséje, hogy kigyógyult belőle. Így él hát, fél szemmel.

Elbúcsúztak, és Ajhatun Rua lovaskísérete sürgetése ellenére még egyszer felmászott a tengerparti magas sziklákra, hogy a három, lassan távolodó evezősgálya után nézhessen. Rontást, hangtalan sikoltó lelkeket és egy láthatatlan örvényt érzett a szélben, amely olybá tűnt, örökre beszívja, akár tamag hideg méhének öle, ha túl sokáig időzik még ott.

A SZÖVETSÉG ÁRA

6. FEJEZET

1

Candax szarmata fejedelem földjein

A kígyó évében (Kr. u. 421)

Mialatt húgai és nővérei a szövőházba siettek, Arikán már reggel kilovagolt, és végigtekintett a nagy pusztán, ahol az ősök szent kurgánjai emelkedtek a látóhatár fölé. A pusztát figyelte, amelyet annyira szeretett, ősei szent földjét, amelyet az Atillával való egyezség értelmében el kell majd hagynia, ha valóban első asszonyává teszi. Ma reggel is a madarak röptét leste, jeleket keresve a felhőkben, az ég színében, a folyó vízének tükrén, ahogyan a testvére, Sudása tanította neki. Jön-e már Atilla?

Felvezette a lovát egészen a füzekkel körbeölelt kis dombra, ahonnan jól be lehetett látni a Tirasz folyó hosszan elnyúló vonalát és rá lehetett látni a földbe szúrt, színes kopjazászlókkal jelzett nagy gázlóra, ahol a folyó száraz lábbal is járható. A hirtelen jött forróság, mely a hosszú tél álma után virágba borította a fákat, enyhült. A túlparti erdő, ahol a szentély állt és ahol Ezüst Hold papnő lakott, most csak távoli kékeszöld csíknak tűnt a szemhatáron. A lustán áramló folyóra nézett, lát-e jeleket. Békára vadászó vízisikló csusszant bele lágyan a folyómederbe, oldalazó mozgása enyhe fodrozódást keltett csak a folyó csendes vizén, majd eltűnt valahol a partszegély gyökerei között. A sodrás most lassú volt, a tavaszi ár visszahúzódott, a feketén csillanó, apró hullámok nyelve nyugodt egykedvűséggel nyaldosta a partot.

Ha a hunok az apámhoz jönnek, itt lesz hely, ahol át tudnak kelni. Atilla pedig ott lesz Ajbarsz vezér oldalán, hiszen Atilla azt mondta nekem, hogy őt tekinti az igazi örökösének, és nem a fiát.

Arikán tudta, hogy a hunok nemsokára itt lesznek. Már tegnap meghozták a hírt az apja gyors lábú lovas futárjai Ajbarsz érkezéséről, és a lány tudta a jelekből, hogy Atilla is köztük van. Atilla az ősszel, a zavaros helyzet miatt, amely a hun nagykirály váratlan halálát követte, nem tudott jönni, ahogyan azt már majdnem két éve megígérte. De most, hogy a hosszú tél álma után a puszta fái ismét virágba borultak, végre eljön. Arikán alig bírta visszatartani az örömét.

„Ezekben a hanyatló időkben, amikor a démonok emberi arcot viselve járják a vidéket, nem kegyelmeznek a királyoknak – ahogyan az apja mondta neki –, aligha lehet ma oka bárkinek is az örömre.” Nem érdekelte most az apja, Candax fejedelem.

Körülötte az élet ezernyi alakjában lüktetett mindenben. Az ősszel már haldoklásnak indult fák zöld leveleket hoztak, a földön, a lába előtt úgy hemzsegtek az egerek, pockok és különféle mezei rágcsálók, mintha a föld rögeiből születtek volna, a lápokkal tarkított, fátyolosan derengő mező fölött barnakányapár körözött. Mintha a hunok érkezésének híre megáldotta volna az istenek adományával, a saját arcában, a kis folyó áttetsző tükrében valóságos istennői arcot látott viszont. A szépség időleges – rémlett fel hirtelen a papnő, Ezüst Hold ráncoktól szabdalt, vén arca – valaha ő is olyan szép lehetett, mint én. De minden mulandó. Amikor megkérdezte őt Atilláról, Ezüst Hold egy jóslatot mondott neki. Nyálból és vérből jövendölt, és amikor belenézett az aranytálba, jó jelet látott. Fiatal lovast látott díszes lószerszámos hátason közeledni, és látott egy fehér törzsű fát, amely csodálatosan hatalmas leveleket bontva az égig emelkedik. A lovas úgy repült lovával annak a fának a törzse mentén, mintha szárnyai lennének.

Most azonban messziről meglátta a vágtató magányos lovast, de nem a folyó túloldaláról, hanem a Szarvasszállás, atyjának fejedelmi csarnoka irányából.

Az alak megkísérelt a magas, meggörnyedt fák takarásában érkezni. Óvatosan léptetett lefelé a folyópart kiugró dombjáról, hogy a partot környékező bozót mögött a sűrű sás is rejtse hátasát. Nem örült neki, amikor meglátta, hogy ki is a látogató. Az unokatestvére volt. Szemei sötét, mohó vágytól égtek, mint mindig, amikor csak ránézett. Arikán viszolyogva elfordította az arcát. Azért jött, hogy feleségül kérjen – gondolta, és megborzongott. – A régi szokásokra hivatkozik majd, amely engedélyezi a rokonok közti házasságot is, ha a vérvonalat kihalás fenyegeti.

– Sejtettem, hogy itt talállak! – mondta a férfi, ahogyan a rozsdabarna fák törzsei között lovagolt. Arikán szívesebben lett volna bárhol, csak nem itt. Mardaugos minden bizonnyal az ő lovának patanyomait követhette a felázott talajban.

– Mardaugos! Hogy találtál rám?

– Nem volt nehéz – mondta a férfi, ahogyan a köves bemélyedés felé léptetett, ahol Arikán állt. – Noha rég jártam itt, ismerem ezt a vidéket, mint a tenyeremet. Követtem a lovad hagyta jeleket. Még mindig elővigyázatlan vagy, mint gyermekkorunkban. Nem tüntetted el a letört gallyakat, tudhatod, én jobban olvasok a nyomokból bárki másnál. Senkinek sem tűnt fel ma reggel hiányod a szövőházból, egyedül nekem.

Az unokatestvére perzselő tekintete úgy égette, hogy azokra a dajkájától hallott ősökre, a szkíta harcosokra emlékeztette, akiknek leégették a fél kezüket a királyuk elárulásáért.

– Gyere velem, Arikán! – folytatta Mardaugos, és kinyújtotta felé fém karperecektől súlyos, harcban szerzett forradásoktól heges, durvának tűnő kezét. – Anyád aggódni fog, ha a déli ételáldozatig nem kerülsz haza!

– Várjunk még, várj addig, amíg Ajbarsz hunjai megérkeznek. Hamarosan jönniük kell, ez az egyetlen gázló a folyón, ahol át tudnak jönni!

Noha Mardaugos még mindig a nyergében ült, mégis sütött róla emésztő vágya. Lováról nem szállt le. Onnan nézett le mohón, kevélyen a lányra A hatalmát fitogtatja felettem? Azt várja, mikor engedek?

A férfiak szeme megakadt szépségén, amióta Atilla úr jegyese lett. Sőt, sokaknak már jóval korábban is. Arikán ösztönösen tudta, hogy kívánatos vonzerejével egyetlen húga vagy nővére sem kelhet versenyre. Jóleső káröröm járta át, felidézvén a döbbent, rosszalló pletykások képét, amikor kitudódott, hogy a hun királyi ház hercege neki adta át fehér jegykendőjét. Még a vénséges vén öregek sem igen láttak hasonlót. Igaz, Arikán anyja is hun asszony, de hogy egy valódi Sárkány-herceg, Mundzuk fia egy alávetett nép fejedelmét tisztelje meg azzal, hogy első feleségnek kéri a lányát! Arikán fülébe jutott a kígyófészek rosszindulatú sziszegése, nyelvelése, miszerint Ajbarsz akarta így, hogy ezzel a szarmata fejedelmet magához kösse, számítva a Ruával elkerülhetetlenné vált háborúra. De nem hiába származik ő a szaka nemzetségből, nem hiába őse a nagy Tamarisz királynő, akinek hőstetteit, szabadságért vívott csatáit a hunok regösei is dicsőséggel énekeltek meg.{53} Ő pedig olyan szeretett volna lenni, mint Tamarisz, aki már hatesztendősen is nevezetes harcos volt.

Mardaugos most fenyegetővé mélyítette a hangját.

– Nem fogok egész álló nap rád várakozni, húgom. Illő lenne apád csarnokában fogadni a követeket, ahogyan azt a szokás és a törvény is megköveteli!

Arikán lehunyta a szemét, és megpróbált mosolyogni.

– Előtte látni szeretném Atillát. Több mint két éve várok rá.

– Látni fogod a hercegedet – mondta a Mardaugos, és szakállas arcaán apró mosoly látszott. – Gyere velem. Tudod, hogy mennyit aggódik érted az anyád.

Arikán nagyon lassan elindult a kis domb pereméhez, hogy húzza még kicsit az időt.

– Hogyan zajlott le a dolog? Miről tárgyaltak a követek?

Mardaugos meglazította a kantárszárat, néhányat csettintett a nyelvével a lovának, mire az állat hármat-négyet lépett hátra. Tökéletes összhang volt ló és lovasa között, ahogyan azt el is várták egy szarmata ifjútól: a legjobb, ha hangot sem ad, meg sem szorítja a lábával a jószágot, gondolni elég csak rá, és az magától tudja, hogy merre is kell lépnie.

Mikor a lány odaért hozzá, Mardaugos könnyed mozdulattal leugrott nyergéből. Arikán tudta, nem menekülhet, mennie kell, ha akar, ha nem. Ez még tán arra is képes, hogy kényszerítsen ugró szarvasokkal ékesített övében lapuló, hosszú tőre hegyével. Vagy még rosszabbra. Az unokatestvére a legszebb, ezüstszálakkal egybefont tunikáját vette fel azon a napon, zöld, vállán átvetett köpennyel. Még sűrű, szép szakállát is kifésülte, a haját pedig varkocsba fogta a vitézségi ezüstpánttal.

– Rua trónra lép, ez nem lehet kétséges. Apánk megerősíti majd a régi szövetséget, amelyet Karatonnal kötött, ezzel pedig helyreáll a régi rend!

Arikán elfordult, és a távolba nézett. Miért nem jönnek már?

– Most, hogy a nagykirály halott – folytatta Mardaugos –, Ajbarszon kívül már mindenki elfogadja Rua igényét a szent pajzsra. És mit tehetne az apád?

Arikán visszafordult, és mélyen a férfi szemébe nézett.

– Ajbarsz ebbe nem fog belemenni! Szerinte Rua helyett Karaton fiainak kellene örökölnie a tan-hu király trónját.

– Akkor, húgom, háború lesz! – megvonta a vállát, mintha csak azt közölte volna, hogy a lovak fel vannak nyergelve, és készek az indulásra. – De neked nincs miért aggódnod. Candax fejedelem lánya vagy, atyád pedig Rua nagykirály szilárd szövetségese lesz. Ki merészelne hát ártani neked? Ki az, aki fegyverével csak hozzád merne érni, hogy fenyegesse az idővel szíved alatt hordozandó életeket?

– Te azt hiszed, hogy Rua győz majd – csattant fel Arikán, szinte sértődötten – és Ajbarsz veszít. Miért?

– Ebben a háborúban márpedig nem is kétséges, hogy az istenek kit támogatnak majd!

Arikán Atillára gondolt, és arra, hogy elveszítheti őt, ha Rua és Ajbarsz egymás ellen támadnak. Atilla sohasem hagyná el Ajbarszt, aki már most őt tekinti az igazi örökösének. Ha a háború valóban kitör a két hun uralkodó között, akkor Ajbarsz mellett marad majd, és az ő tervezett frigyük talán a jövő végtelen ködébe vész, vagy elenyész, mint a füst! Mitől ilyen biztos Mardaugos abban, hogy Rua lesz a győztes fél? Hát nem azt pusmogják mindenütt, hogy Ajbarsz a legnagyobb hun hadvezér?

– Miért? – kérdezte állhatatosan. – Miért kellene hinnem neked?

Mardaugos megcsóválta a fejét.

– Húgom, húgom! Te csak az én kicsi húgom vagy. Hogyan is érthetnél te a hadi dolgokhoz?

Arikán vett egy mély lélegzetet, kihúzta magát, majd keményet toppantott.

– Adj magyarázatot, máskülönben csak a tetememet tudod elvonszolni innen!

Mardaugos elröhögte magát, de arcáról kisvártatva lefagyott a mosoly, hogy átadja magát a zavarnak, amint belepillantott Arikán elszánt szemeibe.

– Ruát nemcsak a hunok nyugati szárnya támogatja, hanem az alánok és a gepidák is. És a Kharvad-hegységen túli szarmaták, testvéreink, akik a római Pannonia határán élnek. Ajbarsz csak a Fehér Urál népeiből tud toborozni magának néhány tüment, ugorokból, ketekből, a megbízhatatlan szaragurok és szabirok közül, akik épp tavaly lázadtak fel. A megyeriek nagy törzsszövetsége, a hunok testvérnépe is meghasonlott, ott talán újabb háború lesz az új horka és a régi horka hívei között. Ajbarsz hátországában tehát állandóan bizonytalan a helyzet, és akkor nem is említettem még a perzsák gyepűjáró ügynökeinek elfogott jelentéseit. Így már világos?

Arikán szinte megzavarodott ennyi nép és tisztség nevének hallatán. A felét sem ismerte ezeknek, és Mardaugos magabiztossága elbizonytalanította.

– Akkor Ajbarsz nem lesz olyan ostoba, hogy háborút indítson!

– Talán nem – mondta Mardaugos, amikor leértek. Lehajolt, és megvizsgálta horkantó lovának patáját. – Talán igen. Én úgy vélem, hogy Uldin unokájaként ő is be fogja nyújtani az igényét a szent pajzsra. Idefelé sántítani kezdett – tette hozzá, mintegy mellékesen –, de örülök neki, hogy nem sérült meg a lába.

Lóra ültek végre, és Arikán, aki még mindig nem látta a vékony erdőcsík irányában felmagasodni Ajbarszt tamgáit, megadta magát sorsának. Vajon eljön érte Atilla egyáltalán?

Tudta, hogy ebben a földben rozsdás acél nyugszik, vért és sisakdarabokat forgat ki még most is földműves ekéje. Vajon miféle népek szánthatták ezt a földet, miféle emberek vetettek gabonát ide, vadásztak erdeiben, járták folyóit az ő népe, a masszagéták és a szarmaták előtt? Nem tudta, de érezte Váju-Váta, a szél istenének lombok közötti suttogásában, hogy azok, akik vérükkel öntözték ezt a földet, ugyanúgy szerethették, ahogyan ő.

2

Mire Nap Anya szétoszlatta az égen a hirtelen jött felhőket, Atilla meglátta a Tirasz folyó partját övező magas fákat. A víz lassan kanyargott, két partján, a puszta mélyéből feltámadt szélrohamban hosszú szakállú öregemberekként bólogattak a füzek. Habár a folyó messze nem volt olyan hatalmas, mint az Atil, rokonságuk mégis szembeötlőnek tűnt. A tamgák, a ló- és jakfarkas kopják a magasba emelkedtek, ahogyan a nagybátyja felderítői megindultak, hogy megvizsgálják, alkamas lesz-e a Tirasz az átkelésre. Az Ajbarsszal utazó kámoknak, tudományosoknak is hamarosan meríteniük kell majd a folyó vizéből, és dobjuk hangjával meg kell vizsgálniuk, gyűlik-e itt olyan lélek, amely gonosz szándékkal merészelne lenni a jula vezér és kísérete iránt.

Majdnem két év telt el azóta, hogy Atilla látta volna a lányt. Alig telt el nap, hogy ne gondolt volna az arcára. Vajon változott valamit azóta? Azt hitte, hogy már az ősszel az övé lehet. De úgy tűnt, hogy Karaton hirtelen jött és gyanús körülmények között bekövetkezett halála felülírja Atilla összes tervét. Azzal, hogy Ajbarsz neve is felmerült a Karaton nagykirály hirtelen halálát követő öröklés kapcsán, az ő helyzete is megváltozott. De tulajdonképpen mindegy is, hogy ki örökli Karaton trónját, Ajbarsz vagy Rua. Uldin ukonáiként és Mundzuk fiaiként, csakis ő és Buda lesznek azok, akik a vér és a születés vonalán a legközelebb állnak majd a szent pajzshoz, ez pedig új reményeket és új kötelességeket jelent.

Ajbarsz ma nem volt túlságosan jó kedvében. Mintha nem akarta volna ezt az egészet. Mintha nem akart volna valóban szembenézni Ruával.

„Pedig a dolognak meg kell lennie – mondta neki Buda, mielőtt elhagyták volna az ordut a Fehér Urál lábánál –, meg kell lennie még az Ulugh-kun nagy ünnepe előtt.”

– Látod azt az árkot, Atilla? – kérdezte Ajbarsz mogorván, amikor odalovagolt hozzá.

– Látom, jula vezér. A Tirasz folyó. Elválaszt és összeköt minket a szarmatákkal.

Ajbarsz megszívta az orrát.

– Csak egy árok. Minden ilyen árok mögött ellenségek lapulnak, talán karócsapdákkal teli vermek is. Mit tennél, ha kiderülne, hogy Candax fejedelem áruló?

– Áruló? Hogy érted ezt, uram?

Még mindig nem felejtette el Jutas horka meredt szemű fejét, ahogyan Ajbarsz csizmáihoz gurult. Nehéz is lett volna elfelejtenie. A nagybátyja csillogó fémlapokkal borított lova megrántotta a fejét, mintha csak farkast szimatolna a folyó túlsó oldaláról. Atilla figyelte, ahogyan a nagybátyja ujjai feszesen markolnak a kantárba.

– Természetesen nem áruló – mondta színtelen hangon. – Már ha nem jelent árulást az, hogy megerősítette a szövetségét Ruával.

Atilla érezte a sötét élt Ajbarsz hangjában.

– Arikánt nekem ígérte – mondta határozottan. Majdnem két éve, hogy fejedelmi pecsétjét rávéste az egyezség fájára. – És te, uram, te is nekem ígérted őt!

Talán túlságosan heves tűzzel mondta ki ezeket a szavakat, mert Ajbarsz összehúzta a szemét, és nem kerülte el Atilla figyelmét, hogy az állkapcsán átfutott egy ideges rángás. Ha az Arikánnal történt eljegyzés Rua és Ajbarsz ellentéte miatt netán veszélybe kerülne, akkor sem fogja hagyni, hogy a házasság meghiúsuljon, ezt már rég eltökélte magában.

– Mondtam, hogy nem áruló. Csak arra vagyok kíváncsi, Atilla, hogy mit tennél, ha az lenne. Mit tennél, ha kiderülne, hogy Rua csak azért hívott ide minket, hogy a vadászat ürügyén s leple alatt, embereivel körbevegyen, és mindnyájunkat halálra nyilazzon, miként Bagatur tette Tumannal?{54}

– Halálomig harcolnék érted, jula vezér!

– Azt el is várom – mondta Ajbarsz. – Kámjaim azonban jó jeleket láttak a tüzekben és a felvágott állatok májában, Atilla! De te még nem ismered Rua bátyámat. Ő nem olyan, mint Mundzuk volt, ó nem. Soha sem fogja neked bevallani, de mindig az volt a célja, hogy uralkodjon mindannyiunk felett. Rua azt hiszi, hogy egyedül benne születhet meg Bagatur lelke, és mi csak azért jöttünk erre a sártekére, hogy támogassuk a világ meghódítására szőtt terveiben.

A világ meghódítása?

Képtelen, mégis csodálatos ábrándnak tűnt. És miért ne lehetne Ruának igaza? Miért ne igázhatnák le a hunok fegyverei az egész világot, akár még Rómát is, ha egyszer Tengri megtestesült lelke vezeti őket? Ajbarsz a távolba nézett, és összeszorította az öklét.

– Én nem tágítok addig, amíg ki nem derül az igazság. Ha pedig a gyanúm beigazolódik… ha igaz az, hogy…

– És mit sugall a gyanúd, bácsikám?

Az idősebb szavába vágni merő tiszteletlenség volt, de valahogy elejét akarta venni, megakasztva szavát annak, hogy Ajbarsz kimondja, amit gondol. Jobb, ha a gondolat csak gondolat marad.

Ajbarsz lassan elfordította a fejét, és egyfajta tisztelettel nézett Atillára, ahogy világosság gyúlt agyában, mennyire elővigyázatlanul is cselekedett a gyepűn állva, hol nem égnek az ősök tüzei.

– Nem szeretném, ha beigazolódna az, amire gondolok!

Ajbarsz keresztezte az ujjait, és a háromszor a földre köpött, hogy elűzze a gonoszt.

– Vezérem, mint Mundzuk sarja s vére kérdem tőled!

Ajbarsz összeráncolta a homlokát. Nagyot fújt, és már-már eltökélte, hogy elnyargal, faképnél hagyva őt. Tusakodó pillantásában Atilla még sohasem látott korábban ilyen mélysötétet. Ajbarsz az utóbbi hónapokban szinte kínos módon kerülte, hogy Rua nevét említse. Indokokat és kibúvókat keresett, hogy ne kelljen találkoznia a testvérével. Most azonban, hogy a nagykirály váratlan halálát követő zavar és a döbbenet oszlani kezdett, és Rua megindult seregeivel kinyilvánította igényét a szent pajzsra, már ő sem tehette meg, hogy ne küldjön több követet Ruához, hogy megvitassa a tárgyalás feltételeit, és nem ücsöröghetett csak úgy otthon, a csodára várva. Ezt Atilla a hallott hírekből pontosan leszűrte. De mi az akkor hát, amit Ajbarsz akar? És miért választotta a harc helyett a tárgyalás útját, ha teljesen biztos Rua bűnösségében?

A nagybátyja váratlanul megfordította a lova fejét, és visszafordult. A szemében mintha könnyek lettek volna. Ajbarsz szemében? Könnyek? Atilla hideg kezekkel szorította a kantárat. Mik lehetnek a szándékai?

– Atilla, új parancsot adok neked! Ha Rua a tárgyalás ürügyén valóban tőrbe csalna és megöletne engem, meg se próbálj megbosszulni engem! Szándékosan hoztam csak maroknyi vitézt magammal. Esélyetek sem lenne, ha engem megölnének. Tüstént menekülj keletre, és vesd be magadat a gyepű mögé, amelyet már oly jól ismersz. Ti ketten, Budával együtt, ti talán ellenállhattok majd a zsarnoknak! A megyeri testvéreink élén új horka van, Ügek vezér, aki a saját édeslányommal házasodott. Rá számíthatsz, miként szilárd szövetségesemre, Tarcal kündüre is. Az onogurok és más akacir népek is támogatják Mundzuk fiait, ha Ruával meg kellene ütköznetek.

Atilla szinte nem hitt a fülének. Ő mindenekelőtt a jegyeséért jött, és nem azért, hogy nagybátyja esetleges halálán töprengjen vagy a másik nagybátyja elleni esetleges harc lehetőségein. Hát sohasem lesz egység a hunok között? Mégis akarva-akaratlan megérintette az az Ajbarsz hangjában rejlő él, és az az alakjából áradó mélysötét erő.

– Azt gondolod, hogy Erlik kán vetett árnyat a lovadra, vezérem? Azt gondolod, hogy Rua király megöletné a keleti gyepű bagaturját, a saját édestestvérét?

– Rua király már igen sok mindenkit megöletett – mondta jéghideg hangon Ajbarsz. – A legkevésbé sem bízok meg benne.

A kámok dobjukat verve, vontatott hangon fohászba fogtak a folyó partján. Atilla Ajbarsz széles ujú kezét nézte, ahogyan lágyan simogatta a határfolyóban nyüzsgő lelkek közelségétől láthatóan megriadt lova nyakát. Ez a kéz úgy forgatta az egyenes kardot, mint senki a pusztán, és nem habozott akkor sem, amikor le kellett sújtania a bikát, vagy le kellett csapnia az áruló Jutas fejét. Ha felemeli a pengéjét, akkor ki állíthatná meg?

– Már az apámtól is sokat hallottam Rua királyról – mondta Atilla, és mélyen a nagybátyja szemébe nézett. – Mielőtt Mundzuk király meghalt és te eljöttél volna értünk, az apám Rua király ordujába akart engem küldeni.

– Valóban? – Ajbarsz felhúzta a szemöldökét, mintha Atilla valami olyasmit osztott volna meg vele, amiről fogalma sem volt, de szerfelett felkeltette érdeklődését.

– Valóban – mondta Atilla. – De a halál gyorsabb volt, és megelőzte őt.

*

Miután a kámok jelt adtak, hogy a folyó lelkeit végre sikerült lecsendesíteni, a hunok lovai egymás után belegázoltak a vízbe. Atilla így is érezte a lova lába után kapdosó lelkek árnyékujjait, és amikor lenézett, sokszor látta úgy, hogy holt arcok derengenek fel az iszapból.

– Jula vezér!

Nem sokkal azután, hogy az egész kíséret szerencsésen átért, Opos százados, Ajbarsz előreküldött felderítőinek vezetője lovagolt hozzájuk.

– Emberem jelentette, hogy néhány lovas áll a közeli pataknál, és azt mondja, azok a lovasok először feléjük tartottak, de amikor rájuk kiáltottak, eltűntek egy erdőfolt mögött.

– Hányan vannak? – Ajbarsz letörölte a folyó vizétől még mindig nedves homlokát, és nagyot húzott a lóbőr vizestömlőből. – Kinek a zászlójelei alatt?

– Az emberem Candax fejedelem zászlójeleit látta.

– Akkor nincs mitől tartanunk – mondta egy tiszt Ajbarsz mellett. – Candax fejedelem a barátunk.

Atilla Ajbarszra nézett, és látta, hogy milyen komor az arca. Tán attól tart, hogy Candax emberei valóban Ruának kémkednek?

– Ő „hűséges barátunk” – gúnyolódott Ajbarsz. – Egészen addig, amíg Rua nem ígér neki többet, mint én!

Ott, ahol a ritkásan álló, fehéres törzsek átadták a teret az alacsony cserjésnek, bőrpáncélos, csúcsos süveges lovasok álltak egymástól néhány lóhossznyi távolságban. Oldalukon íjtegez, egyenes kard és ovális pajzsok. Úgy állták körül a lovasok az erdőszegletet, mintha valamire vagy valakire vártak volna.

Ajbarsz és Atilla előrelovagolt.

– Ismered a zászlójelet?

Atilla hamarosan rájött, hol is látta már korábban ezt a tamgát.

– Ez Mardaugos parancsnok lesz – válaszolta. – Az aorszok csatalovasságának vezetője és Candax fejedelem fogadott fia.

Ajbarsz intett, és a testőrök lépésben követték.

A fehér törzsű fák csoportja mögött sűrű, fekete szakállas, zöld köpenyes lovas csillogó pikkelyvértben emberei gyűrűjében várakozott. Amikor Opos százados elhagyta a fák takarását, felemelte a kezét, és előrelovagolt Ajbarsz fényes vértpajzsos testőreivel körülvéve.

– Ég áldás! – mondta Mardaugos, és mélyen meghajolt a nyergében, pikkelyvértes, lófarkas sisakot viselő emberei utánozták a meghajlását.

– Ég áldás! – Viszonozta Opos szarmata nyelven a köszöntést. Atilla ezt megértette, miként sok más nyelvet is, ha egyszerű szavakat mondtak.

– Opos százados, a nappali őrség tagja, Ajbarsz nagyvezér nevében köszönti a nemes Mardaugos parancsnokot!

Mardaugos nyugodtan ült a nyergében, és a hangja barátságosnak tűnt.

– Candax fejedelem, a szarmaták, jazigok, aorszok és roxolánok uralkodó fejedelme már értesült arról határőreinktől, hogy átlépted a gyepűnket, jula vezér! A keleti szárny rangidős parancsnokaként Candax fejedelem szívesen lát téged vendégül a palotájában!

– Köszönöm a fejedelem nagylelkűségét – mondta Ajbarsz, szintén szarmata nyelven, miközben ő is előrelovagolt. Hunra kellett váltania ahhoz, hogy bonyolultabb mondatokban fejezze ki magát.

– Azt kérdezem a fejedelemtől, hogy a testvérem, Rua király megérkezett-e a megbeszélt helyre, vagyis Balamir nagykirály rovásszikláihoz, és ott táborozik-e már a vérmezőn? Sok idő volt, míg elindultam, és nem kaptam üzenetet testvéremtől, hogy ő elindult-e.

Mardaugos bólintott.

– A nyugati szárny királya ott táborozik már a kíséretével, nemes vezér – a szarmata meghajtotta a fejét, ahogyan lovával néhány lépést tett Ajbarsz felé. – Rua király vár téged, és örömére szolgál, amiért elfogadtad meghívását, hogy semleges területen tisztázhassátok nézeteltéréseiteket, félreértéseiteket!

Miféle félreértések?

Atilla hol a szarmatára, hol pedig a nagybátyjára nézett. Ajbarsz elgondolkozva ült a nyergében, és Atilla figyelte, ahogyan nagy, kardforgatáshoz szokott, megkérgesedett kezei idegesen babrálnak a lószerszámmal.

– Hány embert hozott magával a bátyám, Mardaugos? Hány embert? – előrehajolt, és úgy bámult a szarmata arcába, mintha bűvölni akarná. – Mennyi sátrat és mennyi századot, hány ezredet láttatok?

Mardaugos, mintha csak ő lenne a ludas, akire ráterelődött a csapdaállítás gyanúja, behúzta a nyakát.

– Azt nem tudom, uram… – mondta szabadkozva. – Rua király mindig nagy kísérettel utazik. Megfelelő kísérettel.

Atilla látta, ahogyan Ajbarsz a szeme sarkából figyeli a szarmatákat, Mardaugos embereit, akik legyező alakban szétterültek az erdősáv hosszában, mintha a kíséretük egyben szoros felügyeletet is jelentene.

– Legyen úgy, hogy megkérdezem Candax fejedelemtől is, szerinte mekkora kíséret számít megfelelőnek!

3

A hun lovasok lépésben haladtak a kis folyó nádasos partján. A hozzájuk csatlakozott szarmaták hegyes bőrsisakban, hátukon vörösre festett íjakkal átvezették őket földsáncgyűrű nyitva álló kapuján át az egymástól távol álló fa és fehérre meszelt falú vályogházak, a bőr és nemezsátrak tömegén. Kis, békalencsés vizű belső tó partján állt a szarmata fejedelem három, gazdagon díszített toronnyal ékes fapalotája, előtte magas cölöpökre húzott ló- és bivalykoponyák, ismeretlen rovással írt, színes, lengedező zászlócskák alatt.

Atilla remélte, hogy szót válthat Arikánnal atyja szarvasagancsokkal és hatalmas vaddisznóagyarakkal ékesített palotájának előterében. Candax díszköpenyes nemeseinek gyűrűjében várja majd, vagy valahol a nagybátyja előtt hajlongó vértpajzsos fejedelmi testőrök és sólyomdíszes süveget viselő lányok és asszonyok között. De úgy tűnt, Candax fejedelem alaposan elrejtette előle a lányát. Értesülnie kellett arról, hogy Atilla, Mundzuk fia is Ajbarsz kíséretének tagja, amikor a nagybátyja megüzente az érkezését. Azonban arra is volt esély, hogy a lány az eljegyzés óta eltelt hosszú idő alatt már valaki máshoz ment. Atilla elkomorodott a gondolatra. Vérlázító tiszteletlenség lenne ez Mundzuk fiával szemben, hiszen az apa korábban futárt küldött Ajbarsz ordujába, jóváhagyva a jegyességet. De Rua követei vagy akár maga a nyugati szárny királya is járhatott itt a télen, most pedig Szarvasszállásról alig néhány vágtahossznyira táborozik, Balamir nagykirály rovásszikláinál. Candax számára viszont sokkal előnyösebb volna, ha legszebb lánya a legerősebb fél, Rua háremét gyarapítaná.

Amíg nyársra tűzött ökrök forogtak a palota előtt meggyújtott tüzekben, és a szarmaták hegyes süvegű papjai széles, fogazott pengékkel darabokat vágtak le a húsból, hogy éneklő felajánlásokat tegyenek isteneiknek, Atilla alaposan szemügyre vette Candaxot, aki nem volt jelen Karaton ordujában, a törzs-, a nemzetségfők és a fejedelmek között. Oda egy Tarszisz nevű nagybátyja kísérte Arikánt, ő azonban, úgy tűnt, nem tette tiszteletét Ajbarsz előtt. Candax néhány előkelőnek tűnő embere gyűrűjében állt, és egészen addig, amíg a papok abba nem hagyták az éneket, nem ült le a palota belső udvarán felállított, hosszú rönkfa asztalhoz.

Nagydarab, ősz hajú férfi volt, mintha egy tömbből faragták volna. Díszes köntöse elfedte tekintélyes hasát, hideg kék szeme úgy ragyogott, hogy Mundzuk azt mondta egykor: „lélekbe látó, miként a jó halászé, ki meglátja a víz alatt elsuhanó a halat”. Amikor a papok visszahúzódtak a palota szárnyaiba, a szolgák kihordták a húst. Ajbarsz testőrei és Candax nemesei között a táborra szállásról folyt a szó, Ruáról és Oktárról, kik Balamir nagykirály szikláinál ütötték fel sátraikat az őt kísérő furcsa beszédű, idegen népekkel együtt. Együtt van hát megboldogult atyám mindhárom életben maradt testvére, hogy az öröklések sorrendjét eldöntsék.

Atilla még a lakoma közben is a fejedelem arcát fürkészte észrevétlenül. Amikor a múlt őszön Jutas horka fejébe látott, az ősök hangja, amely egyszerre rezgett bensejéből és a megyeri látó szeméből egyaránt, előre intette a horka árulására. Most ilyesfajta sötétséget egyáltalán nem érzett. Ez jó jel. Ajbarsz azonban idejekorán figyelmeztette: Ruától kitelik, hogy a szövetségesét használja fel arra, hogy elfogassa vagy megfenyegesse őket, hogy neki kedvező döntést csikarjon ki. Mit tenne most az atyja? Belesétálna a csapdába? Ha nem várt fordulat történne – gondolta Atilla –, még mindig megölhetem az apát, és elrabolhatom a lányt. A gyors cselekvés megbéníthatja az őröket, és nem vették el a fegyvereinket. Különös gondolat volt, talán Erlik kán sötét fiai sugallták. A szarmata fejedelem még mindig barátságosnak, nyájasnak tűnt.

– Jula vezér! – mondta, és odavetett egy ökörcsontdarabot az egyik asztal alatt kushadó, szürke szőrű szelindeknek. A fővezér teljesen megőszült haja oroszlánsörényként lógott még mindig acélosan izmos vállaira, szakállgyűrűkkel szorosan fogott, minden irányba kiterjedő arcszőrzete, akár egy lapos testű állat telepedett a kiugró hasára.

– Fontos, hogy tudd, Bagatur vére iránti hűségem megingathatatlan!

Hunok és szarmaták együtt harcolnak Hódító Balamir nagykirály szövetsége óta. Ezt a szövetséget én soha meg nem szegem!

Hallatszott, ahogyan Ajbarsz fogai roppannak a csontokon.

– Ezt senki sem vonja kétségbe, fejedelem!

A nagybátyja a szemét kutatóan a nagycsarnok díszes szőnyegekkel, csillogó fegyverekkel borított falaira, majd pedig Candax falatozó főembereire függesztve rágta az ökörhúst.

– Ne neheztelj rám, amiért nem tudtam előbb érkezni hozzád. Egy lázadó a keleti gyepűn ellenem készült, és nekem Karaton nagykirály parancsára sereget kellett gyűjtenem, hogy megbüntesse a rátámadókat, az ellene fenekedőket.

Ajbarsz a hatást leste, amit Karaton nevének említése kivált. A szarmata nemesek bólogattak és hümmögtek, Candax fejedelem birkagyapjúra emlékeztető, göndörödő, fehérbe csavarodó szakállát simogatta.

– Hallottam erről, fényes arcú jula vezér. Hallottam, hogy a nagykirály csapatokat küldött a birodalom egységét megbontó fosztogatók ellen, és a keleti gyepű védelmezője mindenki másnál különbül tűnt ki a szolgálatában.

– Az unokaöcsém, Atilla, Mundzuk fia!

Ajbarsz az ökör zsírjától csillogó ujjakkal mutatott felé.

– Ő tüntette ki magát, nem én! Képes volt arra, hogy személyes példájával bátorságot öntsön az emberekbe, amikor úgy tűnt, a csata megfordul. A démonok sem állhattak volna neki ellent, amikor az elesett parancsnoka helyére lépett, és talán én sem lennék most itt.

Csend lett, és minden fej felé fordult.

– Fiatal vagy, de máris legendákat mesélnek rólad, Mundzuk fia – mondta Candax, és szakállas arcán mintha mosoly árnya suhant volna át.

– Köszönönöm, fejedelem – mondta Atilla, és meghajtotta a fejét. – Az apám fia vagyok!

– Tudjuk, hogy ki vagy – vágott közbe váratlanul a fejedelem jobbján helyet foglaló Mardaugos –, és azt is tudjuk, hogy miért jöttél!

Atilla elsőre dühöt érzett, mely vak kígyóként tekeregve marta a lelkét, de amint ráébredt, honnan is fúj a féltékenység viharos forgószele, máris nyugalmat parancsolt magára, és higgadtan megszólalt:

– Én azért jöttem, nagy fejedelem, hogy elvegyem azt, amit nekem ígértél!

– Megkapod – bólintott Candax, mielőtt az indulatok elszabadulhattak volna –, ha türelemmel vársz. Én mindig teljesítem a barátaimnak tett ígéreteimet, ahogyan az ellenségeimről sem feledkezem meg, soha.

Atilla keze megfeszült a kezében tartott csonton. De arcán a bensejében dúló viharból semmit sem tükrözött. Mire vélje ezt a beszédet?

Candax ránézett hidegkék szemeivel.

– A vigasság ideje közeleg!

Ajbarsz váratlan koppanással tette le a kezében tartott ezüsttálat.

– Megvan a maga ideje a vigalomnak, nagy fejedelem, és megvan a gyásznak, ahogy ideje van a vérnek és a fogcsikorgatásnak is. Most nem olyan idők járnak, hogy holmi vigassággal törődhetnénk!

Atilla érezte a sötét élt a nagybátyja hangjában.

– Nem olyan idők – bólogatott helyeselve a fejedelem. – A világ ugyan nagyot fordult körülöttünk. De mi itt mindent megteszünk, hogy az ősi rend helyreálljon!

– Ahogyan mi is ezen serénykedünk.

Egy szarmata nemes a saját nyelvén mondott valamit Candaxnak, amelyet sem Atilla, sem a nagybátyja nem értett. Atilla elkapta a nagybátyja pillantását. Ajbarsz olyan hirtelen hajolt előre, hogy tekintélyes súlyával majdnem megbillentette az óriási asztalt.

– Fejedelem! A látszat csal. Bármennyire is színlelje bátyám a békét, Rua célja az, hogy mihamarabb meginduljon, és mindannyiunk fölött egyeduralomra törjön! Kérdem hát, te mellette állasz majd, amikor a szent pajzsot magának követeli?

Újabb csend következett. Candax hallgatott egy sort, és a tekintetét végigjáratta az asztal körül összegyűlt jeles társaságon. Mardaugos is igyekezett nem nézni a hunokra.

– Tapati, az Egyetlen világítsa meg világot tisztító lángjaival a te utadat, Ajbarsz vezér! Én sajnos nem látok olyan tisztán az Egyetlen lángjainál, mint egykoron. Papjaim azt mondják nekem, hogy a szent tüzek fényénél alig tudják megkülönböztetni a világosságot a sötétségtől! Főként azután, hogy a nagykirállyal az a szerencsétlen és igen sajnálatos esemény történt, senki sem lehet biztos abban nagyvezér, hogy kinek az oldalán is állnak az igazság istenei.

Atilla keze megállt evés közben, pillantása nagybátyjára siklott. Ajbarsz asztalhoz ültetett testőrei maguk is szinte azonnal, egy emberként hagytak fel a lakomázással, és feszült figyelemmel lesték a szópárbajt.

Ajbarsz köhintett néhányat, megköszörülte a torkát.

– Fejedelem! Senki sem tudja pontosan, hogy mi is történhetett. Egyesek szerint, miután Rua bátyám egy követséget küldött Karaton ordujába, a tamag poklából megidézett démonok ölték meg az Ég fiát, a tan-hu királyt. Nem találod ezt különösnek?

Atilla a szarmaták szakállas arcát nézte, ahogyan félrenéznek vagy a szemüket forgatják. A levegőben valósággal vágni lehetett a félelem és bizonytalanság megidézett hatalmainak tágulva lebegő légióját. Vajon valóban a fejedelmük szava ijesztette el őket? Vagy ez csupán a megtévesztés álcája?

– Hírlik, sötét hatalmak ragadták el a lelkét – folytatta Ajbarsz –, ahogy lova megbokrosodva levetette őt a vadászaton. Te miképpen vélekedsz, valóban démonok okozták Karaton nagykirály végzetét, vagy netán halandó idegen keze a tettes? Mit fedett fel előtted bátyám, Rua király, kivel oly jó kapcsolatot ápolsz?

Atilla a sűrű szakáll ellenére tisztán és beszédesen látta megrándulni az öreg törzsfő arcvonását. Mardaugos most odahajolt, és valamit mondott neki szarmatául, hogy más ne nagyon értse. Candax letette a tálat, és lassan felegyenesedett. Atilla lopva figyelte, hogy Ajbarsz testőrei hasonlóképp szemmel tartják a vendégsereg minden egyes mozdulatát, rezzenését. Ha most valaki fegyvert rántana közülük, talán az övék lenne a győzelem, de súlyos árat fizetnének érte. Ajbarsz testőrsége a legválogatottabb vitézekből áll.

– Kérlek téged, jula vezér – mondta az idős fejedelem békülékeny hangon –, kérlek, hogy ennél az asztalnál szó se essék ördögi dolgokról. Ne beszéljünk szerencsétlenségről és az alvilág hideg arcú isteneiről sem! Ami történt, az lehetett akár a fényes világ isteneinek rendelése is. Karaton nagykirály emberi teste megöregedett már, csontjai pedig törékenyekké váltak mind. Megvénült már, hogy farkasra, párducra, medvére vadásszon! Ő mégis ragaszkodott ifjonti szenvedélyéhez. Dicső halált halt hát, királyhoz, férfihoz méltót, lovon, íjjal a kézben!

Ajbarsz fém alkarvédője koppant, zörent a gyalult deszkán, ahogyan ő is felállt az asztaltól.

– Márpedig én azt hallottam, fejedelem, hogy a lova taposta halálra! És azt is, hogy mire megtalálták, felismerhetetlenné vált az arca. Egy halász bukkant rá a lova felpuffadt tetemére, felakadva egy zátony szikláin. Valahol az isten háta mögött. Amikor a kámok felvágták a hátasa hasát, hogy megvizsgálják a mája épségét, a testében nyüzsögtek a férgek meg a nyüvek.

Atilla figyelte, ahogyan Candax váratlanul előrehajolt, és domborodó, mégis keménynek tűnő hasán megfeszültek az aranyövek. Szemei most különösen hidegen sütöttek, akár Fergeteg havában az ég gyémántcsillagai.

Lassan emelkedett fel ültéből, és izmoktól még mindig vaskos medveszerű karja közben már övéhez is kapott volna hirtelen, de a kezét lefogta Ajbarsz szemének villanása. Candax szája simulékony mosolyra nyílt, miközben markát az asztalra készített aranykupára kulcsolta.

– Szeretném, ha mindannyian innánk Ajbarsz nagyvezér egészségére! Űzzük el körünkből a megrontó gondolatokat! Szóval se említsük a bajt, szerencsétlenséget. Ahogy a gonosz démonfajzatokat sem. Legyen ez az alkalom a nap vérével szerzett szövetség újra megkötésének napja, mely dicső őseink között köttetett!

Egy borotvált fejű szolga máris futott, hogy teletöltse a fejedelem kupáját a nehéz, fűszeres borral. Atilla Ajbarszt figyelte, akit egyfajta megelégedéssel töltött el a hízelkedés. A szolgák megjelentek az asztal körül, és Candax parancsára töltögetni kezdték a hunok kupáit is.

A cselédség sorra adta Ajbarsz és kísérete kezébe a díszesen faragott, indamintás, szárnyas oroszlánokkal, szarvasokkal ékesített arany- és ezüstkupákat.

– Legyen így, mint kérted, Candax fejedelem! – helyeselt Ajbarsz.

*

Amikor a lakoma végeztével Atilla felállt az asztaltól, hogy visszatérjen szállására, egy fejkendős szolgálóasszony lépett melléje valahonnan a palota hátsó szárnyából, és meghajolt előtte.

– Jöjj velem, uram – mondta neki hun nyelven. – Arikán hercegnő, a fejedelem lánya már vár téged. Nagyurunk nagy bölcsességében nem ígér senkinek olyasmit, amit nem tud vagy nem akar teljesíteni.

Az ifjút gazdagon díszített, nagy, pazar faházhoz vezették, mely magányos ékkőként tündökölt ki a szétszórtan álló sátrak és boronaházak közül. Arikán nem mutatott meglepetést. Az előtérben állt, büszkén felszegve a fejét, arcára rávetült a kapu két oldalát szegélyező fém parázstartók lángja. Mélyzöld árnyalatú köntösében és fortélyosan tekervényes kontyba rendezett hajfonataival Atilla még gyönyörűbbnek látta, mint az álmaiban. Ekkor a jelenés megszólalt, még mielőtt a herceg köszönthette volna.

– A szemedbe néztem, és láttam a lelkedet. Abból olvastam ki, hogy megbízhatok benned! Sokáig vártalak. Azért jöttél-e most hát hozzám, hogy elűzz, vagy hogy magaddal vigyél?

– Azért jöttem – mondta Atilla. – Azért jöttem, hogy az asszonyommá tegyelek!

4

A reggel mámorító frissességgel tört be az ablak résén. A fiatal hun herceg ölelése kemény volt, akár az izmai, amelyek a bőr alatt futó szívós acélkötegeknek tűntek. Arikán látta, és ujjainak hegyével kitapintotta a forradásokat, a zúzódások és vágott hegek szélét. Az éjjeli gyönyör és fájdalom emléke majdnem elaltatta a lelkét, és zsibbadt, fekete porral hintette be az öntudatát, pedig már régóta ébren volt. A friss vizű forrásokhoz mentek szerelmesével, és mezítelenül fürödtek meg a nagy sziklákból feltörő patak vizében. Talán meg is fogant az éjjeli nászon, hisz az istenekről a papok azt mondják, váratlanul bocsájtják ki lelkük egy-egy darabját, hogy beleköltözzenek a hússzőtte burkukba. De ha nem lett most gyermekáldás, az sem számít, hisz asszony immáron. Az ezt szentesítő esküvő is hamarosan meglesz. Az ő lelkük úgyis már jóval azelőtt egybeolvadt, mielőtt a testük a földi világban megszületett volna. Atilla vidám volt, amikor kilovagoltak a folyóhoz.

Milyen nagyszerű is volt vele lenni az éjjel, és most az ismerős házak között sétálni, és kimenni a kis folyó partjára, amely a magas, földből és cölöpökből emelt sáncfal előtt folyik.

– Magaddal viszel hát? – kérdezte, amikor újra elérték a sáncfalak előtt emelkedő magas fákat. – Ugye, magaddal viszel?

– Pihenjünk meg itt – mondta Atilla, és egy ideig hallgatott.

Mindketten megállították a fehér törzsű, magas nyíresben a lovaikat. Atilla ildomosabbnak tartotta nem belépni a komor földsánc mögé, ahol az apja emberei vagy a nagybátyja testőrei most egyaránt járják a falakat, a sátrak és házak között szélesen hagyott utakat. Itt, a fák illatos szentélyében legyőzhetetlennek érezte magát, ellentétben azzal, ha az őrök és csúcsos süvegű, sólyomdíszes, idősebb, károgó, vén varjak rámeredő tekintete előtt lett volna a magas sáncfalak gyűrűjében, ahol asszonya unokatestvére, Mardaugos tán még mindig Arikán atyja fülébe suttog, megkísérelve ellehetetleníteni a frigyüket.

– Ajbarsz ordujában hamarosan egy vezéri csarnokot építek – mondta Atilla, ahogyan leszállt a lováról. – A telek hidegek lesznek, de az erdőben van fa elég, hogy melegével táplálja tüzünket.

Arikán belemerült Atilla izmoktól duzzadó hátát verdeső, hosszú varkocsok libbenésébe, miközben megfelelő helyet is keresett, ahol kiköthetné a lovát. Az asszony most ura enyhén ferde vonású szemeit simogatta pillantásával. Ezek a szemek szűkebbek voltak, de több mindent megláttak, mint az övé. Amikor Gavjutiszúra napisten egy-egy sugara rávetült Atilla szemének írisze, mintha sárgás lett volna, akár a nap. Talán a világot teremtő és fenntartó tűz szent lángja nem is ezekben a fákban lakik, mint papjaink mondják, hanem benne és bennem.

Ebben a pillanatban Arikán kész lett volna rá, hogy bárhová elmenjen a hun herceggel, ahová Atilla csak szeretné. Szeretné, hogy elvigye ezt a kettejük lelkében égő tüzet, akár a Fehér vagy Fekete Urál sötéten végtelenségbe nyújtózó gyepűjéhez is. Abba a ködös, hideg és messzi világba, ahonnan Atilla érkezett, és amelyről annyit mesélt neki. Vagy pedig továbbmenne vele, egészen Észak fagyott pusztaságaiba, ahol egész télen meghal a nap, a fekete égbolton az alvilág alakváltó, zord szellemeinek táncoló fényalakja lüktet. A lovak a hó alól kaparják ki télen a füvet, és ahol csúcsra torzított koponyájú vadak üvöltenek véres dárdákat rázva ősi erdeikben. Dajkája meséiben legalábbis így hallott ezekről az északi népekről. Akiknek a létezését Atilla maga is megerősítette, elmondta azt is, hogyan harcolt meg velük, és győzte le őket.

– Mikor? Mikor lehetek igazán törvény szerinti asszonyod?

A herceg állta Arikán nézését, majd egy kidőlt, korhadó fatörzsre ült, és kinyújtotta erős lábait.

– Amint nagybátyám minden hunok főkirálya lesz, s a kámok mind megidézik majd szemünk előtt a Felső világ fényes isteneit. Majd akkor. De előtte nem!

Atilla hadúrhoz méltón, ellentmondást nem tűrően mondta ki ezt az „előtte nemet.” Arikán meg is riadt kissé, de tudván tudta, hogy a sorsa ellen nincs mit tennie, csak elfogadnia. Átrebbent rajta a bűntudat, nem sértette-e meg a herceget óhatatlanul valamivel. Aztán kisöpörte magából az önmarcangoló gondolatokat. Atilla büszke, mindenekfelett büszke. Az asszony ösztönösen tudta, holmi méltatlan siránkozással nem sértheti meg önmagát, és önmagán keresztül ura méltóságát sem. Annak ellenére vagy éppen azért, mert az ő nemzetsége semmivel sem volt alávalóbb, mint a királyi hunoké! Felerészben hun ő maga is, felerészben Tamarisz királynő sarja. Vajon a perzsa király fejét lándzsájára tűző őse, a királyi asszony, kire példaképként tekint, megfutamodott volna-e, ha a férje, vagy akárki más nem válaszolta volna meg azt, amit tudni akar?

– Miért nem, Atilla? Miért nem? – tudakolta tisztán csengő eltökéltséggel, bár érezte, ahogyan a szíve egyre hevesebben ver, ahogy eszébe villant pár további megválaszolhatatlan kérdés. És ha Ajbarsz nem lesz minden hunok főkirálya? És ha Rua sem lesz?

Az asszonyok ösztönével csalhatatlanul ráérzett, hogy a hun ifjú lelkét is ugyanezek a kérdések rágják és marják. Mi lesz velük, a szerelmükkel, ha a birodalom zűrzavarba zuhan, és a királyok és a fejedelmek egymás ellen indulnak majd? Mi lesz akkor? Arikán megadta magában erre a választ. Mi lenne? Az lesz, aminek történnie kell. Majd akkor és ott is megteszi, amit kell, ahogy királynőhöz illik!

Atilla felnézett, neszt hallott surranni a magas fák koronájában.

Erre Arikán is felkapta a fejét: bolyhos, fekete mókus futott az egyik sötét törzsön, apró szájában valami eleséget tartva. Arikán nem palástolta örömét, szemében mosoly szikrázott. Ez csak valami jót jelenthet.

– Várnunk kell, Arikán, türelmesen, hogy a dolgok rendeződjenek. Karatont kétségtelenül megölték azon a vadászaton. És ha netán kiderülne, mégis kipattanna, hogy valami módon mégis Rua keze volt benne…

– Akkor mi lesz?

– Háború.

Ugyanazt mondja, mint Mardaugos. Háború.

– Biztos vagy benne?

– Ez Ajbarsz döntésétől függ, nem Ruáétól.

A lány hirtelen mozdulattal leugrott a lováról, odalépett hozzá, és váratlanul átfogta a derekát. Atilla elfogadta a közeledést, ráhajtotta a fejét a mellére, ő pedig a hosszú varkocsait simogatta. Olyan volt ez a pillanat, mint egy darab a Felső világ szövetéből. Az alacsony, erdős dombok felől áradó lágy szél körbeölelte őket, mint egy dajka simogató keze.

– Ha a háború valóban kitör, és az apám Rua mellé áll, én melletted akarok lenni a harcban.

– Mellettem leszel – mondta Atilla, és válaszul úgy megszorította Arikán karját, hogy a lány enyhe fájdalmat érzett.

– Eljövök érted, még ha fel is kell gyújtanom apád palotáját és kardélre kell hánynom az összes harcosát. Ajbarsznak van elegendő szövetségese hozzá, hogy térdre kényszerítse Ruát és bajtársait, seregtestjeit, ha tamag sötét istenei mégis a háború mellett döntenének. Ha Rua ellene fordulna, vagy ha kiderülne, hogy ő a gyilkos, akkor elsöpri a föld színéről is. Láttam már a nagybátyámat hadat vezetni, ő valóban legyőzhetetlen! Minden bevetés előtt haditervet készít. Tarsolyában olyan részletekkel is, amelyeket csak ő ismer, ezt csak akkor fedi fel, ha feltétlenül szükséges, akkor is csak annak, akit érint, és csak annyit, amit a hadművelet forgandósága megkíván. Biztosak lehetünk benne, hogy erre is kidolgozta a lehető legtökéletesebbet.

Arikán Mardaugostól, az atyjától és mindenki mástól csak azt hallotta, hogy Rua az erősebb.

– Amikor először megláttalak téged, Atilla, és még egyetlen szót sem szóltál hozzám, én már akkor megéreztem benned az istenek vérét. Akkor nem azért jöttél a nagykirály ordujába, hogy asszonyt válassz magadnak.

– Nem azért.

– Mégis így történt.

– Így. Ajbarsz azt szerette volna, ha a jie vagy a csuhuje törzs asszonyai közül választok magamnak. Meg is álltunk ott egy jie törzsből való tarkan nagyszállásán. Már megalkudott az egyik törzsfővel, amikor megláttalak téged.

– Én pedig azért utaztam oda a nagybátyámmal, Megissel, hogy megmutassanak egy sato nemzetségbeli hun hercegnek. Atyám azonban titkon azt remélte, hogy Karaton valamelyik fia vet rám szemet!

– Az istenek másképp akarták – jegyezte meg Atilla. – Előbb érkeztem!

– Előbb. És ezzel az előbbel sok nemzetség haragját vontad magadra.

Atilla arcán eltökélt mosoly suhant át.

– Nem érdekel. Mundzuk fia vagyok és Uldin unokája. Luan-ti vagyok, a Sárkány szülöttje. Én teszek törvényt, ha kell, rendet. Atyámnak, Bagatur véreként, Uldin elsőszülöttjeként, nagykirálynak kellett volna lennie!

– Méltó vagyok hozzád, uram, bennem is isteni vér csörgedez – Arikán mélyet lélegzett, és kihúzta magát. – Tamarisz királynő ősi nemzetségéből származom.

– Az ereinkben folyó tiszta vér szólt a vérhez, mi összetartozunk. Karaton sarjai soha nem támaszthatnak igényt atyjuk trónjára. Nem isteni sem a vérük, sem az erejük. Seregek nélkül a törzsek nem is követik őket. Túl gyengék a hatalomhoz, amelyet ha megkívánnának, Rua vagy Ajbarsz úgy söpri el szinte mind, akár a förgeteg a töreket. Talán egyiküket kivéve!

– Kit?

– A neve Almis. Ő vezette a támadást a Fehér Urálban, a gyepű mögött.

– Ott lesz ő is a rovott köveknél?

– Nem tudom.

– Miért?

– Ágyas fia, nem feleségé. Az ereje talán meglenne hozzá, hogy magához ragadja a szent pajzsot, de a nemzetségek soha nem ismernék el alsórendű születése miatt.

– És utána? – sürgette Arikán. – És mi lesz azután, hogy Ajbarsz felülkerekedett Ruán?

– Eljövök érted, és első asszonyommá teszlek.

– És mit akarsz tenni aztán? Azt mondtad, hogy Ajbarsz téged tekint az igazi örökösének, nem pedig a fiait, vagy idősebb testvéredet, Budát. Miért?

Atilla megrágta a választ, ahogy tekintete, a végtelen égbe meredt. Lassan formálta a szavakat, de ahogy szólt, abban olyan határozott tűz égett, mint a záporozó felhőket átégető villám fénye.

– Szülőanyánk szerint születésünkkor egy árnyék esett ránk. Az Ég árnyéka. Rám és Budára. A turult látta. Atyánk, Mundzuk is látta árnyékát, amikor Burkut táltos-kám, Balagaszun barlangjának szent látója megvizsgálta a jeleket. A szent turul mindkettőnkre borult ugyan, de szellemének erejével, léleklángjával, azzal az igaz tűzzel, mit a kettőnkre ráborult árnyék hordozott s hordoz, azzal csak engem áldott meg.

*

A búcsúzás másnap rövid volt. Hamarosan viszontlátom – gondolta –, és ő rám fog várni. A Felső világban gyökerező kötelék, az kötelék. Azt sötéten maró nyálukkal tamag démonai fel nem oldják. Rua meghátrál, és Ajbarsz győzni fog. Ajbarsz férfivá érve egyetlen csatáját sem veszítette el! Még egy vágtahossz – gondolta Atilla –, és meglátom Balamir király rovásszikláit a szent dombokon. Hogy nézhet ki Rua? Ő is annyira hasonlít Mundzukra, mint Ajbarsz? A sötétséget, rosszindulatot elárulják az ember vonásai, a becstelenséget, ahogy a becsületet sem fedhetik vagy jelezhetik az arcra került harci hegek. Valahogyan a tekintetből sugárzik, mint egy láthatatlan álarc, elárulja, ki is a démon, medve, farkas, sólyom vagy akár szarvas vagy más ősök szellemét hordó teremtmény.

Gyermekként is várta a találkozást Ruával, amire nem került sor akkor. Kit atyja nagy és győztes királyként és a nyugat igaz uralkodójaként méltatott Atilla előtt. Aki annak a nagy Rómának a szövetségese lett, amely „nagyobb, mint a világ”. A kisfiú képzeletében egy magas marú lovon ülő, erőteljes férfi alakja öltött testet fényes vértben, karján kötélizmokkal, kinek az íja mindig célba talál. Mundzuk oda akarta küldeni őt, Rua ordujába, hogy Atilla „figyeljen és tanuljon”.

Mi lehet az igazság, abban a sok gonosz, sötét dologban, amivel Ajbarsz vádolja a saját bátyját? Tán a testvéreket egymással egy régi, gyermekkori sérelem fordította csak szembe. és Rua keze tiszta Karaton halálában? A felébredt démonok játékszerként tekintenek a halandókra. Azokat meg nem köti, meg sem akasztja, meg sem fékezheti, el sem pusztíthatja holmi emberi akarat. Ők az emberi akarattól elszakadva, teljesen függetlenül is működnek és élnek már ebben a középső világban. Így erre a választ, hogy mi is az igazság, egyelőre csak az istenek válaszolhatják meg.

*

Már hallotta a hun tábor jellegzetes zajait, ahogyan megközelítették a völgyet. Balamir rovássziklái egy üres, fáktól kopár dombtetőn emelkedtek, már messziről Atilla szemébe világított az éles felületeken megtörő napfény. A sziklák alatti mezőn fehér és szürke sátrak végeérhetetlen sora húzódott, középütt, a nap és a hold jeleivel ellátott vezérsátor, a magasra húzott koskoponya alatt messzire lobogott a nyugati szárnykirály rangját jelképező hat jakfarok és Rua ugró lovat ábrázoló, aranyozott szélű tamgái. Megérkeztünk – ahogyan végigtekintett Ajbarsz kíséretének és testőreinek prémsüveges, vértpajzsos vagy díszes bőrpáncélt viselő emberein –, a testvéreknek egyezségre kell jutniuk. Az nem lehet, azt nem akarhatja sem Tengri, sem az istenek, hogy az a sok jó hun vér ilyen képtelenség és áldatlanság miatt hulljék, ontassék ki, hogy benyelhesse a folyton éhező-szomjazó, kiszáradt föld! Talán mégis Budának volt igaza! Bárhogy is ért véget Karaton élete, mégis csak egy bitorló volt.

5

Még Burkut kám mesélt Ajbarsznak gyermekkorában arról, hogy a hunok előtt élt népek hitték, a világ teremtésekor jégóriások görgették a helyükre az ilyen sziklákat, mint ez itt. Amikor Balamir királyt temették, a menet elhaladt az ősi rúnakövek mellett. Ajbarsz még most is jól emlékezett a repedezett szélekre, a beléjük vésett, olvashatatlan rovás ősrégi idegenségére. Burkut akkor azt mondta, hogy az ilyen köveknél a csata előtt a gepidák, keleti gótok emberi áldozatokat is bemutatnak, hadisteneik, Odin és Thor segítségét kérve. A hunok nem áldoztak embert harc előtt, azt mondják, azóta, hogy az utolsó tan-hut a régi hazában, Ötükenben lefejezte a Csin, az istenek legkeserűbb ellensége. És mi lesz most? Tanúi lesznek-e hamarosan ezek a vén kövek újabb emberi véráldozatnak?

A jula vezér felnézett a széthasadt, alvilági tornyokkal rokon sziklákra, de azok is mintha szemmel tartották volna. Csak ha megfordította orrvédős, míves sólyommal ékesített, díszsisakos fejét, csak akkor láthatta vértpajzsos kíséretének magasan lengő zászlójeleit a túlsó domb hajlatában. Ha Rua netán az egyezséget megszegve cselvetésre készülne, túlságosan messze lenne a segítség. Ugyanis az egyezség úgy szólt: a kíséret nyíllövésnyi távolságnál nem jöhet közelebb, míg a két testvér megbeszélése tart. Rua még sehol, csak ő egymaga. Körülötte egyre növekvő csend. Mintha a mindenség is várakozna. Ajbarsz nem egyezkedhetett, nem tehetett mást.

Elfogadta bátyja meghívását. A megállapodás szerint a földbe leszúrt hétjakfarkas tug előtt várjon aranyszerszámos lovával, miként azt testvére követváltáskor megüzente neki. A szavát ő sosem szegte meg, és bár Atilla ott akart vele maradni, egyetlen parancsszóval elküldte. Most még parancsolhat a hercegnek. Mundzuk fia még engedelmeskedik neki. A gázlónál a szellemek azt üzenték, Atillának életben kell maradnia. Bármi légyen is ennek az ára. Az istenek akarják így. Azt is megüzenték, akármit tervezzen is Rua, testvérével őneki magának egyedül kell szembenéznie, mert nem az övé a jövő. Az még nem kezdődött el, csak a múlt zárul. Atilla a jövő. De még az sem veszi kezdetét. Most még nem.

Régóta figyelte unokaöccse növekedését, értelemben, karjának erejében, tettekben. Legidősebb sarja, Erkan, meg sem közelítette Atillát. Ha Rua megölné, Atilla vesz majd bosszút az ő életéért, és neki kell győzelemre vinnie Tengri igaz napját. Karatonért harcolva megvédte a keleti gyepűt, minden árulóval végzett, és minden népet alávetett az Urál és a Kara tenger között, akik valaha felkeltek a hunok ellen. Magához vette Mundzuk fiait, hogy férfit, embert, s királyt neveljen belőlük. Mi mást akarhat még tőle az Ég? Rossz jel, hogy Rua ennyire megváratja, és még színe sincs. Nem számít.

Csak az, hogy ez a találkozó létrejött, és ő megláthatja az igazságot Rua szemében. Rua nem fog tudni neki hazudni. Ha ez csapda, akkor, nem is az ő karja, hanem tamag istenei sújtanak le büntetésül a bátyjára. Nem tehet mást, neki csak tudnia, látnia kell.

Ajbarsz megtisztította elméjét összezavaró gondolatait a felhők szűrte szórt fényben, Isten szabad ege alatt belerévedve a nap és a hold ősi jelét megőrző kopjákba. Elmélyüléséből a vezérsátor körül támadt nyüzsgés hozta vissza. Megmozdultak a hatalmas nemezlapok, nyerítettek a lovak és harsantak a tülökkürtök. Díszvértes alak léptetett felé, hátán bíborvörös köpeny, kezében hétszer hasított, magasba tartott, lósörénydíszes kopja. Ajbarsz jól látta, hogy sisak nem takarja arcát. Rua kissé vöröses árnyalatú, tarkopasz fején egyetlen, hosszúra engedett varkocs himbálódzott, akár egy fejét ingató, sötét kígyó.

– Öcsém! Nem is oly rég emberáldozatot mutattak be itt – szólt Rua király, miután kölcsönös meghajlások után a testvérek köszöntötték egymást, és Rua is leszúrta a saját, lósörénydíszes kopjáját Ajbarsz jele mellé.

– Néhány megégett csontra leltem a minap a hamuban. Emberek csontjaira. Felemelte a karját, és Ajbarsz madár formájú aranytűt látott csillogni markában. És ezt is. Az istenek megkímélték, csoda, hogy nem olvadt el!

– Mit akarsz ezzel mondani nekem, bátyám? Ki az, aki ilyesmire mert vetemedni itt, Balamir nagyapánk, a Hódító szent síremlékénél?

Ajbarsz le sem vette a tekintetét bátyja ide-oda rebbenő, apró szemét fürkészve. Képtelen vagyok olvasni belőle, mintha egy kám álcát, varázst tett volna rá.

– Nem tudom, kedves öcsém – Rua széttárta a karját. – De amikor reggel a szolgáimmal körbejártam itt, láttam, hogy a hamu friss. Már gyermekként is hallhattunk, róla hogy a gótok királya, mielőtt hadat viselt volna, áldozatul itt végeztetett ki néhány lázadó nemest.

Ajbarsz összefonta a karjait. Rua nyugtalan lova felnyerített, Ajbarszé a földet kaparta. Miféle gonosz, sötét szellemek jelenlétét érezheti ez a két jószág?

Kurgán volt az egész hatalmas domb Balamir király szent rovássziklái alatt. A kemény, cserjékkel és bokrokkal már sűrűn benőtt föld alá mélyen beásott tekervényes járatokban nyugodtak valahol Balamir nagykirály rabszolgái, férfiak, nők s gyermekek. Virágszirmú aranyfejdíszükben örökkétig lehunyt szemükön a suttogó tudók felkente arany- és ezüstporral megfojtott ágyasai is, mindahányan. Az első harcuk után, mikor Mundzukot, Ajbarszt, Ruát és Oktárt idevezették, Uldin így beszélte el fiainak, a kámok halk dobolása közben, ahogy szolgák fáklyáinál kitárták a barlangok zöldre és feketére festett faajtaját, hogy közösen áldozhassanak az ősök szellemeinek. Azért temették őket ide, hogy a sírrablókat megtévesszék. Míg a nagykirály testét elégették a sziklák alatt, aranyba öntött szent koponyáját Uldin kincsesháza őrizte. A koponya azóta is ott van Karaton ordujában, sötét szemgödreibe rejtve s látva az igazságot! Mintha, a régi hunok már akkor tudták volna a jövőt, hogy Balamir nagykirály sírján majdan a kara bodun, a sötét nép csizmái fognak taposni. Kiforgatják a csontokat a földjükből, hogy kincsek után kutassanak, miként az ős tan-huk szent sírdomjait is meggyalázták egykor éhes, mohó harácsujjak Ötüken szent sírhalmai között.

– Az igen régen volt már, Rua. Már atyánk hangjára is alig emlékszem, nemhogy a szavakra, amelyeket akkor elmondott nekünk! Ma már a gótokhoz és gepidákhoz hasonló népek alkotják a birodalom teljes nyugati szárnyát. A szárnyat, amelyen te uralkodsz. Gótok, türingek, herulok… Ők sokan vannak, mi pedig kevesen. Csoda-e, ha részt kívánnak a hatalomból?

Rua arcán mintha árnyék suhant volna át.

– Te tanult ember vagy, Ajbarsz! Csak nem gondolod valóban azt, amit ellenségeimtől hallok? Mit terjesztenek rólad öcsém? Azt, hogy szerinted gót és gepida papok, akik ezeket a rovásokat itt felvésték – és széles mozdulatokkal a Balamir szikláira mutatott – képesek voltak rá, hogy a távolból ártsanak a hunok nagykirályának? Vajon miféle átkokat ismernek sötét isteneik papjai, amelyeket mi nem ismerünk vagy a mi kámjainknak nem szabad ismerniük?

Ajbarsz a homlokához kapott, mintha a nehéz sisak égette volna kiborotvált koponyáját.

– Én egyetlen ilyen papot sem láttam a gepidák és gótok tüzénél, vagy főnökeik asztalánál. Egyáltalán, léteznek még ilyen papok szerinted, Rua király?

– Nem tudom, Ajbarsz – mondta lassan formálva a szavakat Rua. – Nem tudom, hogy léteznek-e. De ha léteznének is, nem parancsolták-e meg Bagatur törvényei az átok tilalmát? Nem mondják-e azt a regösök énekei is, nem mondta-e Burkut is, atyánk szent kámja, hogy az ilyen sötét átok az Ég törvényei szerint visszahullik arra is, aki a szájára veszi?

Milyen különös – gondolta Ajbarsz – amióta elindult az orduból, többször is eszembe jutott az öreg Burkut. És most Rua is megemlítette a nevét. Talán a kám jelen lévő árnyéklelke, ha szavaikkal megidézik, megnyitja majd Rua száját?

– De, azt mondta, Rua király. Az emberek a Kara-tengertől egészen a Fehér és Fekete Urálig, mégis sötét jelekről beszélnek Karaton tan-hu királyunk hirtelen halálával kapcsolatban. A szarmaták, akiknek a fejedelme Candax, a minap engem bőkezű módom vendégül látott, és arra kért, hogy ne beszéljek neki ezekről a sötét jelekről, ne idézzek ártó démonokat az ő asztalánál. A vendéglátó kérését, én mindenkor tiszteletben tartottam. Ezért hát téged kérdezlek erről, Rua bátyám! Mit tudsz a jelekről?

Rua arcán mintha meggyűrődtek volna a ráncok.

– Régóta nem beszéltem Burkut kámmal, Ajbarsz testvérem. Anyánk, aki azóta már a Világfa hetedik ágán ül, azt mondta róla, hogy a szent ember bizonyosan nem tér vissza ebbe a középső világba, faháncskoporsóba öltöztetett teste is eltűnt valahol az Atil menti Nagyerdőn. Hisz tudod, hogy a táltos öregek milyenek! Akkor jelennek meg, amikor akarnak, és azt mondanak, amit akarnak!

Ajbarsz szemei összeszűkültek.

– Tudom, bátyám, hogy milyenek.

Rua arca mintha megnyúlt volna a Balamir sziklái vetette árnyékban. Arany fülbevalói megrezzentek, ahogyan váratlanul megragadta lova kantárját, és közelebb léptetett.

Ajbarsz ujja tőrének markolatára siklott. Alig észrevehető mozdulattal húzta vissza a lova fejét, amikor a testvére közelebb került hozzá. Ő nem fog elsőként tőrt rántani. De ha Rua megtenné, az lenne életében az utolsó. Rua hirtelen mozdulattal tárta szét a kezét, és az ujjai között nem villant penge.

Az arca nevetett. Ajbarsz nem volt elég gyors ahhoz, hogy elhajoljon. Rua hatalmas marka máris megragadta a vállát.

– Keressük fel hát együtt Burkut kámot a Fordított világban! Tudni, akarom, hogy átok végzett-e Karatonnal, vagy valami más! Kérjük szellemét az útmutatásért. Nekem is vannak kámjaim és neked is vannak, öcsém. Ők megtalálják a módját, hogy szóljanak hozzá!

Rua szorosan magához vonta, és ebben a testvéri ölelésben teljesen szabadon hagyta fedetlen nyakát. Ha most akarnám, a késemet a torkába vághatnám. De nem akarom. A bátyja medveölelése elengedte a vállát, majd lova száját meghúzva hátat fordított neki. Ajbarsz ujjai tőrének markolatán nyugodtak. Rua lova idegesen dobálta a fejét, mintha érezte volna az Ajbarszt megkísértő szándékot. Balamir sziklái alatt a karomszerű faágakat váratlan szellő borzolta. Akárha a fiatalabb testvér ölésre kész kezén is valamilyen megbéklyózó remegés futott volna át. Még soha korábban nem érzett ilyet.

A szellemek lefogják a karom. És mégis, a gonosz lelkek gúnyosan azt sugallják, orvul döfjem őt hátba. Mi a szándékuk? Döntenem kell. Nincs más út!

Rua hirtelen-váratlan belevágta a sarkát lovának oldalába, és újra szembefordult a fivérével.

Ajbarsz érezte, ahogyan a torka kiszárad. Majdnem hibáztam.

Rua szempárja öccse pillantásába merült. A tekintetek visszarévedtek a múltba, látták, ahogy a négy fiúcska közül kettő lassan izmot s észt érlelve férfivá válik. S egy közülük mégis kitűnik erőszakosságban és fortélyosságban. A kor, amelyben a démonok felébredtek, és amikor sötét árnyak vetülnek a földre, amely megköveteli a maga túléléshez elengedhetetlen, bűn és erény ellentmondásával megszilárduló, tántoríthatatlan tisztességét. Nem csoda hát, ha egy büszke, kevés beszédű harcos szent esküvéssel akart bosszút venni Karatonon, amikor az tümenjeivel elragadta az uralkodás jogát Mundzuktól, a testvérüktől, Uldin legidősebb fiától. Hát nem volt-e igaza Ruának, hogy Karaton nem egyéb holmi közönséges bitorlónál? Neki pedig nem kötelessége-e melléje állni? A testvérek szempárja igéző ragyogással révedt egymásba. Olvasták a biztos múltat, a változékony jelent, és a titkokkal telt jövő távlatait.

Akarat feszült akaratnak, lélek tusázott lélekkel, amíg az úr felülkerekedett.

– Amit mondtam, azt komolyan mondtam, testvérem! Szavam meg nem szegem. A Fordított világhoz fordulok útmutatásért! Ha szent kám vizsgálja meg szívemet, és sötét foltot találva rajta kijelenti, hogy Karaton nagykirály váratlan halála nem volt megérdemelt halál, és helyettem valaki másnak kell követnie őt Bagatur pajzsán, akkor én lemondok jogtalan jussomról!

Ajbarszba bennszakadt a szó. Most Rua meg is győzte, le is győzte, és igaza is van. Hisz mivégre is indítson háborút a bátyja ellen holmi szóbeszédre alapozott koholt vádakra, hogy megölette Karatont, amire semmi bizonyítéka? Egy gyanú árnyékáért áldozza, égesse hamuvá tán az egész Hun Uluszt egy testvérháború tüzében, egy, az övénél háromszor hatalmasabb hadsereggel szemben? Csak egy megtébolyodott eszelős tenné, amikor a gepidák, szkírek, rúgiaiak mind vitézeket küldtek a gyepűk vonalára, és még a szarmata Candax is Rua szövetséges lett? Karaton fiait meggyengítették a perzsiai vereségek, nekik sincs megfelelő seregük, hogy a harcban mellé állhassanak. Rua szinte áldozatként vetette magát gyilkos tőre elé. Így tenne egy bűnös cselszövő, aki az ő halálát kívánja?

– Hallgatásod annak tükre – mondta Rua –, hogy egyetértesz javaslatommal, öcsém. Mi más módon is tudnál megbizonyosodni, hogy alkalmas vagyok-e a tan-huságra? Ím, eljöttem hozzád fegyvertelen, feltárva előtted igazi arcom, kitárva ölelő karom. Amit látsz, az kétségeidre a válasz. Kit látsz hát?

Ajbarsz meghajtott a fejét.

– Egy férfit látok, aki a saját erejéből nagykirály lehet.

Rua vonásai rezzenetlenek voltak, és ahogyan bólintott, arany fülbevalóira rásiklott Nap Anya fénye.

– Ha Tengri is úgy akarja!

Visszafordult hozzá, és a kezét újból rátette a vállára. Puha érintés volt ez, mégis, akár egy vasmarok, mely kiereszti a kétség szellemét, és szorította volna a szívét és torkát fojtogatva, mint iramló csikót a nyakára feszülő kötélhurok.

Miféle nem sejtett igazságok felé repítik őket eleik illanó árnyai? A Világfa legfelsőbb ágára? A halálukba?

Rua hangja, mintha egy másik világból hangzott volna.

– Egyszer te is nagy király leszel, Ajbarsz! Engem követve majd, Oktárral együtt, ahogyan azt a születések sorrendje előre jelezte.

– Induljunk! – mondta egyszerűen Rua. – Hozd a kíséretedet, öcsém, és engedd, hogy vendégül lássalak a sátramban. Ma új nap virradt fel Balamir király szent sziklái alatt! Felvirrad a hunok napja!

– Végtelen Ég! – kiáltott Rua, és Ajbarsz hallotta a tábor irányából a tompa morajlást.

Ő bólintott, és lassan indította meg a lovát visszafelé, a másik domb hajlatába, ahol Atilla várta. 

6

Nem is tábor volt ez Balamir nagykirály szent rovássziklái alatt, hanem valóságos pusztai város, szétszórtan álló, kisebb katonai sátrakkal, nagy és aranyhímzéses jurtákkal, amelyek csakis a nyugati szárnykirály rangos szövetségeseinek szállása lehetett. Nem sokkal Rua hatalmas, hat jakfarkas kopjákkal körülvett jurtapalotája mögött, egy megviselt, de még romjaiban is hatalmas földfal húzódott. Ajbarsz előzőleg azt mondta róla, hogy a keleti gót birodalom egyik erődítésének maradványa, abból az időből, amikor még ezen a földön a gót királyok uralkodtak. Atilla most különös megkönnyebbülést érzett. Még mindig olyan volt a nagybátyja, mint a pattanásig feszült íjhúr, de mindenkit megnyugtatott, hogy Rua nem állíttatott orvíjászokat a sziklák peremére, vagy nem vágta el maga az őt kérdőre vonó torkát.

– Nem láttam rajta az árnyat – mondta Ajbarsz szárazon, amikor megállt a nyeregben várakozó Atilla előtt –, felhő nem takarta el a napot. Villám nem sújtott a fába száraz égből, és Balamir sziklái nem hasadtak meg. Ha hazudott volna…

– Azért mégis lehetséges, vezérem, hogy hazudott?

Ajbarsz egy ideig hallgatott, mintha neheztelt volna rá, amiért Atilla a szavába vágott. Lassan formálta a szavakat, mintha nehezére esne a beszéd.

– A bátyám a kámok szent tanácsához fog fordulni, hogy megvizsgálják a szívét. Rua beleegyezett abba, hogy a kámok próbának vessék alá! Én nem dönthetek, majd az Ég lesz bírája, bűnös-e!

Atilla meghajtott a fejét.

– Tisztelet bölcs döntésednek, jula vezér! A testvérek közötti viszály mindig rossz vért szül. Bár Tengri adná, hogy ezentúl mindig elkerüljük!

Ajbarsz bólintott.

– Senki sem hazudhat az ősök áldott vérével megszentelt sziklák előtt anélkül, hogy átkot ne vonna a saját fejére. Ezért javasoltam a szent helyet a tanácskozáshoz. Ő beleegyezett, így hát itt vagyok. Rua talán mindenre elszánt, de az istenekkel nem merészelne szembeszállni, ennyire nem elvakult!

Továbblovagolt, hogy parancsokat osszon kíséretének. Atilla hosszan nézett utána. Ajbarsz a gondolataival küzdve kétélű kardot fogott a kezébe. Tán a végleges, végzetes döntés terhét csak ledobta a válláról, csak elodázta, mindent rábízva az istenek ítéletére. A kámok, Tengri szent akaratának igazszólására. Ámde meddig terjedhet Rua befolyása a kámok tanácsában? Magától, vagy a testvérétől riadt meg Ajbarsz, amikor Rua szemébe nézett? Mennyire félelmetes lehet a nyugati szárnykirály hatalma, ha pusztán néhány szó is elegendőnek bizonyult a behódoláshoz?

A rovássziklák komor, mindentudó kőarcokként tekintettek vissza le rá, mintha rendíthetetlenségükkel maguk képviselnék az istenek igazságát idelent, a középső világban. Csak ők tudják a választ. Rua az ajánlat elfogadásával a legjobb helyet választotta, ahol a szent sziklák részvétlen tanúként szemlélhetik, ahogy ezen a tájékon az örök szövetség megköttetik, vagy mindent elpusztító vesztőhellyé változik.

Pillantása most Ilekre, Ajbarsz egyik fiára siklott, aki most előrelovagolt, hogy fogadja Rua vértpajzsos embereit, akik kis csoportokban ügettek feléjük a tábor irányából. Ilek biccentett, amikor elkapta Atilla tekintetét.

– Rua király mindannyiunknak sértetlenséget ígért, Atilla herceg. Atyám a kenyér és só ígéretével tért vissza. Most már nem támadhat meg minket anélkül, hogy az istenek átkát ne vonná a saját és vérei fejére.

Atilla egy pillanatra megérezte az oldalán a kardjának súlyát. Hamarosan önként kell majd kivonnia ezt a kardot a hüvelyéből, és átadnia Rua őreinek kezébe.

– Úgy legyen, Ilek. Tengri lelke nem azért testesült belénk, hogy széttépjük egymást.

A fiatal harcos mereven bólintott.

– Én azt hiszem, hogy a legerősebbnek kell vezetnie minket. És tán nem Rua a legerősebb? Nem ő győzött nyugaton, míg Karaton vesztett keleten? Az istenek nem adnak győzelmet hitványnak és hazugnak! Végül letaszítják a méltatlan alját a magas trónról, azt, ki hamis csontot merészelt őseinek tüzébe vetni. Csak az uralkodhat a hunok felett, aki maga is egyenlő Tengrivel!

– Szeretném hinni, amit mondasz.

Ilek a távolba nézett.

– Atyám mindig is tudta, hogy le kell tennie a fegyvert az erősebb előtt. Ezért hódolt be Karatonnak és ezért most Ruának. Egy, csak egyetlenegy vezér, hadúr állhat fölöttünk!

Atillának tetszettek Ilek szavai.

Bárha az istenek igazságszolgáltatása máris bevégződne!

És ha valóban Rua Karaton gyilkosa? Mit számít az, ha valóban ő vált az istenek lesújtó kezévé, egy bitorló király ellenében, akiről Tengri láthatóan visszavonta lelkét? Aki a Nagy Hun Ulusz húszezer harcosát veszítette el egyetlen hadjáratban, mert önmagától megrészegülve elbizakodott módon támadott? Különösmód az Arikánnal töltött idő villant hirtelen eszébe. Ahogy a szarmata földsánc boronaházában ölelték egymást, a forróságra az ajkára, a testében felgerjedő, férfiúi vágyra, az erdő hűs árnyaira, amelyek az ősök védelmező ujjaiként vetültek rájuk, ahogyan ruha nélkül fürdöttek mezítelen a patakban. A tegnap asszonyává vált szerelme váratlanul olyan elérhetetlen távolságba került tőle, mintha esztendők ködébe veszett volna. Ha Rua betartja ígéretét, akkor talán ez a sűrű köd elenyész majd. Erős fiakat kell hogy nemzzen a birodalomnak, hogy a hunok nyugaton visszaszerezhessék keleten elveszített auljaikat! Mi lehetne ennél fontosabb, mi más is számíthatna jobban, hogy Mundzuk lelke végre megnyugodhasson a Fordított világban? Hogy lássa, ahogy a nemzetség egysége helyreáll, és fiai oly magasra emelkednek, miként a felső egekbe szárnyaló sasok. Mi más számítana, mint hogy egy sokszorosan megosztott testből végre igazi szerbe szedett egység legyen? És mind a testvérnépek? Ogurok, szabirok, megyeriek, kik Tur király magjából erednek mind?

Atillát jóleső érzés töltötte el, ahogyan Ilekre nézett. Mintha Buda arca tekintett volna vissza rá az orrvédős, lófarkas sisak mögül. Testvérek vagyunk mi, puszták királyi fiai, Tur király ivadékai mindannyian. Összetartozunk örökké! Egy test, egy vérből eredők. Nem számított a katonai rangok különbözősége. Atilla a testőrség tagjait szemlélve, de még az egyszerű hun harcosok, ogurok, megyeriek, szavárdok és szarmaták prémsüveges, posztóvértes íjászok között léptetve is ez az érzés árasztotta el a herceg minden sejtjét. Ez az az eleve elrendelt, létfontosságú szentség, eszme, öntudat, amelynek a szolgálata, ha uralomra tör, világok meghódítására a végtelenbe visz! Az egyetlen akarat szelleme, amely azért született számtalan testbe, hogy a világ hanyatlását visszafordítsa, hogy a mindent lebíró idő ellen küzdjön. Hát nem Bagatur isteni vére folyik át ennek a végtelenbe növekvő, sokkarú, sokfejű lénynek az erein? A nagy hun birodalom, a nagy hun gondolat, egyszerre test és egyszerre szellemlélek, az Ég emberalakot öltő megtestesült szelleme. A kőfalak pedig egyre közelebb húzódnak, ahogyan Mundzuk mindig is mondta. A kőfalak, amelyekről atyja beszélt!

Egyetlen, csak egy vezéri hang kell, egy hadúr megállíthatatlan parancsa, amely megadja a rég várt a jelet, hogy kitörhessen végre az áradat, gátat vetve a Világfa gyökereit fojtogató rontásnak, romlásnak, romlottságnak. Le kell rombolni mind azokat az egyre emelkedő gaz falakat, amelyről Mundzuk beszélt, mielőtt még az igaz Eget egészen be nem boltozzák a világ fölött, hogy többé ne éghessen a fény!

– Rua jól megválasztotta a helyet arra, hogy szövetséget kössünk vele, vérszerződést ezzel a szent szerrel – mosolygott barátságosan Ilekre. – Hogy minden testvér egyesülhessen immár.

*

Az őrök pihenő állásban, mélázva lesték, ahogyan a szolgák felgöngyölítették a hatalmas jurtapalota nemezajtajait. Rua magas, sárkánnyal faragott fatrónon ült a tér közepén, a kilencágú Világfaoszlop, és a végtelen eget jelképező, tojásdad füstlyuk alatt. Atillára mindenhonnan ismeretlen, érdeklődő arcok tekintgettek, ahogyan Ajbarsz, Ilek és a testőrök kíséretében végigmentek a magas trónhoz vezető, arany griffekkel, ugró párduc és szarvas alakokkal hímzett, bíborvörös vagy sárga szőnyegeken. Egy nagy hasú, kopasz úr, egy kisebb emelvényről egyenlő szárú kereszttel a nyakában felállt és meghajolt. Amikor felkapta a tekintetét, dülledt, vizenyős szeme olyan volt, mintha máris kutatna valamit az arcában. Atilla türelmesen megvárta, míg a másik lesüti előtte szemét. Rua trónja mögül hun, szarmata és sápadt, szőkés szakállú arcok néztek rá. A ruhák csillogtak a felvarrott rangjelektől, cikádadíszektől, a nehéz hímzésektől és a lecsüngő aranybojtoktól. Rua öltözéke azonban, éles ellentétben az őt körülvevőkkel, teljesen dísztelen volt, vállán egyszerű köpeny, ujjain is csupán egyetlen gyűrű csillant, ahogyan kifordított tenyérrel felemelte a kezeit belépésükkor. Amikor megszólalt, különösképpen az apjára emlékeztette Atillát. Miután mindenki meghajolt előtte, Rua lelépdelt trónusáról, hogy állva üdvözölje őket. Atilla látta, hogy különös módon keveredett benne a nyájas jó modor és a kíméletlen keménység.

– Sok mindent szeretnék megmutatni neked, herceg! – mondta, amikor odaért hozzá. – És szükségem van egy tapasztalt hadvezérre, valakire, aki meghódítja nekem Pannoniát.

Hangja magabiztosan csengett.

Hercegnek szólított, elismerve Mundzuk utódjaként.

Rua arcán mosolyféle ült, ahogy ránézett. S Atilla könnyed mozdulattal hajolt meg előtte.

– Köszönöm, hogy fogadsz engem, nagykirály, atyám testvére!

Rua hagyta, hogy Atilla mélyen meghajolva megcsókolja a méltósággyűrűjét. Érezte eres, kardforgatáshoz szokott kezén a legfinomabb uralkodóhoz illő, perzsa illatszereket. Rua nem viselt semmilyen fölösleges cifraságot, cicomát. Egy kemény tekintetű harcos állt Atilla előtt, az a valaki, aki amióta a trónjára ült, kizárólag győzött. Villámgyors mozdulattal elkapta a kezét, és megszorítva a herceg vállát, magához vonta.

– Én már öreg vagyok – súgta Rua Atilla fülébe. – Atilla, bátyám fia, a jövőt csak Tengri ismeri!

Atilla a földet nézte.

– Pannoniában szükségem lesz valakire, aki elég erős és elég fiatal. Mert Pannonia az ősi föld, az Aranyos Szegelet, amelyet ellenség bitorol.

Felnézett, és Rua mosolygott.

– Nagy terveim vannak veled, bátyám fia.

– Nagyuram – mondta kellő méltósággal Atilla –, rendelkezz velem.

– Mintha csak a bátyámat látnám benned most viszont! – szólt a király szívélyesen, immár fennhangon.

Ahogy kitárta ölelő karját s szétnyílt köpenye, mindenki láthatta, hogy övében egyetlen árva fegyver sem lapult meg.

*

A Rua és Ajbarsz tiszteletére adott vacsoránál Alp-Ajaz, Rua fia és örököse köszöntötte őket egy magasra emelt, kumisszal teletöltött aranyserleggel. A kövér, tokás ember a nagy kereszttel mellette állt, és valami asztali áldást mondott. Talán ez volna a keresztimádók kámja? Atilla szeme megakadt mellette egy magas, szürke szemű fiatalemberen, akiről az aranyozott hun nyakperecek ellenére is tükröződött, hogy nem Rua udvarában született. A haja világos volt, szabadon hullott a vállára, nyúlánk testalkata volt, ritkás szakálla még szinte nem is serkent az állán.

– Atilla herceg! – hajtotta meg a fejét a fiatalember. – Én Aetius vagyok, Gaundentius fia – mondta, és ahogyan megszorította Atilla kezét, azonnal megérezte benne az erőt.

Atilla a nyelvén ízlelgette a neveket. Mindkettőnek különös hangzása volt, nem tudta eldönteni, hogy gót vagy alán nevek. A nagy, gyalult asztalnál, mikor a sülteket és a bort előhozták, végül melléje telepedett.

– Szövetségünk legyen erős!

Aetius felemelte az édes, trákiai borral telt kupát.

Atilla ránézett.

– Te római vagy, ha nem tévedek, Gaudentius fia.

Aetius bólintott.

– Római vagyok. Rua király tolmácsa vagyok, követe és bizalmas embere. Oly sokat hallottam rólad, Atilla nagy-úr!

A római szürke szeme tisztának tűnt, és nem csak a kezében, a szemében is megvolt a különös erő, amely csak úgy sugárzott egész lényéből. A látókra emlékeztetett. Talán táltosereje van ennek a rómainak?

– Én nem sokat hallottam rólad, Gaudentius fia.

A római elmosolyodott, finom kezébe kést vett, és azzal vágta a húst.

– Ha Isten úgy akarja, még fogsz rólam hallani.

– Melyik isten?

– Én csak egyetlen Istenben hiszek, herceg – a római letette a kést. – Azért, mert csak egyetlen Isten van, akinek a neve Jézus Krisztus.

Különös mozdulatot tett, mintha megérintette volna először a homlokát, majd a szívét és a két vállát.

Atilla összeszűkült szemekkel nézte. Eszébe jutott az amulettje, egy farkasfog, amelyet még egy kám rovott neki, még Ajbarsz ordujában. Vajon rontást idézett rá a római ezzel a mozdulattal?

– De ne aggódj, Atilla herceg – folytatta Aetius előzékenyen – ismerem jól az isteneiteket, még akkor is, ha nem hiszek bennük. Rua király is tisztel minden istent, és én remélem, hogy egyszer majd Isten megvilágosítja a lelkét.

Furcsa szavak voltak ezek a Rua nagy sátrában az őt ünneplő tömeg közepén. A római bátor volt, amiért ki merte őket mondani. És szinte bizonyos, hogy valóban Rua korlátlan bizalmát élvezi. Atilla csak most vette észre, hogy Aetius nyakában kereszt lóg, igaz ez valóban fából volt, nem aranyból, miként a kopasz tokás úr nyakában. Mundzuk is fáról beszélt, amelyre a keresztimádók istenét a rómaiak felfeszítették. Talán éppen itt van az ideje annak, hogy megkérdezze az egyik hívétől, hogyan is történtek a dolgok azzal a fára felszögezett istennél? Türelem. Mindent csak sorjában Először meg kellene tudnia, kicsoda is ő.

– Miért jöttél Rómából, és miért szolgálod Rua királyt, ha nem hiszel az isteneinkben?

– Nem jöttem – tartott szünetet a római, majd lassan kiürítette az aranykupáját, mielőtt folytatta volna –, nem jöttem, Atilla herceg, hanem küldtek.

– A nyugati császár maga küldött?

Aetius megrázta a fejét, és szürke szeme nem árult el semmit, Atilla mégis érezte a tekintetében az elismerést, amiért nem teljesen járatlan Róma dolgaiban.

– Az apám, Gaudentius küldött.

– Ki volt az apád Rómában? És mi céllal küldött ide téged?

Aetius újból ránézett, és Atilla érezte, hogy fürkészi. Aetius arca szabályos volt, kemény, és mégis finom vonású. Volt benne valami ismerős. De honnan is? Talán az álmaiban látta? Atilla elmosolyodott.

– Furcsállod, római, amiért ilyen sokat kérdezek?

Aetius szája mintha megkeményedett volna, majd meghajtotta a fejét.

– Mundzuk fia vagy – mondta egyszerűen –, természetes, hogy sokat kérdezel.

– Mit tudsz te az apámról?

– Sokat. Rua király sokat elmondott nekem róla, aki legkedvesebb testvére volt. Ő uralkodhatott volna Karaton helyett, de Isten másképp akarta. Bólintott, és a kumisz helyett a borhoz nyúlt.

– Jobban beszéled a nyelvünket, mint ha hunnak születtél volna. Miért küldött ide az apád?

Atilla megpróbálta kiolvasni követsége igazi célját. Ha a rómait az apja átküldte a gyepűn, annak csak két oka lehet: vagy hun szövetségesnek szánta a fiát, vagy pedig római kémnek. Aetius úr, te melyik lehetsz?

– Az igazság az – folytatta Aetius kis szünet után, – hogy Stilicho consul parancsolta meg hadvezér atyámnak, hogy adjon túsznak a hunokhoz. A béke záloga voltam. Valaki, akit Rua kivégeztethet, ha a császár megszegné a békét.

– Ki az a consul? Az én apám arról beszélt nekem, hogy a császár Róma ura. Mindkét Róma ura egy-egy császár. A consul a helyettes? A keleti vagy a nyugati szárnykirály Rómában?

– Nem egészen. Két consul van, mindig kettő, de csak egyetlen évre választják őket.

– Választják? Miért?

– Régi szokás. A consul a császár keze. Consulnak lenni kitüntetés. Nincs semmi hasonló tisztség a Nagy Hun Uluszban. Stilicho is kitüntetést kapott, mielőtt a szenátus a császár nevében kimondta volna rá a halálos ítéletet.

Szenátus? Atilla érezte, hogy Mundzuk keveset mondott neki Rómáról, amely nagyobb, mint a világ. Talán ha ez a római itt marad, ez a helyzet is megváltozhat.

– Nem hiszem, hogy túsz vagy.

– Nem tudom… – mondta bizonytalanul Aetius – ma még biztosan, de már magam sem tudom, hogy ki vagy mi vagyok.

– Ezért maradtál itt?

– Az apám számomra halott – Aetius keze egy pillanatra mintha ökölbe szorult volna a kupán –, Stilicho pedig biztosan halott. A császár minden bizonnyal elfelejtett. Talán az anyám sem él már. Semmivel sem tartozom már Rómának!

Atilla úgy érezte, hogy ez a férfi, legyen bármilyen rokonszenves is, nem egészen őszinte. Talán valóban nem tudja, hogy ki és miért van itt, de legbelül mégis pontosan tudja. Érezte a hatalmát, természetéből és neveltetéséből fakadó, magabiztos nemesi mozdulatain. Kivált abból is, ahogyan nyelvével csettintett a gót és alán szolgáknak, hogy töltsenek újra bort a kupájába. Valami megfoghatatlan, mélyből feltörő erőket megidéző hatalom rezgett Aetius hangjában. A szeme pedig, akár egy látóé. Talán Tengri azért küldte ide, hogy beletekintsen a titokzatos birodalom lelkébe?

Rua az imént Pannoniáról beszélt neki, és Atilla tudta már Ajbarsztól, hol van Pannonia, és hogy Róma tartománya. Az Aranyos Szegelet, ha létezik, valóban ott volna valahol, az idegen népek megszállta Pannoniában? Ez az ősföld volna ott, ahol a regösök legendái szerint a három aranykincs hullott alá az égből, a járom, az ivókupa és a kard, amelyet Hargita őskirály fiai megszereztek, és a magjukból eredő nemzetségek ezer éven át őriztek? Aetius segíthet, hogy a hunok megszerezzék az ellenség századok óta bitorolt földjének auljait. Talán segíthet abban, hogy a hunok visszaszerezzék az ősidők egyik szent földjét.

– Ha visszatérsz Rómába, Aetius – fürkészte Atilla –, a hunok ellen, vagy a hunok mellett harcolsz majd?

A római állta a pillantását.

– Honnan tudod, herceg, hogy visszatérek egyáltalán?

– Tudom – válaszolta Atilla, és érzékelte Aetius megrezzenését.

Rua jurtapalotája, a hosszú, gyalulatlan asztal, a végtelen eget jelentő füstlyuk és a magas Világfaoszlop is elhomályosult egy pillanatra. Atilla csakis az árnyéklelkével láthatta az asztal köré vont faállványzatól csüngő selyemfüggönyökön kirajzolódni a homályból kiremegő képet. Látta ezt a férfit díszes mellvértben, kivont rövid karddal a kezében, vállán szárnyként lobogó vörös köpennyel vágtatva egy századnyi lovaskatona élén. Porfelhő emelkedett a hanyatló nap elé, és árkádos kőhidak emelkedtek a mögötte húzódó zöld dombok hátán, mintha egymásból kigyűrűző, egekbe törő tornyok talapzatai volnának. Atilla felhajtotta kelyhéből az italát, majd hozzátette:

– Az isteneink, Aetius, azok az istenek, akikben nem hiszel, ők mondták el nekem.

7. FEJEZET

1

Balamir rovássziklái mellett

A kis nyár hónapja (június)

A nagy puszta hallgatott. Bagatur dombja, az alacsony cserjékkel, aranyszín árvalányhajjal borított kurgán fölött a delelő nap olyan volt, akár egy átforrósodott aranytál. Az emberek várták, hogy egy ragadozómadár végre megjelenjen, és ezzel az Ég tudtára adja az egybegyűlteknek, hogy elérkezett az idő. Az ég azon a napon nyílt volt és felhőtlen, de madár sehol. A várakozók soraiban hamarosan megindult a suttogás, és az idő lassan telt.

Atilla Buda mellett ült a nyergében, és az eget fürkészte. Hun Ulusz hercegei a hagyomány szerint a kurgán bal oldalán várakoztak. A kámok már kora hajnal óta révültek erősen, Atilla hajnal óta hallotta a dobok csörgését, az ütemes zajt, a torokéneket, amely az agancsokkal, sólyomszárnyakkal, farkas- és medvekoponyákkal díszített jurták lezárt ajtaján szűrődött ki. Egy ideje csend volt, még a lovak prüszkölését is alig lehetett hallani.

Átellenben csúcsos süveges szarmaták várakoztak ezüst- és aranyszemes pikkelyvértben, zöld és piros köpenyben, sárkányos, kosszarvas zászlójeleik alatt. Középütt Candax fejedelem, Arikán atyja ült egy megtermett, csontos mén hátán, a szakálla olyan ősz, hogy világított a fehérségével. Onogur és kutrigur törzsfők, megyeri bők álltak mögöttük lófarkas kopják, lovat, farkast és griffet ábrázoló zászlójeleik alatt, egyesek az izzadságot törülgették a homlokukról bő selyemkaftánjuk ujjával, mások árnyékot formáltak a kezükkel a szemük elé, az eget fürkészték. Még távolabb, az összesereglett nép, keleti gótok, eszkelek, bercelek, szkírek és gepidák végtelenbe nyúló sokasága.

Atilla megérezte, mintha valami közeledne az ég felől. Felnézett. Nem sólyom, nem is sas, de turul formájú madár ez is! Az öreg héja végigvitorlázott Bagatur dombja, a sátrak és a felsorakozott harcosok felett, árnya átsuhant a tájon, akár az Ég mindent betakaró keze. A dobok tompán kongani kezdtek. Az „Ég sátra”, a hatalmas, aranyozott jurta nemezlapokkal fedett bejáratát elhúzták. A szarvasnak öltöztetett ló,{55} Rua lova mélyen belekapart a földbe. A leendő tan-hu király biztosan ült nyergében, mert szilárdan tartotta őt a föld.

Az atakám, vörös-arany tollakkal a ruháján, hosszú, saskoponyás botjával kezében, méltóságteljes mozdulatokkal indult meg a domb felől, hogy mély meghajlással köszöntse a fehér lovon érkezőt. Innentől ő vezette tovább a lovat a nagykirályi beiktatás szent dombja felé, ahol most a kilenc előkelő nemzetség tarkanjai sorakoztak fel. A segítők óvatosan göngyölték kifelé a vastag nemezszőnyeget, és a tarkanok egyenként érintették meg a vásznat. Ajbarszt, habár tizedikként és a tarkanok felett álló jula vezérként helye lett volna közöttük, Atilla még mindig nem látta. Egy ideig keresnie kellett a szemével, mire megtalálta nagybátyját Oktár hatalmas, sötét lova mögött, a kurgán bal oldalán felsorakozott előkelők díszsorfalában. Arca komor volt, mint általában. Az utóbbi időben keveset szóltak egymással. Amióta Ajbarsz behódolt Ruának, különös, és néha egészen mély hallgatásba burkolódzott, és ha találkoztak, mindössze félszavakban érintkeztek. Miért látta a nagybátyja arcán azt a sötét kifejezést, amikor visszatért az atakám sátrából, ha Rua szívét a kijelölt bírák tisztának találták?

„Egységnek kell lenni” – csattant fel Ajbarsz dühösen. – „Egységnek kell lennie a hunok közt, ez az, ami most a legfontosabb!”

Atilla Aetiust kereste a szemével, de a római, mintha teljesen elveszett volna a színes ruhák, csillogó vértek, fegyverek, bőr- és fémpáncélok áradatában. Az utóbbi holdhónapban, amíg Balamir sziklája körül hatalmas jurtaváros nőtt ki a földből, és a várakozók a hun törzsekhez és nemzetségekhez kiküldött csőszök visszaérkezését várták, még néhányszor volt alkalma találkozni vele. Most nem látta Rua tanácsadói és bizalmasai között, sem pedig azt, hogy csatlakozott volna a Rua lovának nyomába szegődő, lassú, díszesen öltözött menethez. Egyetlen szóval sem utalt arra, hogy éppen a pajzsra emelés előtt hirtelen sürgős megbízatás miatt távoznia kellene. Biztosan érezte az egymás közti kölcsönös rokonszenvet.

Aetius más, mint Buda, és más, mint Ajbarsz. Benne különös, senkihez sem fogható tűz ég. Rajta is világít a sors jele. Tengri talán azért vezérelte hozzá Aetiust, hogy rajta keresztül ismerhesse meg azt, ami a sötétben vár.

Különösmód felkavarta, megzavarta, hogy a római színét sem látta. Ahogyan Rua lassan közelebb ért a hercegekhez, szarvasnak beöltöztetett hátasa hirtelen megállt. A leendő tan-hu király elfordította a fejét, és fürkésző szeme egyenesen az előkelőségekre meredt.

Rua szembogarai kitágultak.

A szer előtt elfogyasztott látomásfőzet okozza, vagy valami más? Valami ismerős bűbájjal csábító sötét erő?

A Ruából áradó kutlélek hatalma úgy feszült neki hirtelen, akárha arcába maró láthatatlan pengeként vágó karom volna a szélben. A herceg tudta, saját lelki tüzéből csak csekély mértékben áldozhat. Vissza kell fognia, akár meg is állítani is az áramlását, hogy Rua testéből kilépő elméje ne nézhessen a fejébe, láthasson bele a gondolataiba.

Bárki akaratát képes lenne ellenállás nélkül megtörni, korlátlan behódolást kényszerítve rá.

Buda mellette volt. Csak néhány napja, hogy megérkezett. Maga volt a testet öltött, eltúlzott hivalkodás, ahogy ott feszített díszes, faragott nyergében, ezüst-zöld köntösében, imént nyírott, ezüstszalagokkal szorosra font varkocsú koponyájával. Mindezt hűen tükrözte élvetegen lebiggyedő szája is. Lován ernyedt volt még a tartása is! Az Urálban töltött néhány hónap jócskán rajta hagyta elkényelmesedésének, elpuhulásának zsírosan árulkodó jegyeit. Atilla némi féltékeny csillogást is látott megvillanni a szemében, értesülve arról, hogy Rua öccsére bízta Pannonia behódoltatását.

A szarvasló prüszkölve megrázta agancskoronáját. Felnyerített, hányta-vetette magát, két lábra ágaskodott, és kifordult.

– Az istenek nem engedik fellépni a szent pajzsra – pusmogta egy rekedt hang. – Meglássátok!

A tömeg először tompán zúgni, kezdett, majd ismét halálos csend támadt.

Felnyerített, és váratlan mozdulattal tépte ki magát az atakám kezéből, mintha csak párducot látott volna settenkedni Bagatur dombjának árnyékában. Megdobálta a sörényét, és vadul felnyerített.

Egy pillanatra úgy tűnt, leveti hátáról a lovasát, ami oly baljós jel, amely ellehetetlenítette volna a szert.

Az atakám csendben állt, és nem mozdult, amikor a paták elsuhantak előtte.

Lassan elült a moraj.

Az előkelők forgatták a fejüket. Egymásra tekintgettek, de egyetlen pisszenés sem hallatszott. Rua biztos kézzel uralta az idegesen ágaskodó csődört. Fegyelem, erő és méltóság volt minden mozdulatában, ahogyan megülte s uralta hátasát, és nem engedte, hogy kitörjön. Egyetlen hang sem hallatszott. Rua arca mindvégig rezzenéstelen álarcnak tűnt. Lassú lépésben haladt el mellettük, tekintetét le sem véve Bagatur dombjáról. Atilla megnyálazott ujjait keresztezte a homloka előtt, hogy elűzze a rontást.

Szívemből szeretem Ruát és a bátyámat! Ahogy örökké hűségesen szolgálom a hunokat is!

Úgy érezte, mintha farkasfog amulettje perzselné a szívtájékát a turuldíszes bőrpáncélja alatt.

Emlékezett Mundzuk egyik mondására.

„A sötét ízek örökké azok körül gyülekeznek, akik erősek.”

Szeretet köti Ruához, akinek a szívét a kámok tisztának találták. Mellette szeretnie kell a testvérét, és szeretnie kell Ajbarszt is, kinek bölcsessége híján ez az eleddig ismeretlen egység sohasem valósulhatott volna meg a hunok között. A kor gyülekező árnyain csak a testvéri egység megtisztító tüzében edzett és megélezett vas és acél pengéjével győzhetnek.

A kilenc tarkan lassú mozdulatokkal emelte feje fölé a nemezt. Az énekmondók szerint a régi birodalom, Ó-Hunnia ősi nemezpalotáiból hozta el Balamir nagykirály atyja. Atilla is ismerte a regéket róla, hallotta Mundzuk és Ajbarsz regöseitől, hogyan védte meg és burkolta be a hunok tan-hu királyát Tengri palástja, amikor az állatok elhullottak, s őrhelyükön a harcosok halálra fagytak, a magas hágókon üvöltő jeges szélben. Az énekek szerint még a halandó kéztől érintetlen nemez is magától ereszkedett alá az égből. Amelyet a sereg szeme láttára hamarosan Rua mezítelen talpa érint majd, hogy fellépvén a domb tetejére, uralkodjon az egész világ fölött.

Elérkezett a legszentebb pillanat. A törzsfők, kilenc hadúr, kilenc nemes hun vezér, a nemzetség tarkanjai a vállukon tartották a nyeregből leszálló, mezítláb nemezlapra fellépő Ruát. Úgy emelték fel a magasba pajzsra termett vezérüket, olyan szilárdan, akár a föld tartja az Eget.

A menet kilencszer kerülte meg a dombot. Rua ezután visszaült a lova hátára, és az atakám kimért lépésekkel vezette fel a kurgán oldalába vágott lépcsőfokokon. A kilenc tarkan a domb tetején hatalmas, malomkerék nagyságú, acélveretes pajzsot emelt a magasba. Onnan messzire látszott a sárkány nemzetség tamgája, Bagatur vörös, fehér és barna festékkel szentesített uralkodóházának jele.

Az atakám a felemelt pajzs előtt féltérdre ereszkedett, kezeit összekulcsolta, és Rua lábát megtartotta, amíg a férfi fellépett rá. A kilenc tarkan lassan felegyenesedett. Rua alakja lebegő jelenésnek tűnt mélyvörös, hosszú selyemköntösében. Kezében megvillant az aranypenge, és lassú, előírt mozdulatokkal a négy égtáj irányába sújtott. Sokáig állt még ott, feltartott kardjával a kezében. A penge, mintha maga lenne a fény, úgy sugárzott a levegőben. Az atakám is a nap felé fordult, két karját felemelte, és mély, földöntúli hangú torokénekbe kezdett. A dallam hatalmas, időtlen, sodró folyamként úszott végig a puszta felett.

– Nap Anya, adj neki erőt, Hold Atya, adj neki bölcsességet, Szél Atya, adja neki bátorságot, Föld Anya, legyen kemény és egyszerre lágy. Ég Atya! Te, a legfőbb úr mindenek felett, add neki a lelked, adj neki örök életet, add neki isteni lelkedet!

A nemzetség odalent már térdre borult, és Rua kezében ismét kard villant.

– Tengri! Tengri! Tengri! – rikoltották az törzsfők.

– Tengri! Tengri! Tengri! – rivallta a tömeg. Rua a hüvelyébe csúsztatta kardját, az atakám ismét letérdelt, hogy lesegítse a pajzsról az új királyt. Atilla Budára nézett. Mindkettejük arcán széles mosoly. Annak jelképeként, hogy szövetségük a vasnál is erősebb lesz.

2

Pannonia Sarmatica, ahogyan a rómaiak nevezték a Pannon síkot. Egykor egészen másféle hely volt! Nem sokkal korábban haladtak el egy hun ovoo mellett. Mintha csak azért tűzték volna ki a síkságból kiemelkedő kurgándombra ezt a sárga, foghíjas lókoponyával megkoronázott kopjafát, hogy ettől a kereszttől vigyázza a pusztaságot. Őrizze a terjeszkedő Hun Ulusz rohanó áradatát „a fára felszögezett isten rontásától.”

– Parancsnok! – intett Aetius az őt kísérő hun századosnak – kérlek, engedd meg, hogy egy kissé időzhessek e dombon a nagy út előtt, és összerendezhessem a gondolataimat. Szeretnék egy dombon, mely kiemelkedik a síkból, köszönetet mondani istenemnek, amiért hazatérni enged. A lovaknak sem árt addig egy kis pihenés, legelés!

A mellette lovagló százados, egy Csolnok nevű, deresedő bajszú, kipróbált hadfi bólintott, majd éleset füttyentett csontsípjával.

– Emberek! Megállunk!

Az őrjáratoktól is ritkán látogatott jazig gyepűn álltak, délre a rómaiak körében Tisziának, a hunoknál Tishannak nevezett nagy folyó egyik gázlójától.

Rua király – a hunok nagykirálya – a szövetségesek között meghagyott itt egy széles sávú fűtengert. Noha a Hun Birodalom nyugati szárnyának szerződés szerinti határa már évtizedek óta a Danubius volt, Rua mégis jobbnak látta, ha a Pannon dombvidékig húzódó végtelen puszta gyepű marad. „Nem árt a többnapi járóföld a szövetségesek között” – mondogatta, amikor néhanap a gyepű ügyeiről beszéltek.

Hun Ulusz és a Római Birodalom nyugati szárnya között a szövetséges viszony töretlen volt.

– A gyepű mögött – szólt Csolnok – mozgolódnak a törzsek. Tudod, uram, hogy mit mondott nagyurunk a dák szolgák felkeléséről. Nem messze ide, egy Azos nevű jazig nagyfő szállása van, aki Rua király zászlójele alatt szállásoz. Nem javaslom, hogy sokáig időzzünk a nyílt területen!

– Tudom – bólintott Aetius, és leszállt a lováról.

– Tisztában vagyok azzal, hogy a gyepű bizonytalan, mióta Karaton… – itt elharapta a szót.

Elkapta Csolnok pillantását. A jámbornak tűnő, hallgatag hun nem volt még vén, noha bajsza és szorosra font varkocsai őszbe fordultak már. Résnyire húzott szemében egyfajta ravasz, távolságtartó bizalmatlanság lángja lobogott, különösképp akkor villantva fel a fényét, ha – mint most is – idegennel állt szemben, bármivel, ami nem hun. Aetius alig ismerte ezt az ura testőrségébe tartozó századost. Még csak az kellene, hogy ez a Csolnok valamiféle áruló legyen – sütött át elméjén hirtelen a gondolat. – Valaki, akit titkon Karaton fiai küldtek rám, megneszelve az igazságot Ruáról!

Képtelenségnek tűnt mindez, mégis, keserű ízt hagyott a szájában. Rua pontosan tudja, hogy ő mennyire értékes számára és milyen fontos lehet ő a jövőben. Hisz nem akárkit rendelt mellé, hanem az egyik, az ura védelméért és életéért felelős főemberét!

Búcsúzáskor Rua átadta üzenetét az elképzelt jövőt illetően, amit a Rómával való szövetségben, a rómaiak nyugati császárának elküldött üzenettel kívánt szentesíteni.

 „A jövő útjai a Végső Tengerig vezetnek, Aetius” – mondta. – „Bár a szívem hasad belé, amiért elhagysz minket, sohasem sérteném meg a császárt azzal, hogy megfosszam egy kiváló férfitól, aki oly kitűnően érti és beszéli is nyelvünket, mint te. Egyszer a Végső Tenger partján, ott, ahol a vizek sohasem fagynak be, a lovam nyergében ülve akarlak viszontlátni téged, aranynyilat lőve a Napba!”

Rua, a magasztos és megható szavak ellenére valójában nagyon is könnyen eresztette útjára. Esze ágában sem volt, hogy akár csak egy pillanatig is tovább marasztalja attól fogva, ahogy megérkezett az üzenet a császári kancellária pecsétes levelével. Róma nyugati császára hirtelen mindent be akart végezni, amit eleddig halogatott, vagy tán el is feledett.

Egyszeriben milyen fontossá vált Honorius számára a túszok kicserélése. Vajon mi késztethette az emlékezetéből is kitörölt rabok missiójára, és mi lehet a célja a két hatalmasságnak, ami őket összekötheti? Aetius nem nagyon hitt abban, hogy holmi kiadatási kérelem megtagadása bárkit is megrendíthetne a magas klérusban vagy magában a császári adminisztrációban. Hisz akadhat-e akár csak egy árva lélek is, aki számontarthatja egy Magister Equitum harmadik fiának sorsát, hollétét, aki egykoron még tizenöt esztendősen hagyta oda a limest?

Teremtő Isten. Hazatérhet! Haza! A legjobb, ha a múltat teljesen maga mögött hagyja. Ha nem bénítja, süllyeszti, és sorvasztja lelkét az emlékek nyomora. Ki kell tépnie a szeretett nőt a szívéből, akit most elhagy. Ajhatun a múlt, és maga a pogányság, az Ördög keze talán kinyúlt érte is, hogy ígéretekkel kísértve elcsábítsa. De mielőtt még szélvészként elvágtatna a szkíta földről, tiszteletteljesen le kell szállnia a lováról. Le kell térdelnie a mocsaras síkból kiemelkedő nagy domb előtt, amely olyan, mintha Krisztus Golgotája lenne, és meg kell köszönnie neki ezt a kegyelmet.

Csolnokhoz fordult.

– Nem időzök soká a dombtetőn.

A hun mereven bólintott a nyergében.

– Tiszteld az isteneidet, nagyuram, őseid parancsolatja szerint! Ezek Balamir király és Rua törvényei.

– Ez a törvény – bólintott Aetius. – Tudom.

A hun újból bólintott.

– Itt várunk, nagyuram.

Aetius felkapaszkodott a kora nyári fénytől beragyogott kurgándomb ormára. Rovott kőtömbött találált ott, alatta egy róka félig összetört koponyáját látta, mellette kis tálkában tejet és vért. Neki kell megszentelnie ezt a pogány halmot és ezt a követ, amelyet szintén Isten teremtett.

Erőt vett magán, és gondolataiból megpróbálta kisöpörni a megkísértő emlékeket. Azok mégis visszaröpítették a Mürver sziklába vésett istenarcok őrizte ligetbe. Vissza a nagy jurtába, ahol Ajhatunt földöntúli mámorral ölelhette.

Térdre hullott most.

Kezét imára kulcsolta, és gondosan átélve a szavakat, lelkét az isteni fény felé fordította.

Krisztus Isten, mennyek és a Föld Pantokrátora,

aki az Atyától született minden idő előtt,

Isten az Istentől,

világosság a világosságtól,

valóságos Isten a valóságos Istentől.

Legyen áldott a Te neved örökké,

ne engedd, hogy a démonok serege

megkísértsen engem!

És távoztass el tőlem minden kísértést,

és engedd, hogy elfelejtsem

a pogány asszony ölelését!

Teljes lényével a Fiúistenre összpontosított, magát kegyelmébe ajánlva adott hálát a Teremtőnek, amiért megszabadította őt a pogányok fogságából, ebből a közel két évtizedes rabigából.

Te vagy az Út, az igazság, Te az Élet. Krisztus, Menny és Föld királya, mely útra vezetsz most engem?

Kis szünetet tartva lassan leszegte fejét. Itt, a pogány kő előtt, a silistrai bazilika jól ismert Krisztus-arcára gondolt. Aranyháttér előtt ragyogott a Pantokrátor, a Világuralkodó Krisztus, mindentudó, szakállas arca.

Aetius a nikaiai hitvallás szavaira gondolt, amelyek gyerekként oly pontosan belevésődtek az emlékezetébe, akár a hunok rovásjelei ebbe a pogány sziklába. Közel húsz év távlatából sem feledhette el őket.

Hiszem az egy, szent, egyetemes és apostoli egyházat. Vallom az egy keresztséget a bűnök bocsánatára. Várom a holtak föltámadását és az eljövendő örök életet. Ámen.

Krisztus arca azonban hirtelen egy másik arc jelenésébe váltott át. Atilla!

Beleborzongott a hirtelen jött látomásba.

Istenember…

A fiatal hun vezér szemét látta viszont újra, azt a borostyán árnyalatú, dermesztő, mégis tűzben izzó sastekintetet.

Vajon mi lehet hát Isten akarata? És ő melyik utat válassza? A fiatal hun vezér szemére gondolt, azokra a kissé sárgás árnyalatú, hideg és mégis tűzben izzó szemekre. Mint a vasketrecben tartott leopárd szeme.

Mi az, amit ez a nyughatatlan herceg, Mundzuk fia annyira tudni szeretne Rómáról? Már így is túl messzire ment, de eddig egyetlen hun sem kérdezett ennyit. A lélek rokonságát érezte meg ebben a pogányban. Valamit, amit nem érzett meg Rua fiaiban, még Alp-Ajazban sem, sőt nem érezte a gót és a római ifjakban, akikkel együtt nevelkedett. Aetius csak egy valamit tudott vele kapcsolatban biztosan: ez az ember, legyen bármennyire is vonzó a személyisége és a tudásvágya, veszélyes. Veszélyes Rómára és rá nézve is. Túlzottan ambiciózus és túlzottan intelligens. De mire is gondol? Honnan tudhatná ő biztosan, hogy Atilla Róma barátja vagy ellensége lesz-e? Hát nem csak Krisztus őrzi a világ titkait, miként Péter a mennyek kulcsát?

– Legyen minden a Te akaratod szerint! – formálták a szavakat melegben kicserepesedett ajkai. Ajhatun arcára gondolt és a nő könnyeire. Lelki szemei előtt látta, hogy Ajhatun nem jön vissza többé. Hát valóban nem jövök vissza többé. Szerette volna kitépni a szívéből ezt az emléket, akár egy rozsdás lándzsahegyet.

Saját hangját tompa, bizonytalan visszhangként hallotta.

– Jézus, Mennyek Királya, segíts, hogy tiszta legyek! Segíts, hogy egy időre elfelejtsem a pogány asszonyt és a gyermeket, akinek életet adott. Akinek életet adtál. Petrus… Rugila. És kérlek, hogy óvd őket a lélek és a test viharaiban, még akkor is óvd, ha nem tudják majd, mit cselekszenek! Egyszer visszajövök a gyermekért, akit a nevedbe avattak be Uram, egyszer visszajövök érte, és magammal viszem Rómába.

Lepillantva a dombról, lassan meglátta a hunok mozgolódó, készülődő sorait. Látta, ahogy a fák árnyékában hűsölő harcosok Csolnok parancsszavára lófarkas lándzsajellel máris lóhátra pattannak.

*

– Látsz valamit, parancsnok? – kérdezte az elébe érkező kíséret vezérétől Aetius.

– Füstöt, déli irányból.

Csolnok helyére igazította a sisakját.

– Talán csak meggyulladt valami. Egy szénabála. Vagy egy pajta.

Az öreg hun a távolba nézett.

– A fű nedves az esők után. A vizek is magasan vannak.

Aetius ideges feszültséget érzett az emberek viselkedésében. A százados emberei készülődtek. Ezek mérföldekről megérzik, ha csata szaglik a levegőben.

Most, szinte karnyújtásnyira a limestől, nem volt semmi kedve ellenségbe vagy zavargó törzsekbe futni,

– Nem jelentették a felderítőid, ki járja még a gyepűt?

Csolnok szigorú arcán bosszús kifejezés suhant át.

– Királyomnak a fejemmel felelek érted, uram – dörmögte Csolnok, akárha száraz homokot morzsolt volna a fogai közt.

– Bár indulásod a legteljesebb titokban történt, a kutyák mindenhol ugatnak!

Aetius értette a célzást. Még egy parányi törzsben is akadhatnak besúgók és árulók, nemhogy az olyan nagy uralkodók, mint Rua sátorpalotáiban. Tizenöt év telt el azóta, hogy a hunok túsza lett. De kinek is kellene hát ő, kit már tán mindenki elfeledett? Vagy tán a keleti császár besúgói mesterkedtek valamiben? Egy pillanatra eszébe villant Tuldila, a hájas eunuch pöffeszkedő arca. Benne sohasem bízott igazán. Hisz Tuldila – amit soha nem tagadott – egykor a keleti császár udvarát szolgálta, de ki tudja, kihez köti a szíve s esküje?

A sötétszürke, zavaros füst egyre magasabbra csapott előttük. Valami hatalmas dolog éghetett. Talán az egész erdőt felgyújtották.

– Nyeregbe! – parancsolta a százados. – Négy oldalról védjétek Etiu nagyurat!

Furcsán mondták ki a hunok a nevét, nem állt a szájukra a latin szó.

– Mi a terved, parancsnok?

Aetius nem volt igazán jártas, a hadviselés művészetében. Persze volt róla elképzelése, hogyan is kell sereget vezetni, hisz szemtanúja volt megannyi, hadoszlopokat mozgató harci gyakorlatnak, ahogy részese is volt a játékoknak, amelyekben tizenöt év alatt keményre edzették izmait a lovasjátékok – bár sohasem sikerült győznie a puszta fiai ellen. Látott már harcot közelről is, amikor Rua levert egy kisebb lázadást, amelyet egy elégedetlenkedő vizigót nemes vezetett. Szorgalmas megfigyelő volt, de még sohasem adott parancsot a tümeneknek, és még sohasem ölt embert.

– Tengri láthatatlan villáma gyújtotta meg a pusztát – szólt egy hun vitéz a társának halk hangon. – Az Ég jelet küldött, hogy vigyázzunk a rómaival, és ne menjünk tovább.

Csolnok felfigyelt a pusmogásra, a szeme csak rávillant, és a harcos elhallgatott.

– A jelekről, Kilics, majd megkérdezed a kámot. Te viszont indulsz, és kifürkészed egy arbannal,{56} hogy mi az a tűz. Akár barát, akár ellenség, nem szabad hagyni, hogy a hátunkban legyenek. Indulás!

*

A század mihamarabb el akarta hagyni a ligetes, imitt-amott mocsaras tájat, melynek sekélyes opálos csillanásai mögött megannyi láthatatlan, halálos csapda rejtőzhetett. Így egyre lendületesebb iramra váltott. Aetiust kissé megizzasztotta a gyorsítás, de köszönhetően a szüntelen gyakorlatozásnak, nem hozott szégyent a fejére. A verejtéket a feltámadó szél is jólesőn hűsítette, szárította. Nem volt hiába az a sok hadijáték Alp-Ajaz herceggel és Rua többi sarjával, ahogy lóhátról a pilum, azaz gerely vetését gyakorolják a szalmával kitömött, ember alakú céltáblákra. De ez most egy másik élet, új kihívásokkal, új tusákkal.

A barátságtalan terep változatos alakot öltő növényországa úgy meredt elő a tájból, mint a lelkére éhes, azt megcsapolni vágyó pusztaság lidércei, manói és ördögei. Aetius érezte, hogy sajog a teste, amikor pihenésnél a lova nyakának dőlt. Mintha ez az elátkozott kietlenség lesne, vadászna ránk! És ez a közeledő lódobogás is… a kiküldött tizedes nem tért vissza.

Az idegen patáinak dobogása mintha csak a végtelen terek vetette, távoli visszhang lett volna. Közelről és távolról is hallotta. Csolnoknak igaza volt.

Valakik máris a nyomukba szegődtek.

Már a közelben is lehetett hallani a sikolyokat és a fegyverek csörgését.

Aetius összeszorította a fogát.

Hát mégsem kerülheti el a harcot.

– Iramot tarts! – harsant a parancsnok hangja, amikor továbbindultak.

– Ne maradj le!

Miután átgázoltak egy félig kiszáradt folyóágon, az út, amelyen idáig haladtak, hirtelen összeszűkült. A tűz, amelyet a távolból láttak, most pontosan előttük égett. A dobogás erősödni kezdett a szemközti erdőfolt mögött, azután egészen elhalt. Aetius közelről érezte a füst szagát, az eget pernye szennyezte. Továbblovagoltak, az emberek készenlétbe helyezték fegyvereiket. Csűrök, alacsony tetejű épületek, karámok égő körvonala bontakozott ki a fák mögül. A földön halottak hevertek szerteszét, egy hosszú szakállú, szkíta ruhás öregember, mellkasán kékeslila, vágott seb, odébb egy varkocsos, szőke asszony, szétroncsolt hátában véres bárd, még holtában is mellére szorította mozdulatlan, fehér arcú gyermekét.

Csolnok jelzésére a század lelassított.

– Íjat szegezz! Íjat szegezz!

Mindenfelől parancsszavak hallatszottak. Fekete árnyak rohantak elő, és az égő épületek hátterében Aetius éppen ki tudta venni, ahogyan eltűnnek az erdőfolt mögött. A véres, összetaposott földön nyilakkal telelőtt halott római páncélzata csillant. Az egyik félbetört, letaposott zászlójelen, a constantinusi labarum, a khi-rhó szimbólum. Rómaiak? Itt? Ha a nyugati császárság megtámadta a Hun Birodalmat, az ő helyzete is megváltozik, méghozzá minden szempontból.

A lángoló épületek irányából árnyékok futottak feléjük s előlük. A falu magas fakerítését több helyen lerontották, egy alacsony, beszakadt tetejű megfigyelőtoronyban holtak hevertek, szorosan egymáson. Aetius a közelből hallotta a lovak dobogását és a görög, trák nyelvű kiáltásokat. Azonnal megértette ezeket a szavakat. Azok, akik ezt a falut felgyújtották és lerohanták, talán most azt hiszik, az itteni szarmaták hirtelen erősítést kaphattak.

De ki az ellenség? És ki a barát?

Csolnok tisztjei villámgyorsan váltották a zászlójeleket. A századnyi kísérő lovas azonban talán ennek híján is tudta volna, hogy mi a dolga. Nem volt idő azon gondolkodni, hogy ki küldte ide ezeket a rómaiakat. Tény, hogy az itt legyilkolt falulakók szarmaták voltak, a hunok szövetségesei, a föld pedig, amelyen álltak, Hun Uluszhoz tartozott. Az ellenség feltűnt a házak között, és Csolnok támadást vezényelt. A szétszórt épületek között, a téren gyülekező páncélosok maguk elé kapták hosszúkás pajzsaikat, amint a hunok íjat feszítettek. Néhányan közülük hamarosan nyilakkal átlőve hevertek a földön, még mindig parázsló fáklyát szorongatva a kezükben. Mások csak most dobálták a földre a zsákokat, hogy fegyverre kapjanak. Egy vörös köpenyes centurio magas, tarajos sisakban, aki minden bizonnyal a parancsnokuk lehetett, ordított valamit, és a sípjába fújva igyekezett rendbe szedni fosztogatás közben meglepett embereit. Aetius azonnal felmérte, hogy a rómaiaknak nincsenek íjászaik, vagy ha mégis, igencsak szétszóródhattak a környéken, és ezzel azonnal végzetes hátrányba kerültek.

Az égő épületek előtt hármas csatasorba rendeződő legionáriusok nem tudták elérni a kört formáló hunokat, a legtöbbjüket vágtából nyilazták halálra, mielőtt még egyáltalán felvehették volna a csatához szükséges formációt. A kardjával hadonászó centuriót végül egy tollas nyílvessző találta torkon. A megmaradtak, amikor látták, hogy az ellenállás hasztalan, igyekeztek menedéket találni a falut környező erdőfolt irányába futva, a közéjük vágtató hunok azonban levágták a többséget, mielőtt elérhették volna a remélt menedéket. Halálsikolyok és fájdalmas ordítások hallatszottak. Aetiust a parancsnok hátramaradt emberei oly elszántan vették körbe, hogy akkor sem lett volna esélye arra, hogy harcba bocsátkozzon, ha akarta volna. Volt valami kétségbeejtő az előtte kibontakozó mészárlásban. Alig lépte át a hun gyepűt, és máris szembekerült a hazájával. Tizenöt év múltán eddig csak halott és fosztogató rómaiakat látott, akik iránt közönyt és haragot érzett.

Átkozott hivatalnokok. Átkozott hungyűlölők. Átkozott püspökök, akik szítják a gyűlölet lángját, ami a pogányirtásra serkent. Mindent megtesznek azért, hogy a két birodalom között ne lehessen béke. Aetiust düh és keserűség mardosta hazája rémtetteitől. Rua baráti jobbját nyújtja a Birodalom felé, és ezek orvul belemarnak.

A lovasság valahonnan a lángoló épületek terjedelmes füsttakarójának leple alól, a hátuk mögül tört rájuk. Míg a római gyalogságot morzsolták a rengetegből kirontó, íjukat feszítő, harci kiáltásokat süvöltő pusztai lovasok, festett arcukkal, akár Pán gyermekei, ördögök legiójaként áradtak rá a hunokra. A támadók szempillantás alatt félköríves hadmozdulattal kerítették be Csolnok széttartó lovasait, és a villanva lesújtó kardok, mint megannyi mérges kígyófejek csapkodták, aprították, marták a hun lovasokat.

Aetius a sisakjukból, páncéljukból szarmatáknak ítélte a rohamozókat. Szarmaták támadnak ránk?! A legsötétebb gyanú árnyéka vert fészket szívében.

Általános lázadás készülne Rua ellen?

– Vissza! Vissza! – hallotta Aetius, már több irányból.

Senki sem akarta megakadályozni, hogy most kivonja a kardját. Már nem volt idő visszavonulni. Lovasok vágtattak feléjük szegecselt pikkelyvértben egy közeli facsoport irányából. Aetius egy pillanatra csak az elöl vágtató szkíta aranybarna haját látta a csúcsos, fémcsúcsban végződő sisak alatt. A lovaik szinte repülni látszottak a levegőben. A szeme sarkából még ki tudta venni, ahogy újabb legionáriusok kezdenek gyülekezni egy magasra repülő, sasos zászlójel alatt. Azután már minden figyelmét a kardjának szentelte. A könnyű és kecses hun pengének, amellyel igazán jól megtanult harcolni. S nem a lapos pengéjű gladiusnak, amellyel még atyja kezdte kiképezni annak idején, silistrai villájuk fehérre meszelt portikusza alatt.

– Végtelen Ég! – kiáltotta mellette egy hun testőr.

– Krisztus kegyelmezz! – ordította ő is latinul, az első dolgot, ami eszébe jutott.

A vágtató szarmaták szinte beléjük csapódtak. Aetius érezte, ahogyan egy kardvágás szele megérinti az arcát. Visszacsapott, de nem talált. A pengék összecsókolóztak. A pajzsok tompán kongtak, a lovak ágaskodva nyerítettek. A fém és a halál zenéjét hallotta a fülében. Az ellenség pillanatokon belül körbevette őket. Még kétszer összecsaptak. Egy hun kard tőle balra lemetszette az egyik támadó fejét. Balra tőle egy hun testőr zuhant a porba, gyomrában vörösre változott lándzsával. Nyílvessző süvített el fölötte, egy testőr csapott mellette egyenes kardjával, ő csak azt látta, ahogyan egy suhanc kinézetű, aranyhajú lovas véresen zuhan ki a nyergéből. Felrántotta kis, kerek pajzsát, éppen időben, hogy ki tudjon védeni egy újabb szúrást. Nem nézte, hogy hová vág, de azt érezte, hogy kardjának éle kemény húsba talál. Az ellensúly majdnem kitépte a kezéből a fegyvert, ahogyan megsebzett ellenfele visszafelé vágott. A penge megcsúszott Aetius kardján, és a szarmata arcába vágott. Véres permet borította be arcát és pajzsát, ahogyan megsebzett ellenfele hörögve elvágatott.

A szarmaták váratlanul visszavonulnak? Nem tudta biztosan, mert Csolnok emberei védőgyűrűt vonva összezártak körülötte. Ők és a rájuk támadók elszakadtak egymástól, és most már körbenézhetett. A kis faluban egyre több épület vált a lángok martalékává, és ő alig látott valamit a sűrűn gomolygó, barnásfekete füstben. Azt sem értette, hogyan sikerült megmaradni a nyergében. A szíve úgy vert, mintha hatalmas, rovott csonttal vert, kétfülű fémüst lenne a Nardoqan nagy ünnepén. Valahol a füst és tűzfüggönybe vont épületek mögül és körül, az újra és újra felharsanó kürtjelek megzavarni látszottak a szarmatákat.

Valaki más is van itt?

Újabb lovasok érkeztek, árnyak dobogtak, s már a távolból is egyre sűrűbben zengtek a harci kürtök. Az arban parancsnok, aki az Aetiusra felügyelő egységeket fedezte, figyelmeztette az embereit, hogy várakozzanak, amíg újabb parancs nem érkezik. Aetius gyors pillantást vetett a lángtengerre a nyilakkal telelőtt hullákkal borított földre, miközben hallgatta a harc távolodó zajlását, a sikolyokat, a kiáltásokat a fém csengéseit, mint egy fülét és egész valóját átjáró zeneművet. Így énekel a halál.

Kisvártatva szinte elcsendesedett minden, és Csolnok érkezett, nyomában lemezvértes lovastestőrökkel. Talán egy közelben állomásozó, kirendelt hun parancsnok pihent egységei avatkozhattak bele a harcba, de az is lehet, hogy a támadó szarmaták egyszerűen feladták a küzdelmet, Csolnok embereinek kitartását és keménységét látva. A parancsnok arcát megvágták, homlokán egy széles sebből csorgott a vér.

– Itt vannak Aorsa törzsfő emberei – mondta magyarázatképpen, amikor tekintetük találkozott. – Már régóta meg akarták torolni a lázadást.

Aetius széttárta a kezét.

– Mi történik itt, százados? Rómaiak vagy szarmaták ellen harcolunk?

Csolnok letörölte a vért az arcáról.

– A lázadókat visszaszorítottuk az erdőbe, de még visszacsaphatnak. Nagyuram, megsérültél?

Aetius némán nemet intett a fejével, miközben érezte, hogy a szíve még mindig kalapácsként ver. A karja és a válla nyilallt, és egyáltalán nem volt biztos benne, hogy nem sérült meg.

– A lázadókat?

Látta a megenyhült kifejezést a hun százados ráncoktól szabdalt arcán. Mintha a halálos ítéletét másították volna meg.

– A keleti császár megszegte a békét – mondta Csolnok, amint az éltestőrséggel körülvéve, ellovagolt Aetius előtt. – Néhány szarmata törzs pedig kapott az alkalmon, hogy fellázadhasson Rua urunk ellen. Az átkozottak a Karatonhoz, és áruló fiaihoz való hűségüket emlegetik!

– Erlik fattyai! – köpött a földre egy hun lovas.

Csolnok arca borús volt.

– Mostantól senki sem lehet biztonságban ezen a gyepűn, Etius nagyúr. Hála a császárnak és a rómaiaknak, háború lesz.

Aetius visszafojtott haragot érzett Csolnok hangjában. Talán tehet ő arról, hogy rómainak született?

– A pecsét védelmez téged… Etius nagyúr – mondta a parancsnok, mielőtt vértes kísérőivel ellovagoltak volna, hogy rendbe szedjék a szétszóródott egységeket. – Amíg a limeshez nem kísérlek, addig a mi a vendégünk vagy. Utána… – valamit mondott még, de Aetius már nem hallotta.

A keleti császár… Rua király sötét titkára gondolt. Álmaiban sokszor élte újra a pillanatot. Ajhatun megállt a sellőkkel faragott hajóorr előtt, és azt mondta, valami sötétet érez annak kereskedőnek a hályogos szeméből áradni. Megborzongott, ahogyan a mágus szemére gondolt, a tömzsi ujjak mozdulatára, amellyel a talán végzetes átkot rátette az aranykupára. A kupát, Rua ajándékát az ő kezéből vett át Karaton. Megátkozta talán őt is ez a pokolbéli démon? Ennyi lett volna csupán a konstantinápolyi udvar célja Karaton megöletésével, hogy valamilyen indokkal hadat lehessen üzenni Ruának? Most aztán lesz háború.

A lassan magukba roskadó épületek közül a fájdalom hangjai szűrődtek ki, mintha az egész erdő panaszkodott volna. A földet holtak véres halma borította. Mintha az egész puszta haldoklott volna körülötte.

3

Rua a nagykirályok faragott, magas trónján ült mozdulatlan arccal, egyenes derékkal és keresztezett lábakkal. Homlokán ragyogott a tan-huk kiterjesztett szárnyú, rubincsőrű turullal díszített koronája, amely a fejtetőn egymásba kapcsolódó aranypántjaival a kámok fejdíszére emlékeztett. A regösök énekei szerint azt a koronát az ősi Ötükenben, az Öt király csúcsa alatt viselte Bagatur, fia Kiok és a nagy keleti tan-huk, Itisza és Kunszin, amikor Csin császárának aljas szívű tábornokai, a Nagy Sárga Úr alávaló szolgái feldúlták az ősök sírjait, és felgyújtották, a földdel tették egyenlővé az ősi Ötükent.

A korona azonban megkerült, túlélte a pusztulást. Az Ég fia ma feltűnően nyugodtnak tűnt a sárkánykarmokkal, ugró szarvassal faragott trónzsámolyon, a jurtapalota kékre festett nemezlapjai előtt. A füstlyukon keresztül már Ég Atya csillagai pillantottak le az egybegyűltekre. Atilla észlelte, hogy Rua szeme alatt megmélyültek a ráncok. Ez is jelezte a nagykirály utóbbi napjainak nyugtalan álmait. A borotválás közben ejtett apró vágás is elárulta ezt a koponyáján. A nagykirály udvartartásában köztudomású volt, hogy Rua ezt sem egyetlen szolgájának, sem legszebb ágyasainak, de még feleségei közül a legfőbbnek sem engedi meg, hanem azt mindig önmaga, saját kezűleg végzi el. Kétségtelen, hogy a Karaton fiak lázadásáról keringő hírek erősen feldúlták a lelki békét.

A kémjelentések először arról szóltak, hogy a lázadók Constantinopolisba szöktek, és hogy a keleti birodalom három irányból is megtámadta a hun gyepűt azután, hogy Karaton fiai biztosították a rómaiakat: Rua törvénytipró uralma ellen az egész keleti birodalom fellázad majd. A Balamir rovássziklái alá érkező újabb követek azonban napokon belül egészen más hírekről is tudósítottak. Mielőtt a Karaton fiaihoz húzó utrigurok, a kutrigur és más az akacir törzsek megmozdulhattak volna, Rua szövetséges gótjai, a baráti szarmaták és az alánok máris a torkukra szorították a kést. Befutottak az első jelentések arról is, hogy a nyugati hun törzsek a helyükön maradtak, a szkírek és a rúgiaiak pedig már meg is indultak, hogy felvonuljanak a limes előtt. A keleti Róma határaihoz közelítettek a gepidák, és egy hírneves, fiatal herceg, Ardarik vezetésével sikeresen törtek be a keleti római területre falvakat és utánpótlási vonalakat fosztogatva. Háború közeleg. Nagy háború.

– Véreim! – kezdte halkan a nagykirály. – Ma éjjel álmot láttam! Láttam a Világfát. Egy óriás fejszéjének hatalmas csapásai alatt remegett. Remegett, de nem tört meg! Bagatur és Balamir örököseként, Uldin fiaként és a négy égtáj uraként döntést kell hoznom veletek kapcsolatban. Készen álltok-e arra, hogy eskütökhöz híven, kérdés és kétely nélkül fogadjátok el döntéseimet és kövessétek parancsaimat?

– Készen állunk – mondták sorra a hercegek és a vezérek.

– Mindenkor támogatlak és követlek téged, bátyám! – mondta Oktár, amikor rákerült a sor. De engedd meg, hogy kérdezzek valamit. Mikor álmodtad ezt az álmot, Ég fia? Magasan, vagy alacsonyan járt akkor a hold?

A tündök{57} alatt suttogás kezdődött. Mindannyian maguk alá húzott lábakkal ültek a nagykirály előtt a díszes szőnyegeken, és a törvény szerint csak akkor szólhattak, ha Rua arra engedélyt adott – kivéve persze Oktárt. Még Rua kedvenc fia és örököse, Alp-Ajaz herceg sem szólhatott. Atilla tekintetével Ajbarszt kereste, de a nagybátyja elfordította a fejét, amikor ránézett. Ruát most már mindenki „Az Ég fiaként” szólította, egyedül Oktár engedhette meg magának, hogy alkalmanként „bátyámnak” is hívja.

Hatalmas kegy volt, de az, hogy Rua megengedte, jelezte Oktár különleges helyzetét és fennhatóságát a vezérek és a hercegek között.

A nagykirály kissé megemelkedett a székben.

– Az álmot rögtön az atakám elé vittem, Oktár! Jóslata szerint a jelek kedvezőek. Az istenek azt akarják, hogy Róma megfizessen.

Buda karja a fáklyafényes félsötétben váratlanul hozzáért Atilla vállához.

– Egyedül Oktárt tűri meg maga mellett.

Atilla ellökte a bátyja kezét.

– Ne most!

Rua, aki a megkövetelte a szokásjog illendő finomságainak betartását, tán felfigyelt a közjátékra, de nem tette szóvá.

Nem volt titok, hogy Rua kíméletlen volt ellenségeivel és kegyes a barátaival, még akkor is, ha azok az övével ellentétes véleményeket hangoztattak. Emiatt még senkit meg nem büntetett.

Olyan egységet kovácsol közöttünk, amilyen nem volt még a hunok között Balamir óta – gondolta –, és pontosan ez az, amire az Ulusznak szüksége van. Olyanná kell lennünk, akár a tűzviharok, vízárak edzette kard.

Rua mindössze néhány nap leforgása alatt megbénította az ellene készülő összes lázadást, ráadásul anélkül, hogy személyesen kellett volna a csapatok élére állnia. Mindvégig tudott mindenről. És ha a legújabb jelentések igazak, a tenger melletti Fehérvárban, Karaton régi székvárosában a nagykirály emberei el is fogták az előd egyik lázadó fiát. Atilla Almis bégre gondolt, de aztán elvetette az ötletet. Nem valószínű, hogy a lázadás élére állt volna, habár Karaton más fiaihoz hasonlóan nem volt jelen a pajzsra emelés szerénél.

– Véreim! – mondta újra, jelentőségteljes hangsúllyal a nagykirály. – Ti már mindannyian hűséget esküdtetek nekem, Uldin fiának. Mundzuk fiai! Ti is hűséget esküdtetek nekem, mert ti is jól tudjátok, hogy a hunok csak akkor lehetnek igazán erősek, ha az ősök Sárkány nemzetségének uralma helyre áll fölöttük. Ti a szent a vérvonal tagjai vagytok. Véretek, miként az enyém is, szent vér. Csak ti uralkodhattok velem, általam és utánam!

Síri csend lett. Még a hatalmas jurtaváros kinti, távolabbról beszűrődő zajait is hallani lehetett. Lovak horkantását, tüzek ropogását, egy regös torokénekével kísért dalát ősi dicső tettekről.

Mint egykor a gyermek Atilla Karaton tekintetét, ugyanúgy állta Rua is a herceg egyenesen rászegeződő fürkész nézését.

– Mit kívánsz tőlünk, Ég fia? – Ajbarsz hangja ércesen zengett. Rua nyugodt maradt, vékony, szinte vértelen ajkán egy apró mosoly is átsuhant, amikor meghallotta a folytatást.

– Azt kívánod tőlünk, Ég fia – folytatta Ajbarsz vakmerően –, hogy harci vért áldozzunk Tengrinek? Hitemre, bármily pimasz is a császár, korai még Róma megtámadása. A keleti szárny még felette lázad ellened, tan-hu. Győztél, de a győzelmed még nem teljes.

Jula vezéri méltóságomnál fogva azt javaslom, rendeld vissza a gepidákat, köss békét a rómaiakkal, és íjaidat fordítsd a keletnek. A puszta ott végtelen, és az erdők is rengetegek. Tudom, hogy mit beszélek! Tudok olyan fákról, amelyek gonoszak, vérre szomjasak. Tudok olyan kámokról, akik azért fohászkodnak az Éghez, hogy Hold Atya átkozza el Uldin fiait. És mocsarakról, hol nevenincs lények árnyéklelkei szolgálják ezeket a fekete kámokat. Aztán majd ha a Kelet behódolt néked, Tengrire mondom, csak akkor, majd akkor kerülhet sor a császár megbüntetésére is!

Atilla szívét megmelengették Ajbarsz bátor szavai. Sokan vélték már úgy, hogy az akarás lassan el-elszivárog bagatur nagybátyja kut lelkéből, amióta Ruát felemelték Motun pajzsára. Hisz azóta egész eddig egy szóval sem mondott ellent Rua bármily rendelkezésének, ellentétben más fővezérekkel a haditanácsban. Egészen biztos a dolgában. Igaza van. Bizonyos az, is hogy nem félti tőlünk a hatalmát.

Rua nem szólt, arca megkeményedett. Hallgattak. Rua a sercegő, tompa fénnyel égő fáklyák lángjaiba meredt, majd mintha rátörő révületből ébredt volna, felszegte a fejét. Buda megrezzent mellette, olyan hirtelen szólalt meg.

– Mi nem akarjuk megtámadni a rómaiakat, Ajbarsz. Csupán azt kérjük attól a taknyos gyermektől, attól a keleti császártól, hogy adja ki nekünk Karaton fiait. Azt kérjük, fizessen tízszer tízezer font aranyat ráadásul, hogy fedezze az arcátlan határsértés okozta károkat. Ami pedig a lázadást illeti. Azt mihamarabb letörjük, jobb oldali jula vezér! Letörjük, mielőtt még a fű szárazzá égne a pusztán! Éppen azért küldelek oda téged, Ajbarsz, a keleti gyepű bagaturját egy válogatott tümen élén, mert te oly jól ismered. Candax szarmatái két tümennel a „Kiszikkadt ölnél” csatlakoznak hozzád. Minden árulót felkoncolsz, és Karaton nemzetségének írmagja sem marad, ha a fiai nem fogadják el isteni fennhatóságomat!

– Oktár! – fordult a másik öccséhez. – Te a nyugati szárny királyaként sereget gyűjtesz, nyugatra mész, és végzel a fellázadt szarmata urakkal. Minden szállást felgyújtasz a Tishanon túl, ha árulásuk bizonyságot nyer.

Oktár a mellkasára csapott és lehajtotta a fejét.

– Úgy lesz!

Ajbarsz csendben fogadta Rua szavait.

– Ahogyan óhajtod, Ég fia, nemzetségem feje!

– Alp-Ajaz! – mondta éles hangon Rua. – Te a római gyepűhöz mész, és közlöd a keleti császárral a feltételeimet. Ha elutasít, vagy három napon belül nem kapsz választ, betörsz a limesen, és minden várost feldúlsz, egészen addig, amíg a császár nem lesz hajlandó fizetni nekem.

Alp-Ajaz is a mellkasára csapott.

A fáklyák fénye megcsillant Rua arany fülbevalóin, egyetlen varkocsának szorítóján, ahogyan felegyenesedett. Mindannyian felé fordultak, és öklükkel a páncélozott mellkasukra ütöttek. A nagykirály úgy állt most előttük, a fején a tan-huk aranykoronyájával, vállán a harántcsíkos, fekete-sárga tigrisirhával, mintha maga a nagy Tengri mennyekből megidézett, húsba és vérbe testesült szelleme lenne. Kétségtelen, a szellemek mind engedelmeskednek Ruának. Még a nagy kámok is tisztának találták a szívét.

A nagykirály nem volt magas ember, de most mégis egészen föléjük tornyosult. Szikár karjain az öklömnyi izmok duzzadni látszottak, ahogyan a testőrparancsnok mély hangú, idegen parancsszavára a palota egy oldalfalán a nemezlap megnyílt, és borotvált fejű szolgák sietve előhozták az aranykupát.

– Azért hívtalak össze – Rua most magasra emelte a kelyhet –, azért fogadlak itt, az Ég sátrában titeket, hogy a vér szerződését veletek megkössem! Meg kell erősítenünk Bagatur törzse, a Sárkány nemzetség élő és elismert fiainak szövetségét. Mielőtt megidézzük együtt a szent erőt, mielőtt pusztító tűzvészt hozunk a hunok ellenségeire, jöjjetek, fakasszunk karjainkból elvegyülő vért mind, mint az testvérekhez illik. Hisz testvérek vagytok, az én fiaim. Mi egyetlen akarat vagyunk valahányan immár! Az Ég szent akarata!

A hercegek és vezérek hallgattak. Oly fenségesen állt ott Rua a trónzsámoly magasában, kezében a fáklyafényben csillogó aranyserleggel, akár a regös megénekelte ősök egyik dicső szelleme.

Egy árva nesz sem hallatszott. A csend, amely most betöltötte a jurtapalotát, Tengri magasztos csendje volt.

– Jöjjetek! Jertek közelebb, fiaim, testvéreim! – szólalt meg Rua, és jobbjában megvillant a görbe áldozópenge.

– Ti nem vagytok holmi közönséges földi halandók. Származásotok, isteni véretek a sárkány vére. Ez a középső világ benneteket meg nem gátolhat! Előttetek a végtelen örökkévalóság! Először Oktár indult meg, majd sorra Alp-Ajaz, Ajbarsz s két fia, Erkan és Ilek, majd Atilla és Buda is. Nagybátyja, noha évekkel fiatalabb volt Ruánál, mégis lassan, már-már öreges léptekkel járult ura trónzsámolya elé.

– Nagy Tengri! – zengte Rua, ahogy gyors, pontos mozdulattal megvágta az alkarját. – Megidézlek, hogy erőddel áraszd el fiaid. Te legyél én, és én legyek te!

– Te legyél én, és én legyek te! – harsogta a nagykirály után a Sárkány nemzetség fiainak kara. A vékony, bíborvörös vér sugárban csorgott a szent rovásokkal kivésett aranyedénybe. Ugyanazt a fény és árny játékában, a vöröstől a feketéig festett pengét adta át először Oktárnak, majd fiának, Alp-Ajaznak.

Amikor Atilla átvette Rua tőrét, a fájdalmat csak messzeségben lobbanó hangtalan villámfényként észlelte. A szövétnek világában feketének tetsző sugár belecsorgott a vérrel és borral töltött serlegbe.

Átnyújotta Budának a kést.

– Most pedig, igyatok! – hallotta Rua hangját.

Amikor Rua átadta a vérrel és borral töltött kupát Oktárnak, ajkán az áldomást szentesítő pecsétként ült a Sárkány nemzetség vére. Bagatur vére. Rua kézfejével törölte meg a szakállát. Pár csepp a vállára vetett tigrisbőrre is ráhullott.

– Nagy Tengri! – ismételték Rua esküjét. – Megidézem magamban szent lelkedet, eggyé akarok válni veled, ahogyan az Ég is a nap fényével ragyog, ahogyan a hajnal is eggyé válik a nap fényével, ahogyan az alkony is eggyé lesz az éj fényével. Legyél te én, és én legyek te!

– Ahogyan az Ég is a nap fényével ragyog! – ismételték a nagykirály után a férfiak: Atilla nagybátyjai, testvérei.

A világ reszketni fog, amikor a Mennyek büntető korbácsa végigsújt majd egyként az árulók és a szenvedők arcán. A tűz és a vér ideje jön.

*

Amikor Atilla belépett a jurtába, ébren találta a jegyesét. A lány az apjával, Candax fejedelemmel érkezett, és bár még a menyegző előtt álltak, senki sem emelt szót az ellen, hogy Atillával közös sátorba költözzön.

– Tudtam, hogy ma éjjel jönni fogsz, uram – mondta lány, és Atilla bekötött baljára nézett –, de azt nem is sejtettem, hogy rossz hírt hozol.

– Nem hozok rossz hírt, kedves. Még soha nem éreztem korábban, hogy ilyen egység lett volna a testvéreim között. A vér szerződését megkötöttük Ruával. Ez a hír a legszentebb, mert Tengri akaratának fénysugara ez a szövetség közöttünk!

– Háború lesz – mondta színtelen hangon Arikán –, most már bizonyos, hogy háború lesz.

Atilla könnyed mozdulattal kapta a karjába. A lány kissé meg is lepődött.

– A nagykirály egy feladattal bízott meg engem. Fontos és tiszteletre méltó feladattal.

Arikán szeme mintha üres lett volna a nemzetségláda előtt meggyújtott mécslángok fénykörében.

– Mikor teszel az asszonyoddá?

– Már asszonyom vagy!

– Azt ígérted, hogy még ezen a nyáron megüljük a menyegzőt. Most mégis új hadjáratba készülsz. Ki tudja, visszajössz-e hozzám, uram? Nem kívánok más férfit rajtad kívül, és ha…, akkor nem akarnék tovább élni.

– Honnan tudod, hogy hadjáratba készülök?

– Túlságosan boldognak látszol. Azt hittem, Rua nem fog téged elengedni. Azt hittem, hogy Pannoniában lesz rád szüksége!

– Valóban ott lesz rám szüksége – bólintott Atilla – A császár még jóformán gyermek, és ő vagy a tanácsadói végzetes hibát követtek el. Rua király gondoskodik róla, hogy ne maradhassak tétlen, amikor összegyűlik a Bagatur óta volt legnagyobb hadsereg, hogy megbüntesse a keleti Rómát. Uram egy egész tümen vezetésével bízott meg engem. Tízezer férfi követi majd a parancsaimat: szarmaták, akacir hunok és Ajbarsz nagybátyám csuhuje hunjai! A császár ostoba volt, amikor azt hitte, aljas és hadüzenet nélküli támadása megtorlatlan marad.

– Tudom – mondta Arikán, ahogyan lábait maga alá húzva a mécsláng mellé telepedett. – Atyám gyakran beszélt arról, hogy nem ő uralkodik, hanem a testvére. Pulcheria a keleti Róma igazi uralkodója, és azok a papok, akiknek a tanácsait követi.

– Papok?

Arikán komoly arccal bólintott.

– Atyám szerint a keleti Rómában most ők uralkodnak. Ők és Pulcheria, nem pedig a császár.

Atilla elnézte a fiatal nőt, szinte még lányt, aki máris többet tudott a világban történtekről, mint ő, Mundzuk fia. Igaz, hogy a szarmatáknál a nők gyakran ültek egy asztalnál a férfiakkal, és a fejedelem lánya sok mindent hallott, amit az egyszerű nők talán nem. Tengri akarta, hogy éppen akkor lássa meg Arikánt Karaton ordujában?

– Pulcheria – ismételte Atilla, és remélte, hogy helyesen mondta ki ezt a lehetetlenül idegen hangzású nevet. – Különös név.

– Római név – mondta tűnődve Arikán –, és a római nevek különösek. Semmihez sem lehet hasonlítani őket.

– Mit jelent? Mi ennek a névnek a hatalma?

– Azt, hogy szépséges – mondta Arikán némi várakozás után. – Legalábbis atyám szerint.

– Szépségével uralkodik a rómaiak felett, vagy az eszével?

Arikán felnézett, és a tekintetében különös árny csillant.

– Sokat kérdezel róla Atilla. Miért?

Atilla elmosolyodott.

Máris féltékeny, amiért egy római asszony iránt érdeklődik? Pedig Arikánnak pontosan tudnia kell, hogy neki számtalan asszonya lesz még, rajta kívül. Minden hun vezér háremet tart, ahogyan minden uralkodó. Ez talán nem Tengri törvénye volna? Akárhogy is van, olyan törvény, amely ellen nem lázadhat fel, egyetlen nő, asszony vagy lány sem, legyen akár olyan eszes és olyan gyönyörű, mint Arikán. Odalépett hozzá, megállt előtte, és hozzáért a fedetlen nyakához.

– Azért, kedves, mert mindent tudni akarok az ellenségeinkről, ahogyan a barátainkról is. Meg kell ismernem azt, akivel szemben állunk. Mit tudsz még erről az asszonyról?

– Mást nem tudok, uram – mondta Arikán, és a szavában annyi lágyság volt, hogy Atilla egy pillanatra elfelejtette a korábbi gondolatait. Ahogyan az egyik mécsláng megrezzent, a lány arcán átsimító árnyék futott át, majd rásiklott a zöld selyemköntös alatt felsejlő, igéző idomaira.

Atilla érezte, ahogyan vér tolul az ágyékába. Lágyan megérintette a lány arcát.

– Beszélj még nekem róla! Kérlek.

Arikán megrázta a fejét.

– Atyám nem beszélt sokat róla. Csak azt tudom, hogy őt császárnőnek nevezték, amikor megérkeztek hozzánk a követek. Csak annyit tudok – folytatta szinte szenvtelenül, mintha mit sem látott volna a férfi felgerjedő vágyáról –, hogy a császárnő a fára feszített istent imádja. Imádja erősen, miként minden római. És azt hiszi, istene erőt ad neki, erőt minden férfi felett. Mert igen szereti őt ez az isten, úgy mondják. Ahogy atyám is így mondta nekem.

Atilla felcsattant

– Hogyan uralkodhat egy nő a férfiak felett? Ez nem a világ törvénye ellen való?

– Egy nő is uralkodhat a férfiak felett. Feltéve, ha van olyan isten, aki neki ajándékozza a lelkét. Tamarisz királynő, az ősöm, ilyen nő volt. Magára öltötte az istenek ragyogását, amikor bosszút állt ellenségein. Most egyenesen rávetette a tekintetét, és írisze, mintha zafírragyogással csillant volna.

– Azt akarom, Atilla, hogy velem hálj. És, hogy ezután csak velem hálj!

Atilla elkapta a kezét.

Talán a lápi Szépasszonyok közül való a jegyese, akik Nergis történeteiben énekelnek a férfiaknak, és tündérvarázsú tekintetükkel béklyózzák meg a szerelmi lázban égő testüket? Nem mondhatod meg nekem, hogy mit tegyek, és mit ne tegyek, Arikán!

A lány arca enyhe pírban úszott.

Atilla érezte, hogyan lüktet, zúg a vére.

Arikán hófehér, meztelen testét fedte is, nem is a ráboruló brokátselyem. Ha mégis afféle Szépasszony lenne, hát ő majd kezessé teszi!

Jegyese hajában egyetlen, vérvörös ékszer függött csupán. Arikán letépte, ahogyan kibontotta a fonatot. Atilla akarta, hogy egyek legyenek, akarta, hogy fiakat nemzzenek.

– Csókolj meg… uram… – mondta a lány, és Atilla érezte, ahogyan feszülő mellei hozzásimulnak a kaftjánhoz. – Tegyél újból az asszonyoddá!

4

A hanyatló nap odafent sárgásan derengett a vén, lustán hömpölygő Danubius felett. Lassan elcsendesült a madarak éneke. Aetius maga sem tudta, mire vár az alkonyi homályban.

Tán balgaságában arra számított, hogy itt, a két világ határán állva fényhíd ereszkedik a földre, megnyitva a Mennyet, és Krisztus vagy az angyalok kórusa ember alakban sugárzó jelenésként súgja meg, mit is kell tennie Isten és Róma nagyobb dicsőségére? Az evezők lapátjai csobbanva hasították a vizet.

Csolnok attól tartott, hogy újabb támadás érkezik a fellázított törzsek részéről, vagy a nyugati rómaiak segédcsapatai csapnak majd át a limesen, foglyul ejtve, esetleg lemészárolva mindnyájukat. Ám semmi ilyesmi nem történt. A nyugati rómaiak a császári parancsnak megfelelően számítottak Aetius érkezésére. Mit sem sejtettek a keleti birodalom fosztogatásairól, falvak felgyújtásáról és hun szövetségesek zaklatásáról a gyepűterületen. Legalábbis úgy tűnik, nem tudnak a betörésről.

Aetius visszafordult, hogy istenhozzádot mondjon a túlsó partnak. Csolnok parancsnok még lőtávolon belül volt. Ha a rómaiak netán most készülnének tőrvetésre, most még lenne lehetőség Etius nagyúr kimentésére. A hunok alakját lassan elnyelte a távol. A lován ülő százados körvonalait még tisztán láthatta Aetius.

A távozót tekintetükkel követő nyergükben ülők úgy emelkedtek ki a magas part egy földhányásának hátteréből, akár egy hűséges sziklába faragott, rendíthetetlen őrsereg.

Csak a hunok tudnak így ügyelni, ilyen rezzenetlen, ilyen mozdulatlan, mindenre kész figyelemmel, akár a pusztát uraló sas.

A két római, a tiszt és a közkatona, akik átjöttek érte a réven, összehúzott szemöldökkel méregették őt is.

Amikor Atillával arkhivá erjesztett, erős kumiszt ivott, elmondta neki, hogy gyermeke született egy hun boszorkánytól.

Ragaszkodott hozzá, hogy Ajhatun gyermekét az Egyház törvényét követve merítsék be. A félszemű gepida pap, Wulfila atya keresztelte meg. A kisded a Rugila nevet kapta a nagyapja, Rua király után, ez azonban csak hun óvónév, a keresztény neve Petrus. Miután Aetius a szesznek köszönhetően, könnyítve lelkén elmondta, Atilla, megrágva a hallottakat, így szólt: „A látók gyermekei gyakran maguk is látók lesznek. Úgy tartjuk, a látókra, ha valóban látnak, a turul szent árnyéka esett. Az Ég árnyéka.”

Pár év, és Atilla talán seregeket vezet majd, karizmája, akár az alakját körülölelő nimbus ragyog a feje felett! Tán meg kellene neki mutatnom a limes gyenge pontjait, s kitanítanom, hogyan győzhet könnyedén Róma felett. Miért is ne? Mindent Rua adott neki, nem pedig a hazája és a szülői ház.

Aetius a lassan fodrozódó vizet nézte. A dokkoknál apró hajók, csónakok álltak, és a távolból hosszú nyakú, római evezősgálya közeledett, vörös, ernyedten meg-meglibbenő vitorláján a krisztogrammal. A révészek mélyen a vízbe fúrták az evezőket, hogy elkerüljék az ütközést, és utat adjanak a folyami gályának. A víz enyhén dobálni kezdte a nehéz faalkotmányt, Aetius látta a festett pajzsokat, a szürke vassisakos katonák lándzsáit, és a vízbe csapó számtalan evező ütötte monoton zaj vaskerekek forgására emlékeztette egy régi malomban, ahol az apja rabszolgái őrölték meg a gabonát.

Valamiért nem vágyott vissza abba a világba.

– Bátyám! – szólította meg hirtelen ötlettől vezérelve hun nyelven az egyik széles járomcsontú, keskeny szemű idősebb révészt. A hajó lassan elhaladt, a két római most felnézett, és a tiszt szigorúan összehúzta a szemöldökét, mormogott valamit a társának.

– Megfelelnél-e nekem néhány kérdésemre – kérdezte Aetius a révészt –, ha Tengri áldása alatt kérdeznélek?

Az öreg meglepetten, ugyanakkor bizalmatlanul pislogott fel rá. Ráérős mozdulattal merítette a lapátot.

– Hát! – mondta. – Meglássuk, mit kérd az úr!

A fejük felett vadrécék légörvényt áthasító éke húzott át az égen. A túlparton nem látszottak még az épületek, Aquincum magas tetejű templomai, az amfiteátrum és a büszke aranykeresztekkel ékesített bazilika is elrejtőzött valahol. Talán ilyen volt a világ, amikor az Úr lelke lebegett a vizek fölött. Nem vágyott vissza abba a másik világba.

– Ha megfelelsz, megtoldom a révdíjat egy ezüst denariusszal! Mit szólsz hozzá, bátyám?

A kucsmás kis ember szeme felragyogott a hallottaktól.

– Hát kérdezz, jó uram, aztán meglátjuk!

– Mi szó járja a halászok, a pákászok tüze körül? Mit beszélnek Rua királyról?

A révész derekasat merített az evezővel, majd, köhintett, megreszelte a torkát, és köpött egy hegyeset.

– Nagy jó uram – töprengett –, beszélnek ezt is meg azt is. Nem látunk mi bele itten a nagyurak, királyok dolgába!

Egészen halkan beszélt, hogy a rómaiak még akkor se hallják, ha esetleg értenének valamit.

– Valamit azért tán mégis… Bizonyos – folytatta – hogy ha Rua király urunk meg nem védi mindőnk szállását itten, a Danu mentén, akkor má’ a rómaiak ebei falnák a hulláinkot!

– Nem tartja a császár a békét?

A másik révész, a fiatalabb, szarmataképű vitte tovább a szót, mert az idősebb egyszerre elhallgatott. A gyűrűkkel font szakállú ember, valami hunnal kevert szarmata nyelvet beszélt, ennek ellenére Aetius ki tudta venni a velejét.

– Sokszor átcsaptak a gyepűn keletiek is, meg a nyugatiak is! Terményért, adóért, rabszolgáért, no meg asszonyokért. Árkot ásni, kerítéseket erősíteni, ágymelegítőnek. Nem kérdeztek azok semmit, de ha nem adtuk, akkor felégettek mindent. Átvonulóban a sereg, ahogy ment a dákra meg a szkírre. Aszonták, a császár parancsára jár nékik az ellátás. Aszonták, mi csak hitetlen barbarusok vagyunk. Akár az állatok. Legyenek Erlik kán vérivel fertezve mind!

Aetius arcán barátságos álcamosollyal forrón remélte, hogy a zord tekintetű római tiszt semmit sem ért a különösen ízes, határ menti nyelvjárásból.

– Hamarosan nem kell már titeket védeni, jó bátyám – mondta Aetius, és sóhajtott. – Talán nekünk kell majd védeni magunkat, ellenetek.

Ezt már latinul mondta, és a rómaiak nem is hagyták figyelmen kívül.

– Mit mondtál, barbár uram? Azt hittem csak hunul beszélsz, mint ezek az állatok itt!

Ez volt az első hang, amely a centuriónak öltözött plebejus száját elhagyta. Aetius vére felforrt, felhorgadt a haragja tüstént, keze már-már ütésre lendült. Ám még mielőtt elragadta volna az indulat, menten le is csillapodott a dühe, ahogy váratlanul eszébe villant Rua király dermesztő önuralma, nyugodtsága, méltóságot sugárzó tekintete, ami mindig is a legvégletesebb, legkiélezettebb helyzetek urává tette addigi gondviselőjét és nevelőjét. Ez a hunok egyik jellemvonása volt, ahogy most a révészek közt is látta, de az eltelt tizenöt évben sem igazán rémlett fel előtte olyan férfi, aki igazán kivetkőzött volna magából, még akkor sem, ha elmérgesedett a dolog, vagy ha gyerekeik engedetlenkedtek, akaratoskodtak – üvöltés nem hangzott el.

Talán egy római, egy nemes, egy Flavius, kivált ha hunok közt nevelkedett, képtelen volna tán megőrizni a hidegvérét?

– Nem mondtam semmit, centurio, semmi olyasmit, ami a te fülednek való. A sas nem kapkod legyek után. {58}

A tiszt fújt egyet, és markával letörölte a homlokáról az izzadságot.

– Nem értettem, hogy miért beszélsz hunul. Azt hittem, barbár vagy.

– Az vagyok – sóhajtott Aetius, és hátat fordított a két rómainak. – Barbár. Öröm és elégtétel járta át, hogy kimondhatja ezt a szót.

*

Néhány evezőcsapás volt már csak a túlpart. A dús lombú fák övezete alatt köves út indult Aquincum, a Danubius parti polgárváros irányába. Aetius már látta a fák fölé magasodó épületeket, a rakpart fehérre meszelt falát, a kikötőben egy vízvezeték boltíves kirajzolódó magas pillérjeit, fehér tógákat és a városi őrök szürke lemezvértjét. A város falai valóságos gigászként emelkedtek az épített alacsony földházak, szélesebb karámok, fészerek, fakalyibák, nemezsátrak és más hajlékok köré, jelezve Aquincum valódi gyepűvoltát, egyfajta utolsó római városként is a Barbaricum és Róma között.

A szokatlanul sok katona jelenléte indokolt volt. A város négyszögletes, belső falai övezte egyik hatalmas, árkádos kapujánál már várták a vörös köpenyes őrök.

– Flavius Aetius – lépett eléje egy magas sisakforgós tiszt. – Légy üdvözölve a birodalomban. Atyád, Gaudentius lovassági parancsnok a helytartó palotájában vár téged. Engedd meg, hogy az emberimmel odakísérjelek.

Aetius szíve mintha kihagyott volna egy pillanatra.

– Az apám? Vár engem?

Még tisztelegni is elfelejtett.

A polgárházak fehérre meszelt vagy terméskő fala, a kövezett utak, az öszvérek és a fogatok, az ablakok elé húzott színes vásznak forgatagát mintha csak álmodta volna. Minden újszerűen szokatlan volt számára, a szagok, az illatok, a színek. Sietve vágtak keresztül kísérőivel egy hatalmas téren. A sárgás, öreg falak előtt, az ablakok mélyedéseiben, mécsesek égtek, a tér másik felén Honorius császár megviselt lovasszobra állt, legionárius mellpáncélban. Aetius szinte hasztalan próbálta elkerülni a pavilonjaik mögül szüntelenül tolakodó, portékáikat kínálgató árusok seregletét is. Az egyenes vonalú, egymást többnyire derékszögben metsző utcákon nyüzsgött a tömeg. Délceg galeaforgós,{59} mellvértes lovasok vágtak át előttük a téren, szinte félrelökve egy lassan szekerező, szőke szakállú germán parasztot. Egy magisztrátus szitkozódott, ahogy brokát felöltőjét bemocskolta a ráfröccsent sár.

Szemébe villant a borkimérésből az utcára siető kocsmáros élénksárga tunikája, derekán a vaskos kenderkötélből készült övvel, amelyen pincéjének kulcsai lógtak. Itt minden a gyermekkorára, Silistrára emlékeztette. A polgárok és a katonák ügyet sem vetettek rá és az ő barbár öltözetére.

Minek láthatnak ők itt engem?

Apját, Gaudentiust „a szkítának” nevezték a legióban, kimagasló lovaglótudása és valószínűleg pannoniai származása miatt. Ő most, bőrpáncéljában, borostás arcával, hun módra megnövesztett, varkocsba fogott hajával és a szüntelen lovaglástól napcserzetté, sötétessé is vált arcbőrével bizonnyal inkább vad hunnak tűnhet szemükben. Csak egy pergemantekercs Honorius császár kancelláriájának nagypecsétjével, csak ennyi igazolta, hogy ő valóban Aetius, Gaudentius lovassági parancsnok fia, és anyja révén a Flaviusok ősi nemzetségének sarja. Hamarosan szolgák jöttek velük szemben egy széles úton, kezükben díszes, fedetlen gyaloghintó.

– Jobb szeretnék a magam lábán menni – bukott ki Aetiusból óhatatlanul. – Vagy pedig kerítsetek nekem egy lovat!

Abban sem volt biztos, hogy hun vagy latin nyelven szólalt-e meg.

Egyenenes út vezetett egy tiszteletet parancsoló árkádsor és egy hatalmas és erős kapu őrizte épületbe a helytartó palotájához.

A kertben egyenesre vágott sövény és a facsoportok közt szökőkutak és görög szobrok álltak. A helytartó, egy szürke hajú, meglett patrícius, apró, formára nyírt szakállát bosszúsan rántva simította meg, amikor meglátta a belépő „hunt”.

A kissé görnyedt hátú, mély szarkalábaktól barázdált katona volt mellette, aki még most is a lovasság fényesen csillanó díszmellvértjét viselte, és csak távolról emlékeztetett atyjára. Gaudentius jócskán megkopaszodott már, amióta legutóbb találkoztak.

Gaudentius kitárta a karját, majd az öregekre jellemző remegő, rekedtes hangon azt mondta:

– Fiam! Isten vezetett hozzánk!

Elnyűtt arcán elmélyedtek mosolya ráncai.

5

Rua tümenjei hatalmas oszlopokban vágtak keresztül a déli földeken. Az út nem volt csekélység Balamir rovásszikláitól a déli gyepűig. De a lovaglás mégis jólesett, összerendezve, kitisztítva gondolatait. Egy tümen vezére volt Alp-Ajaz, a hadsereg megbízott főparancsnoka alatt. Mi egyébre is vágyhatott volna még huszonegy esztendősen? Jegyességén rajta az istenek áldása.

– Fiam lesz – mondta ki aznap reggel, amikor végigsimította az ébredező Arikán arcát. – Ezt láttam álmomban. Az istenektől tudom. Első gyermekünk fiú lesz, kérték, hogy a neve legyen Ellák.

Arikán büszkén, melegen elmosolyodott. Majd megkérdezte:

– Mit jelent ez a név, uram? Eddig még nem hallottam.

– Uralkodót – mondta Atilla. – Nagy uralkodót jelent a keleti hun törzsek nyelvén.

Amikor Atilla már Jildiz hátán ült, és lófarkas, csatos sisakját illesztette, odalépett hozzá Arikán. A szeme tiszta volt, amikor felemelte a fejét.

– Járj az istenek útján, Atilla, és gyere vissza hozzám. Ők oltalmazzanak!

Saját árnyéklelke énekelt akkor egy regösének mély torokhangján, egy hatalmas szarvasbika aranyagancsából készített íjat pengetve? Vagy a tündökön át közelítő szellem volt ez a szürke felhőleplekbe öltözött öregember, aki úgy siklott az álmába a Fordított világból, akár egy titkos gondolat? A szellemregös dalából nem sokra emlékezett az ébredés után, de annyira mégis, hogy felidézze: dicsőségről énekelt, és egy félelmetes ősről, Bagatur Sárkány nemzetségéből, kinek neve Ellák. Ellák. Jól értette a nevét? Egy ős akar újjászületni, az ősidők egy istenkirálya, aki azokban az időkben uralkodott, amikor az istenek és az emberek nemzetségei még nem különültek el így egymástól?

Hiába kísérelt meg többször is visszagondolni a regös dalára, csak az álom képeit sikerült felidéznie, és azt az egyetlen nevet.

A rozsdás lombú, ködülte erdő ősfái alatt látott rohanó szarvasokat, vadászkürtök érces harsanását hallotta, a két csúcsos, ezüstsisakos fiatal lovast látta, ahogy vágtatva utánavetik magukat egy váratlanul előttük termett holdfényragyogású, aranyagancsú szarvasbikának.

Az egyik mennydörgésszerű üvöltéssel, ágaskodó lovának hátáról kopjáját vetett, és éppen eltalálta az aranyagancsú bikát.

Talán a regös megénekelte felnőtt Ellákot látta? Vagy tán magukat az őskirályokat, Nimród fiait, a vadászaton, midőn Északról, az örök fényesség honából ereszkedtek alá tüzes patájú lovaikkal, alászállva a Világfa törzsén a Felső világból, hogy a hunok, megyeriek, szarmaták, ogurok, oguzok testvérnemzetségeinek alapítói legyenek? Nem tudta bizonyosan. De a füstködben derengő hatalmas fát, sárgásbarna, repedezett törzsével, amelyet a regös az utolsó íjhúrpengetésével mutatott neki, míg él, el nem feledi. Ott, magasan fenn, az Atil erdeinek legfenségesebb törzsei közt is a legkülönb ágakra szállva, ott láthatta meg a rubinként izzó szemű, különös madarakat, arany és fekete tollaikkal, látta őket fészkelni a felfelé hulló, szélben kavargó levelek között – éppen úgy, ahogyan a kámok regöltek még apja ordujában a Világfa ágain új emberi testbe költözésükre várakozó ősök meg nem született lelkeiről.

*

A tavaszi hónapokban megáradt folyók kezdtek visszahúzódni a medrükbe, a búza is egyre szebb kalászokban érett. Atilla végignézett a síkon hosszan elhúzódó, aranyló mezőkön. Lassan készek már az aratásra. Kell is majd kenyérsütésre, mire a nagy hadsereg zsákmánnyal megrakodva hazatér a kifosztott és felégetett keletrómai területről. Hiszen ahogy a sereg közeledett a déli gyepűhöz, abban a vezérek egyre biztosabbak lettek, hogy Rua követelésének a tízszer tízezer font aranyról, nem fog engedni a császár.

– Ha Karaton fiait készséggel ki is adná – mondta Alp-Ajaz a tüzek körül éjjel, amikor Atilla, Buda és Rua más hadvezérei körbeülték a vezért –, abban bizonyosak lehetünk, hogy ekkora összeget kifizetni ők nem fognak. Apám jó előre kitervelte, hogyan semmisítse meg a keleti birodalmat, örökre.

Alp-Ajaz, a közeledő gót, szkír, gepida szövetségesek reményében magabiztosnak látszott, és a követek érkeztek is. A befutó jelentések arról szóltak, hogy a császár visszavonta hadait a gyepűről, és a fallal körbevett városok védelmére törekszik, a limest azonban, a rómaiak kiépített erődítményrendszerét az Ister{60} mellett, nagy erőkkel védik.

Az egykor földsánccal körbevett, most fűvel benőtt, lapos dombhátról, ahol a vezérek felverték sátraikat, jó kilátás nyílott búzaföldekre. A simogató szélben néha meghajló búzaszárak itt-ott még kék virágokat is hoztak. Atilla a réges-régi útra gondolt, arra a világok határán szürke fátyolként derengő napra, amikor az anyjával és a bátyjával az apjuk nagy, királyi szekerén zötykölődtek a tengerparti Fehérvár irányába, Karaton régi orduja felé. Tágra nyílt szemekkel nézte akkor a földek felett görnyedő gót és ki tudja még milyen népekből, törzsekből való földművesek alakját, bozontos szakállukat, hosszú varkocsokba font, sárga hajukat, a kék tekintetek lassú izzását, amikor a falvak vezetői fejet hajtottak a királyi menet előtt. Büszkeséggel töltötte el, hogy ezek az emberek egykor maguk is harcosok voltak, de izmos karjuk azért vágja a zsíros, feketeföldbe elvetett, kalászba ért magot, hogy az ő népe, istenek révén a világ feletti uralomra elhívott hun nép, erős és hatalmas lehessen, hogy végtelenbe feszített íjaival megvédelmezhesse és gyarapíthassa ezeket a földeket és ennek a földnek a népét. A harc útján senki nem érhet a hunok nyomába.

Ennek így is kell lennie.

Most még egy lélek sem serénykedett az aratással, a végtelen mezők aranyló-hullámzó táncba olvadtak szinte egybe a szemhatárral, ahogyan Szél Atya láthatatlan keze végigsimította a kecsesen hajladozó kalászok fejét. Arikán nemes vérű szaka királynőktől örökölt, világos hajára emlékeztették Atillát. Egy hatalmas ős fog megtestesülni a fiamban! Tengri talán újból kedvező jelet adott.

Győzni fogunk a rómaiakon! Azután pedig, ha hazatért, következhet a századok óta bitorolt Pannonia visszaszerzése, és talán az Aranyos Szegelet, pontosan úgy, ahogyan Rua megígérte. S ki tudja, hol fognak megállni ezután a tümenek, annak tán csak Tengri a megmondhatója… a Végső Tengernél?

A jövő egyszerre tűnt sokat ígérőnek és félelmetesnek. Míg a tümen pihent, Atilla szolgái éppen a lovakat itatták a közelben kanyargó folyó árterének nagy, szikesedésnek induló tavában. Valahol a távolban, torokhangon bőgő bölénycsorda vágtatott. Atilla a tó vízben tükröződő fehér bárányfelhőket figyelte, a Nap és Hold kisebb testvéreit, ahogy változékony alakzatokat festettek az égre, majd elérhetetlenül tovatűntek-elillantak.

A kámok szerint minden, ami az égben van, a felfoghatatlan Istenség végtelen határtalan orcáját ölti fel. És a kisebb vagy nagyobb istenek mind megtestesülnek a sziklákban, a földben, a növényekben és az állatokban, éppúgy, ahogy az emberi lényekben is, kiváltképp a királyban.

Lehetetlennek tűnt, hogy létezik oly hatalom, amely szembeszegülhet Rua király távollétében is mindent átható erejével. Tán még a mindenség is, a földkerekség minden népével együtt az új nagykirály előtt hódol.

– Nagyuram! – hallotta maga mögül az egyik új testőre, a megyeri Tarján törzséből való Kartal hangját. – Nagyuram, nézd, a síkon ott egy lovas közeleg. Kívánod, hogy eléje vágjunk vagy feltartóztassuk?

A fiatal harcost egy tekintélyes megyeri törzsfő fiaként is hatalmas megtiszteltetés érte, hogy Atilla Rua ajánlására kiválasztotta őt személyes testőri szolgálatára. Nem tágított a közeléből, és leste minden parancsát.

– Engedjük meg, hogy közelebb jöjjön Kartal. Akkor majd meglátjuk, hogy miféle.

– Többen is lehetnek – mondta a melléjük lépő Buda, aki épp most jött elő a nap tüze ellen sebtében két öreg fa közé felhúzott nemeztető alól.

– Jobb volna, ha illő kíséretet kapnának azok a lovasok!

Atilla most már ki tudta venni a gepida lovas hosszú lándzsáján az ordító medvés gepida zászlójelet. A követ nem magányosan indult útnak.

– Ardarik herceg embere lesz az, hagyd!

– Ardarik herceg?

– Nem emlékszel rá testvérem, mit mondott Rua? Torismund király legjobb hadvezéreként, ő fogja vezetni az egyik legerősebb seregtestet, amely hozzánk csatlakozik.

– Éppen ez az, ami nem tetszik nekem – mondta Buda. A vállán átvetett zöldes köpenye mögül, mint valami szárny, úgy csillant elő pikkelyvértje.

– A gepidák megbízhatatlanok. Az ígéretek és a hízelkedés ellenére kétszer is fellázadtak atyánk ellen, mikor a keleti szárny élén állt. Nekünk talán nagyobb szerencsénk lenne?

Atilla mellélépett, és elkapta a testvére tekintetét. Az út eleje óta igen keveset beszéltek. Talán Buda nem is látja, vagy pedig képtelen helyesen értelmezni a jeleket? A tüzeknél ülve mindenki másnál többet ivott, ilyenkor aztán szilaj jókedve támadt, mintha csak az őt gyötrő ízeket akarná elhessegetni. Hajnalig mulatozott volna, még akkor is, ha az eszméletlenség szégyene környékezi. Itallal és étellel tompítja aggodalmát és félelmét.

– Azt hittem, hogy a császár visszavonulásának hírei már jobb kedvre derítettek téged, testvérem! Tudod, hogy ezek a gepidák Rua legvitézebb szövetségesei. Már hallottam Torismund királyukról, és biztosan hallottál róla te is. Azok a régi nemesek, akik fellázadtak atyánk ellen, régóta nem uralkodnak már felettük. Most, hogy az ellenségeink rettegve húzódnak falaik mögé, csak egy őrült gondolhatna a Rua elleni lázadásra. Mit gondolsz, Buda, megkíméli majd Rua Constantinopolis városát, ha a császár nem adja meg a követelt aranyat?

Buda arcán váratlan mosoly suhant át.

– Remélem, hogy porig égeti.

Egy pillanatra megint ott voltak az Uatkan folyó partján, az Urál lábánál, a győztes csata után. Atilla örült, hogy az a sötét íz, amely oly gyakran környékezte, elengedte Buda árnyéklelkét. Visszamosolygott rá.

– Akkor nem lesz többé kivel harcolnunk!

A testvére is elvigyorodott.

– Mindig lesz kivel harcolni, Atilla. Mindig lesz. Ha békét akarsz, készülj a háborúra! Ha békét akarsz, készülj a háborúra. „Si vis pacem, para bellum.”

– Ki is mondta?

– Az ellenség.

– Hát persze. Apánk csak látta azokat a falakat, amelyeket mi lerontani készülünk.

– Emlékszem – mondta Buda. – Jól emlékszem rá.

– Akkor miért aggódsz?

Buda váratlanul ellépett, és intett az embereinek.

– Mindvégig tudtam, hogy nem egyedül érkezett.

Az érkező gepidák a földbe szúrták a medvés zászlót. Egy távolabbi erdőfolt felől jött a többi lovas szőrmével szegélyezett díszvértben, csillogó fegyverekkel. Alp-Ajaz a sátra előtt állva, összefont karral nézte őket, majd néhány testőre kíséretében lefelé indult. A követ mélyen meghajolt, mire felért a régi földsánc oldalába, ahol a hun vezérek sátrai álltak.

– Thorwald fia, Radagast jarl {61} vagyok az Agmundr nemzetségből. Királyom nevében köszönöm a nagykirálynak, hogy lehetőséget nyújt a régi sérelmek megtorlására és a gőgös rómaiak megbüntetésére!

Hun nyelven beszélt, könnyed és szép kiejtéssel. Széles arccsontja, enyhén metszett szeme arról árulkodott, apja vagy az anyja hun lehetett, mint sok gepidának. Talán ezért is küldte ide éppen őt Ardarik herceg.

– Hercegek! – folytatta. – Legszerényebb szolgáitok, Torismund király és Ardarik herceg engem küldött hozzátok, hogy testvéri jókívánságaikat tolmácsolják nektek, itt, Gepidia gyepűjén. Éljen a nagy tan-hu!

Gepidia?

Buda és Atilla összenézett.

– Mi hírt hoztál nekünk, nemes jarl?

Alp-Ajaz még azelőtt szólalt meg, mielőtt még Atilla és Buda bármit mondhatott volna. A fővezér mély hangja azzal a magabiztossággal csengett, mint aki tudatában van rangjuknak és sérthetetlenségüknek.

– Nem hírt, hanem ajándékot hoztam nektek! – mondta Radagast, és a hangjában volt valami különös él.

– Járuljatok elénk! – mondta Alp-Ajaz, és intett. – Elfogadjuk a hű szövetséges méltó ajándékát.

Radagast leszállt a lováról, és intésére a többiek hasonlóan tettek. Három kardot bontott ki a gepida a bőrkötésből. Mindhárom herceg kapott egy-egy kardot.

Atilla a nap fényében próbálgatta a gepida kovácsok munkáját, a csodálatosan könnyű, egyenes pengét. Ahogyan suhintott vele, a kard mintha fellángolt volna, akár egy varázsló fémüstjében tüzesített vas. Ez jó jel – gondolta. – Nap Anya szereti ezt a kardot.

Mindhárom kard díszítése míves volt, szarvas alak a hátrafelé nyilazó vadásszal. Nem Ruához, a nagykirályhoz illene egy ilyen kard?

Buda elégedetten nézte a saját fegyverét. Alp-Ajaz szemében azonban, mintha sötétet látott volna egy pillanatra. A fővezér kihúzta a neki szánt kardot a hüvelyből, és óvatosan végighúzta az ujjhegyét a napfényben ezüst ragyogással fénylő pengén.

– Kardot ajándékozni nemes cselekedet, Radagast jarl! Azt jelenti, hogy urad, Torismund király és fia, Ardarik herceg nagyra becsüli ezt a szövetséget.

A gepida meghajtott a fejét.

– Szövetségünk legyen erős!

*

A hun tümenek a pihenőt követően továbbvonultak a déli gyepű és a római limes irányába. A gepidák erős serege Ardarik herceg vezetésével a Kharvad-hegység lábainál, az esőktől dússá, mélyzöldben pompázóvá vált mezőkön felvonulva csatlakozott hozzájuk. Nem szedett-vetett segédcsapatok voltak. Legalább harmincezer jól felszerelt, mindenre elszánt, talpas gyalogember állt fel vörös és fekete, magasan lobogó zászlójelek, kosszarvak és kopjára tűzött medvekoponyák alatt, amikor vezérük, a hatalmas termetű Ardarik csatasorba rendezte őket. Kilovagolt, hogy tiszteletet adjon a hun hercegeknek. A rúnáknak nevezett, idegen rovással festett hosszúkás pajzsokat az első sorokban helyet foglaló harcosok kardlappal ütni kezdték, amikor Ardarik megjelent előttük a fekete lovának nyergében. Vöröses haja sűrű volt, akár az oroszlán sörénye, hangja erős és mély, amikor röviden beszélt a harcosai előtt, Rua nagykirályt is éltetve. Kétségtelen, a mozdulatlan gepida sereg hátborzongató látványt nyújtott a szürkén borongó fellegekben elvesző csúcsok előterében. Mennydörgő hangon éljenezték meg vezérüket a szónoklat végeztével. Ardarik rúnákkal vésett kardját fedetlen homlokához emelve tisztelgett a három hun herceg előtt.

– Véreim készek rá, hogy áttörjenek a limesen, és bosszút álljanak minden sérelemért, minden álnok hitszegésért és fosztogatásért, aljas árulásért, amit a rómaiak valaha is a gepidák ellen elkövettek! – mondta kifogástalan hun nyelven, amikor leszállt a nyeregből és előttük állt. – Atyám álláspontja szerint, a Róma elleni harc a legfontosabb közös érdekünk.

A gepidák után szkírek, alánok, keleti gótok és herulok gyűltek kisebb vagy nagyobb egységekben a hun nagykirály letűzött zászlai alá. Amikor Atilla végignézett a kopjaerdőn, nem találta a végét. A meredeken emelkedő hegygerincek alatt a folyóvölgyek füvét és a zöldellő dombok hátát megtépázták a hun lovak megvasalt patái és a szövetséges harcosok nehéz csizmái, ahogyan lassan leereszkedtek a síkra. Az Ister melletti erődítésekben a rómaiak készülhettek életük utolsó óráira.  

6

Rua ordujában, a Mürver folyó partján

Ajhatun belépett a magas mennyezetű terembe, és Rua belső őrei szétnyitották előtte jakfarkas lándzsáikat. Ezen a fenyőillatú helyen, ahová most az atyja hívta, voltak a legszebb szőnyegek az egész palotában. Az Ég fia csak nemrégiben érkezett meg a Kharvad-hegység lábához a keleti földekről, hogy közelebb legyen a gyepűjéhez, amikor seregei áttörik a limest. Egy zsákmányolt római díványon feküdt, szent fák törzséből faragott, díszes oszlopok alatt. Ajhatun a szőnyegekre kuporodva ült atyja előtt, ujjaval végigsimított az aranyszálakkal szőtt finom anyagon. Idegen volt ebben a palotában.

– Férjhez kell menned – mondta egyszerűen Rua a magas díványról. – Most, hogy Aetius elment és te megszülted a fiát. Ajhatun magán érezte az apja súlyos pillantását.

– Kihez kell férjhez mennem, apám, nagy tan-hu király?

Rua nem lepődött meg túlságosan. Ajhatun tudta, hogy olvas a tekintetekben. Teljes, feltétel nélküli behódolást követel, mint ahogyan mindenkitől, és mégis gyűlöli azt, ha csak akarat nélküli, engedelmes bábok veszik körül.

A sárga függönyök széle mintha megrezzent volna, ahogyan egy szolga vagy egy őr léptei csosszantak a terem másik végében. Vagy talán valaki hallgatózik?

– A gyermeked a többivel együtt nevelkedik majd. Aetius nem jön vissza hozzád többet. És a fiad nem lehet fattyú. Mivel fiú, idővel talán a testőrségen tagja lehet. Mi is a neve?

– Rugila. Ezt a nevet kapta. Az irántad való tiszteletből, atyám. Rua arcáról nem lehetett olvasni. Ízlelgette a nevet. A dívány karfájához készített gyümölcsökhöz nyúlt, és elmélyülten rágni kezdett egy szilvát. A leve lefolyt őszes, befont szakállán, metszett szemei keskeny résekké váltak minden harapásnál.

– Azt majd az istenek eldöntik, hogy életben marad-e Rugila. Csecsemő még.

Ajhatun meghajtott a fejét.

– Háromszor telt ki Hold Atya, hogy az unokád megszületett, atyám.

Rua bólintott.

– Választanunk kell egy új apát, akinek a nevét hordozza majd. Fattyú nem élhet meg az orduban!

Rua mintha egy pillanatra elgondolkozott volna.

– Onoulf király fia, Edekó. Ő éppen megfelelő jelölt lenne. A szkírek fontos szövetségeseim. És egy ilyen házasság előnyt jelentene számunkra. Edekóból kiváló harcos lesz, és talán nagyobb vezér, mint az apja. Csak tizenhat tavaszt látott, de már most látszik, hogy az Égtől számos adományt kapott. Tetszeni fog neked.

Ajhatun felkapta a fejét, és ránézett. Rua, mintha maga is megrettent volna ettől a hevességtől. Árnyéklelkeik egymásnak feszültek.

– Egy gyerek! Sokkal fiatalabb nálam! Nem megyek hozzá! – a levegő szisszenve távozott Ajhatun tüdejéből. Rua szája kinyílt, de megakadt a szó. Az aranytálcába köpte a szilvamagot. Különös győzelem volt. Még sohasem mondott ellent atyjának. A hang, amelyen az előbb beszélt, nem a sajátja volt.

Mindenki retteg a szellemek hatalmától.

– Én nem kényszerítelek olyasmit tenni, amit nem akarsz – mondta halkan Rua.

Ajhatun mosolygott.

– Köszönöm, atyám.

Rua a szakállát simogatta.

– Ott van még néhai Mundzuk öcsém fiatalabb fia, Atilla.

– Nem hallottam róla, atyám – tettette magát.

Hisz a keletről érkezett regösök megénekelték Atilla, Mundzuk fiának dicső tetteit az ordu tüzeinél, ahogyan megénekelték másokét is, akik Ég Atya tekintete alatt győzelmeket arattak. Ajhatun jól emlékezett az énekre az árulók legyőzéséről, emlékezett a szürke szemű, fehér köntösös regösre, aki Tszagaan-szár ünnepének közeledtével Mundzuk fiáról énekelt. Mindenki szerette volna látni azt az Atillát, akiről a regös énekelt, aki holt parancsnokának vértjét felöltve, egymaga végzett az ellenség három kánjával, kardjával megidézte a szent Turul árnyát az égben, és megfordította a vesztesnek látszó csata menetét.

– Az unokatestvéred – mondta Rua. – Tengri lelke, a sárkány és a farkas vére erősen benne van. Alp-Ajazzal küldtem, egy tümen élén áll. Húsz telet látott, és már most hadvezér. Sőt, talán több is annál. Jobb, mint a fiam. És úgy tudom, Atillának még nincs asszonya!

– Úgy tudod, atyám, hogy nincsen, vagy biztosan nincsen?

Rua sóhajtott.

– Ha van is, nem lehet akadálya annak, hogy második asszonya legyen. Nagy erőt láttam benne, Olyan erőt, amely Mundzuk bátyámban nem volt meg. Hitemre, Tengri azt akarja, hogy a szent vér megmaradjon köztünk. Ha győzelmesen visszatérnek, itt fogom marasztalni. Jobbat nála aligha várhatsz.

Ajhatun szívét jéghideg vasmarok szorította össze, ahogyan Aetiusra gondolt. Olyan erővel tört rá a hirtelen vágy a férfi érintése után, amelyet hetek óta nem érzett. Az apja tehát újfent arra akarja használni, hogy erős szövetségest kössön magához. Ha Aetius elment, hát jó lesz ez az Atilla…

Legszívesebben kiköpte volna a torkában felgyülemlett keserűséget, kiköpte volna az atyja római díványának vörös díszpárnáira.

A regös éneke mégis feketén mardosó lángot gyújtott a szívében. Kiérzett valamit ebből a névből, Atilla, amely mintha a Fordított világból visszhangzott volna. Hol is hallotta már korábban? A nagy folyót, az Atilt, melyről ez az Atilla a nevét kaphatta, a folyók atyjának is nevezik. Abosa járt ott a partján, hol nagy kámok élnek, és azt mondta, a folyó szent. Azt is éneklik, hogy forrásvidéke északon van, ahol sohasem nyugszik le a nap, ahonnan az arany ősök, a vadászat királyai jöttek.

– És ha nem tér vissza… ez az Atilla? Ha meghal, ha a fejét levágják a görögök, és lándzsára tűzik, miként Alp-Ajaz testvérem fejét is lándzsára tűzik a magas vár fokán?

Mintha a kígyó szólt volna, aki a lápban járva, az ősi áldozókövek előtt megérintette a bokáját. Tudta, hogy túl sokat mondott. A hadjárat esetleges kudarcáról beszélni a nagykirály előtt tilalmas volt, tilalmas a közönséges emberek számára. De nem neki.

Rua beleharapott egy újabb gyümölcsbe, és a tálba köpte a héját.

– …Te vagy a leggyönyörűbb a gyermekeim közül.

Kitágult szokatlan fényekkel csillanó szeme, mintha kutatott volna valamit a függönyök mögött, a terem sarkában. Valamit, ami nem is volt ott. Rua szórakozott mozdulattal intett neki, hogy jöjjön közelebb.

– Anyád is gyönyörű volt, a leggyönyörűbb az asszonyaim közül. Ha nem halt volna meg… szerettem anyádat. Anyád a kezeim között halt meg, tudtad ezt?

Ajhatun borszagot érzett leheletéből, és valami mást is, áthatóbbat, tán szómát, vagy az elme burkát feltörő gombák főzetét, a kámok italát? Tengri látást adott neki, és valójában ezért hívatta? Mit látott az apja szemében?

Rua merev arccal tárta ki a karját. Hosszú távollét után a keblére akarja ölelni őt? Milyen különös. Ajhatun úgy érezte, hogy egyszerűen elfogy a levegője az apja bántó közelségében. Régen szerette volna, ha az apja észreveszi, de Rua nem sokat foglalkozott a leánygyermekeivel. Ő pedig az apja gondolatait szinte sohasem látta, nem láthatta.

Az apja szakálla taszító szagot árasztott, füst és vér keverékét. Ösztönösen szerette volna hátrahúzni a fejét, de Rua erősen magához szorította.

Mit akar ezzel?

A lány megborzongott, ahogy atyja izzadt, nyirkos ujjai hozzáértek az arcához. Miközben simogatta az arcát, mélyen a szemébe nézett. Az anyja, a táltos lánya, csak egy halvány emlék volt a számára. Hatéves korában veszítette el, és azóta az idő mintha gyorsabban folyt volna.

Nőalak árnyát látta Rua kezei között feküdni, látta, amint hosszú, sötét haja leomlik a földre. Anyám az apám kezei között halt meg.

Kirázta a hideg.

Hirtelen vágyat érzett, hogy lefejtse magáról az apja ujjait. Talán máris összetéveszti őt halott anyjával, egykori ágyasával? Talán azért hívatta, mert valójában ő maga kívánná nőül venni? Talán volt erre példa, a régi nagykirályok között, akik Csin szokásait felvették.

Rua rámeredő szeme emésztő lázban égett.

Tudta, belőle a szépség sugárzik, akár a hold ezüstfénye éjjeli tavak tükrén. Vén Abosa azt mondta neki, amikor kislány volt, hogy „Nap Anya adta kölcsön a szépségét akkor, amikor Tengri beléd lehelte a lelkét”. A férfiak megfordultak utána, már sokkal korábban, mint hogy Rua Aetiusnak adta volna. De nem mert senki közeledni hozzá, hiszen tudták, a táltos öregember nevelte. A szépséges virágszirom megtörik, fonnyad s elmúlik, akár a fénybe írott, suhanó árnyék. Minden megvénül a világon. Gyakorta emlegette ezt az agg Abosa, mielőtt az ő nyelvét is megnémították az ő lelkét is kitépték pusztuló porhüvelyéből a kegyetlen, mégis igazságos istenek.

– Ha Aetius nem ment volna vissza Rómába… – merengett tovább Rua. – Akkor…

– De visszament, atyám.

Rua hirtelen elhúzta a kezét.

– Azt mondod, látásaid vannak.

Hangja szárazon, számon kérően csengett.

Ajhatun zavartan kapta el a szemét az apjáról.

– Mert valóban látásaim vannak, atyám. Ez az igazság!

– Akkor talán az istenek elmondják majd azt is, ki az, akit neked szántak. A választást rád bízom. Én csak jelölteket állíthatok számodra.

– Mit kívánsz hát tőlem?

– Csak annyit, hogy hallgass az istenekre – mondta Rua egészen elcsendesedve. – És mindig hallgass rájuk! Az atakám kételkedett benned, én viszont azt hiszem, ő volt a hamis látó, és te vagy igaz!

Mit akar ezzel?

– Te tudod, hogy Tengri törvénye ellenében cselekedtem – suttogta Rua, alig hallhatóan. – Tudod, hogy megszegtem Ég Atya rendelését. Tudod, hogy én nem hallgattam az istenekre!

Tán megöl, megfojt az igazlátásért, kiszorítva belőlem a lelket? Vagy a hátamba szúrja tőrét?

– Tudom – mondta érzelemmentesen –, az alakmás, a Hang.

Testi valója megszűnt az érzékszervei számára.

Azért hívtál hát, hogy megszabadítsalak lelked sötét terhétől a szellemek segítségével. De nem lesz rá képes. Nem teheti meg.

Rua táguló szemében sóvár hidegségben sütöttek a félelem és a kétség izzó árnyai.

– Mit látsz, Látó? Mennyi időm van még hátra ebben a középső világban?

Ajhatun elfordította a fejét.

– Azt neked meg nem mondhatom, atyám. Fekete árnyak lakoznak a bőröd burka alatt. Egy démonban láttam hasonlót a kikötőben. Kinek neve Agathosz.

Rua megtört, megremegett, mint a kígyómarta farkas.

– Álmomban Karaton királyt látom szüntelen. Ő csak azt mondja, nincs sok időm. A teste szétgyilkolva, a szeme csak vak sírgödör, betört homlokán véres patanyom halálpecsétje. Kísértetként ül trónszékében, és vádlón rám mutat. Azt mondja, hogy hamarosan meg kell szenvednem a bitorlott ajándékaimért. Vissza fogom, vissza fogja fizetni mind.

Rua eleresztette a lányát, és elnehezült ernyedő teste visszahanyatlott a díványra.

– Más álmaimban pedig őt látom, Agathoszt, a görögöt – mondta inkább maga elé, mint a lányának. – Felkutatnám érte akár az egész világot, kész vagyok megadni bármi árat, bármit is, amit kér! Mert ő kér, folyton csak követel! Az adósságomra figyelmeztet. Azt mondja, fizetnem, törlesztenem kell. De egy lélek se látta azóta, hogy Karatont halálra tiporta a saját lova. Senki sem tudja, kicsoda is ő vagy mi szülte s nyelte el.

– Ki lehetett, ha ennyire körülvesz gonosz árnyéka atyám?

– Erlik volt – mondta mély meggyőződéssel Rua. – Most már tudván tudom, maga Erlik kán volt az, egy ember alakjában. Az istenek képesek felvenni az emberek alakját, ha éppen úgy hozza a kedvük. S miért ne tehetnék hát meg? Ha le tudod venni az átkot rólam, mondd el, mi az, amit tennem kellene, hogy megtisztuljak? Van rá mód?

Ajhatun hallgatott.

– Talán Erlik volt – mondta végül gyengéden, és most ő lépett oda a nagykirályhoz, hogy kezét a kezébe vegye –, talán a nagy Tengri.

– Tengri?

Egy ideig csendben ültek, a vörös borítású, római díványon, és Ajhatun az apja nagy, kérges tenyerének vonalait olvasta. Nem érezte az előjelét, hogy a szellemek megragadni készülnének az elméjét. Kellene még valami, hogy biztosabbat tudjon mondani atyjának. De mi az pontosan? Elvigye őt a titkos szigetre, az istenarcok elé? Nem teheti, hisz nem volna szerencsés, ha Rua most tudomást szerezne a kapuról.

– Nem tudhatod, atyám, nem Tengri akaratát cselekedted-e. Abosa azt mondta nekem, ezen a világon nincsen másféle akarat. Minden, ami a világon van, az látomás. Tengri látomása még maga Erlik is.

Rua felnézett, és még sokáig nem engedte el a lánya kezét.

– Ő is ugyanezt mondta nekem – suttogta Rua –, Agathosz.

– Kérni fogom a szellemeket, atyám – mondta, és megölelte –, hogy vegyék le rólad ezt az átkot. Hisz amit tettél, a hunok üdvéért tetted.

*

Másnap reggel Tuldila érkezett, és Ajhatun a kutyaugatás riasztására a kicsiny háromszög ablakából meg is látta, ahogyan a tokás eunuch leszáll a lováról. Az istálló felől lehetett hallani a lovak nyerítését, ahogyan a követ és kísérő lovasai beügettek a hosszúkás fapalota, az azt körülvevő jurták, karámok és segédépületek útvesztőjében. Az Asszonyház valóságos útvesztő volt. Úgy látszik – gondolta –, hogy az apámon kívül férfi büntetlenül nem léphet be a tiltott városba, csak ez a herélt. Ha egy balga így tenne, akkor talán Umáj anya hatalma őt is megfosztaná férfiasságától, és olyan félasszonyt csinálna belőle, mint ez itt.

Érezte, ahogyan a szíve egyre hevesebben ver. Mintha a vér lüktetett és áramlott volna a fejében. Talán fölösleges dolog lesz a lápba mennie, ahogyan tervezte. Talán ez maga a jel, amire várt. Talán ma még hallhat valamit Aetiusról…

Az eunuch szokás szerint gondosan átlépte a küszöböt, hogy meg ne zavarja az alatta nyugvó ősök nyugalmát, és meghajolt a rangidős asszony, Jaldan katun, Alp-Ajaz herceg anyja előtt. Ezt követően a különböző rendű-rangú feleségek előtt is meghajolt. A nagykirály frissen kinevezett kancellárjának érkezésére sokan összesereglettek a díszes kárpitokkal teleaggatott fogadóteremben. A feleségek közül rangban az első trónszerű emelvényen ült az oszlopos fogadóterem közepén. A többi feleség csak mellette vagy mögötte foglalhatott helyet, térdelve, vagy keresztezett lábbal ülve a díszes szőnyegeken és párnákon. Az úrasszony fejékén csilingeltek a felfűzött érmék, védelmező jelek és aranyfibulák, ahogyan megmozdította a nyakát. Olyan nagy csönd támadt, hogy az egész teremben hallani lehetett, ahogy féreg motoz valahol a faillatú, tágas fogadóterem gerendái között. Az eunuch megköszörülte a torkát, és ökleit keresztezte a mellkasán.

– Fiad, Alp-Ajaz herceg, a keleti szárny királyának üzenetét hozom neked, Jaldan katun! Az Ég rámosolygott fiadra!

Jaldan hangja rideg volt, mégis ki lehetett érezni belőle a megkönnyebbülést.

– Tengri áldja meg a lovadat, Nap Anya adjon erőt, fényt, igazságot családodnak!

– Életben van tehát – súgta oda az Ajahtun mögött térdelő Ajten asszony egy másik ágyasnak.

– Tudtam, hogy Tengri megoltalmazza az úrasszony fiát!

Az ablakrésekre feszített marhabőr hólyagokon át enyhe, friss szellő hussant be a fogadóterembe.

– Jöjj Tuldila nagyúr – szólt Jaldan –, és az Asszonyház vendégbarátságának jeléül vedd ezt a kenyeret és a sót, amelyet szolgáim előkészítettek számodra. Mindig megtiszteltetés nekünk, ha házunkba térsz!

Tuldila meghajolt, és elvette a szolgálók nyújtotta tálcáról a kenyeret és a sót.

Minden nő a földet nézte, miközben az úrasszony beszélt.

– Ki parancsolta neked, tiszteletre méltó uram, hogy belépj a házunkba, és nekünk üzenetet hozz? Miért nem férjünk és urunk jött, miért te?

– Alp-Ajaz herceg, a fiad, a sereg fővezére parancsolta így. Azt mondta, hogy magam adjam át neked az üzenetét!

– Mi a fiam üzenete?

Tuldila lenyelte a kenyeret, de mintha kereste volna a szavakat. Nem tud még eléggé hunul?

– Nemes uram! Ha híreid vannak, kérlek, ne habozz elmondani. Mindannyian ezért gyűltünk most ide, hogy téged halljunk!

– Máris – mondta Tuldila, mintha zavarban volna. – Máris elmondom nektek…

Ajhatunt mindig viszolygással töltötték el ezek a szoknyás férfiak, akiket az apja szeretett a szolgálatába fogadni, mert azt mondják róluk, hogy nincsenek vágyaik. A többségük azonban még mindig Aetius fára felszögezett istenét imádja, hiába élnek évtizedek óta Rua ordujában. De mégis, jól tudta, hogy apja, a nagykirály jobban megbízik az eunuchjában, mint a legtöbb született hunban. Miért is hazudna?

– Győzelem – mondta az eunuch, és széttárta a karját. – Alp-Ajaz herceg, Buda és Ardarik hercegek áttörték a limest az Ister menti síkon. Az ellenség szétfutott, a rovók még most is a zsákmányt számlálják. A maradék visszahúzódott a fallal körbevett városokba. A fiad szeretné tudatni veletek, és veled, nagyasszony, hogy jól van. Úrasszony és nagyasszonyok! A végső győzelem igen közel került hozzánk. Biztosak lehetünk abban, hogy az Ég kegyelme Alp-Ajaz herceggel van!

A ráncok szétfutottak az arcán, amikor elmosolyodott, holott nem lehetett még nagyon öreg.

– Azt mondod – szólt Jaldan lassan forgó nyelvvel –, hogy újabb csatákat vívnak. Hol? Mennyien? Mekkora seregekkel?

Tuldila hunyorgott, mintha hirtelen belevillant volna valami a szemébe.

– A seregek már átkeltek az Isteren, Buda és Alp-Ajaz hercegek, Ardarik herceg. A végső csata helyét most még nem lehet megmondani pontosan. Ahogy nem lehet tudni az ellenség számát sem. De a hozzám érkezett követek jelentései szerint a keleti római császár döntő ütközetre készül. Legiók indultak meg délről és keletről. Megszámlálhatatlan legió. A rómaiak ura, az eretnek császár váratlanul kötött békét a perzsák pogány királyával. A keleti határon elfoglalt seregek így felszabadultak. Ezt mondta nekem Alp-Ajaz herceg követe, hogy tömegük megszámlálhatatlan. És ez az üzenet:

„Ha a Kék Ég ura magához szólítja a lelkemet – idézte fel szavait rezzenéstelen arccal az eunuch –, szülőanyám tudja meg. Ha a Kék Ég ura győzelmet ad nekem a középső világban, szülőanyám tudja meg!” Ezt üzeni neked a fiad, Alp-Ajaz herceg, Jaldan katun.

Az eunuch közelebb lépett a katun székéhez, majdnem a földig hajolt, majd egy díszesen megmunkált arany napkorongot vett elő hosszú tunikája alól, és felé nyújtotta. Jaldan homlokán megcsörrentek a felvarrott ezüstpénzek, táltostűzben forgatott, apró csontdarabok, ahogyan lehajolt faragott székéről és a fia napkorongját a kezébe vette.

– Ezt neked küldi a fiad, nagyasszony – fűzte hozzá az eunuch. – És arra kér téged a fiak hűségével, ha a Végtelen Kék ura magához szólítaná, te add át ezt atyjának, az Ég fiának. Tudja meg az Ég fia, hogy Alp-Ajaz herceg nem volt méltatlan arra, hogy az atyja Bagatur szent pajzsának örököseként tekintsen rá!

Fagyos csend áradt szét az asszonyház megfeketedett gerendái alatt.

Jaldan is hideg hangon beszélt, hosszúkás kézfején kidudorodtak a kékes erek, ahogyan az arany napkorongot simogatta. Fehérre festett arca elrejtette a ráncokat és az érzelmeket is.

– A fiam azt várja, hogy én mondjam meg Ruának, hogy nem bízik a győzelemben, és Tengrinek jobban tetszene, ha a kiküldött seregeket visszavonná? Úgy véled, nem bízik a győzelemben, kancellár?

Az eunuch fojtott hangon beszélt.

– Úgy vélem, a hercegnek nincs ilyen szándéka, katun. Tan-hu királyunk is bizakodik. Sokakat várnak. Jönnek a szkírek és a vendek. A szarmaták két táborra bomlottak, egyesek Tan-hu királyunk mellett állnak, mások pedig a rómaiak eretnek császárát támogatják. Vezérek jönnek a keleti hunok közül is, akik az Ég fia hívására keltek át a Karphatoszon, és mind megesküdtek a kettévágott kutya előtt, hogy életüket és vérüket Hun Ulusznak, az Ég fiának áldozzák. Az ellenség mindenütt visszahúzódott a fallal körülvett városokba. Az ellenség meg van félemlítve. Ha engem kérdeztek, nagyasszonyok, én azt mondom nektek, nagy győzelem lesz. Nem az ellenség száma, hanem a férfiak szívének bátorsága dönti el a csatákat! Ezt a bölcsességet atyám mondta nekem, és mennyire, de mennyire igaza volt!

Ajhatun anélkül kérdezett, hogy különösebben mérlegelte volna a rangsorrendet. Felállt a szőnyegről, mielőtt még Jaldan szemének dühös villanása visszaparancsolhatta volna.

– Nemes Tuldila úr! Nem említetted meg Atilla herceg nevét. Atyám azt mondta, hogy ő is vezér. Megtudhatnám, hogy van-e valami híred róla?

Ajhatun hirtelen úgy érezte, hogy Jaldan figyeli őt. Tudta, hogy túl sokat kérdezett, az engedélye nélkül kérdezett, és vissza kellene lépnie a sorba, a többi feleség közé.

– Nem tudom…, katun… – tétovázott az eunuch. – Atilla herceg, Mundzuk fia a sereggel tart, igen, de nem tudok arról, hogy elesett vagy megsérült netán. Egyáltalán nem kaptam híreket Atilla hercegről, Mundzuk fiáról.

– Ó, igen – mondta Jaldan –, a lányom jól mondja.

Ajhatun megborzongott, ahogyan a sovány asszony kifestett szemei őt fürkészték. Olyanok voltak fehérre mázolt arcában, akár lidérclángokkal égő, mély kutak.

Nem vagyok a lánya.

Ajhatun érezte az első katun hangjában a leereszkedést.

– Hallottam az éneket, hogy az istenek kardja lehet ennél az Atillánál.

Ujjai mintha karmokként szorultak volna össze a magas szék fáján.

– Csak a fiam, Alp-Ajaz herceg lehet Bagatur pajzsának örököse. Ezt pedig még Ruának is tudomásul kell vennie!

Az asszonyok tekintettében félelem volt, ahogyan Rua első asszonya végignézett rajtuk. Talán mindegyik a saját gyermekére gondolt most, akik mind Alp-Ajaz herceg vetélytársai lehetnek. Hidegvérrel megöletné-e az enyémet is, ha azt hiszi, veszélyt jelenthet a fia trónjára?

– Atilla! Nála van Hadúr kardja… igen, a regösök mondják – motyogta az eunuch –, a kard, amely…

Jaldan katun meggörbítette a gerincét, hogy alaposan bele tudjon nézni, abba az idegen, hideg, szokatlanul, kerek szempárba.

– Mit mond a te istened, kancellár úr? Imádkoznál hozzá is a fiam és a férjem győzelméért?

Tuldila állta a szikár asszony tekintetét. Ajhatun érezte, ahogyan fogai belemélyednek az alsó ajkába.

– Imádkozni fogok… imádkozni fogok Krisztushoz, hogy töltse be fénnyel a fiad lelkét a csata napján. Az én keresztény testvéreim zászlai is ott lobognak már nagyurunk seregében. A keleti gótok megtért Valamir királya is hadba szállt. Nem veszíthetnek!

8. FEJEZET

1

– Marcianopolis kővárosából nem maradhat majd semmi, csak felégetett, üszkös romok, ha a császár megtagadja a hozzá menekült szökevények kiadását, és nem fizeti meg az adót az arcátlan határsértésért! Ez Tengri és Rua nagykirály akarata!

A római tolmács már régóta szolgálta Ruát. Úgy fordította Alp-Ajaz herceg lóhátról büszkén odavetett szavait, mintha a hun az anyanyelve lett volna. Atilla biztos volt benne, hogy Aetiushoz hasonlóan sok év kellett neki ahhoz, hogy tökéletesen elsajátítsa a hun nyelvet.

A hófehér köpenyes, csillogó, a test izomzatának vonalait követő mellvértbe öltözött legatus nem szólt, és Atilla a mellette hallgató legionáriusok kifényesített páncélját figyelte, hogyan játszik rajtuk Nap Anya fénye. Az egyik magas, vörösre festett sisaktollas parancsnok magasba tartotta a legatus felett a császár zászlaját. Atilla már ismerte rajta a különös tamgát, amelyet a rómaiak khí-rónak neveznek, mely a fára szögezett isten legfontosabb jelképe. A legatus most odafordult az aranyruhás aggastyánhoz. Az öregember szarmata pásztorokéra emlékeztető süvegével és görbefejű pásztorbotjával, burjánzó, őszbe csavarodó szakállával, köntösének kifestett, apró függőképeivel olybá tűnt, mint egy jelenés.

A hun seregben szolgáló rómaiak, a csatlakozott trák és markomann csapatok vezérei azt mondták róla, hogy episcopus, amely felügyelőt és egyfajta pásztorféle szerepet tölthetett be a római keresztények lehetetlen szabályoknak engedelmeskedő gyülekezetében. Atillának nem tetszett az öreg lapos pillantása, résnyi szeme. Valóban birkafélék lennének ezek a rómaiak, hogy pásztorra van szükségük az istenek és a Fordított világ dolgaiban?

A legatus – fehér hajú, kemény vonású ember – most előrehajolt, és mondott valamit latinul, amire az episcopus bólogatott. A görbe végű pásztorbot aranyborítása, amelyet a kezében tartott, mintha felerősítette volna Nap Anya sugarait. Vagy Khrisztosz, a fára felszögezett istenük ad nekik valamiféle biztatást?

– A legatus azt mondja – fordított a tolmács –, hogy neki nincs lehetősége kiadni neked a szökevényeket, a holt Karaton király fiait, akiket követelsz. Ez kizárólag a császár szent tanácsának döntésének hatalmában áll. De arra kér téged, az itt jelenlévő Jeromos püspök kíséretében, hogy adj még neki egy kis időt. Követei már elindultak, hogy az ajándék legnagyobb részét összegyűjtsék, a városban azonban nincsen annyi arany és ezüst, amennyit a császártól kérsz. Mindazonáltal, annak tizedrészét össze tudják gyűjteni, ha a környező fallal körülvett városok szintén adakoznak. Adj neki még három napot, és a kincs egy része elő lesz teremtve! Erre szavát adja, és megesküszik a Szent Könyvre!

– És addig – mormolta Alp-Ajaz az orra alatt – mit egyenek az embereim? Hogyan élelmezzem a sereget? Ti milyen tanácsot adtok nekem?

Körbehordozta a tekintetét a lóháton ülő férfiakon.

Atilla tudta, a vezérek harcolni akarnak. A limes őrségét könnyedén szétszórták. A gepidák hosszúkás, gyors mozgású hajói pedig könnyedén megcsáklyázták a rómaiak nehézkes, hattyúnyakú evezős gályáit, amelyek a part erődítményeit próbálták védeni. A hatalmas termetű szkír, markomann és ki tudja még miféle törzsekből való szövetséges harcosok felmásztak a hunok gyújtónyilaitól lángba borított falakra, és a keleti gót dereglyéken átszállított tümenek akadálytalanul zúdultak rá a kiürített, pusztán maradt falvakra. Most már azonban zsákmányolni kell, hiszen a tartalékokat kezdték felélni. Az emberek égtek a harci vágytól.

– Ne hallgass ezekre az álnok hazugságokra, vezér – szólalt meg végül Rua egy idősebb, sokat látott tábornoka.

– Ez az ajánlat csak az időhúzást szolgálja. Ha nem akarják feladni a várost, most azonnal támadj, és söpörd el azokat a gyenge falakat!

– Nem állhatnak meg előttünk – erősítette meg Ardarik herceg. Atilla kihívást érzett a tekintetében, amikor összevillant vele. Idősebb lehetett nála, de talán nem sokkal. A gepida herceg úgy pihentette a tekintetét a lovon ülő férfiakon, mintha maga volna a hunok nagykirálya. Atilla szerette a büszke embereket, de ez az Ardarik minden jel szerint túlságosan is büszke. „Az ilyeneket kell a leginkább meggyőznünk arról, hogy hunnak lenni többet jelent annál, hogy ki milyen törzsbe született.” Az ő hajóinak köszönhetően tudtak olyan gyorsan áttörni az Isteren, és a félelmetesen összeszokott gepidák véres munkát végeztek a falak előtt is, amikor a felgyújtott limes kétségbeesett védői megpróbáltak kitörni. Ardarik büszkén vetette hátra vörösesszőke, dús haját, amely úgy borult izmos vállaira, mint valami erdei ragadozó sörénye.

– Győzi fogunk, Alp-Ajaz vezér! A skaldok győzelmet láttak az Ister tükrében. A folyó az ellenség vérében ázott! Én pedig azt mondom neked, hatalmas úr, Wotan atyánk is azt akarja, hogy indítsd meg seregeidet e semmi város ellen, most! Tipord le falait, és engedd, hogy hű szolgáid elvegyék a gyáva rómaiaktól azt, ami nekik jár.

Megrántotta a lova nyakát, és az ezüstberakásos lószerszám csörömpölni kezdett a felvarrott római pénzekkel, csontdíszekkel, a legyőzött ellenség fegyvereiből forrasztott harcosgyűrűkkel.

– Wotan! – kiáltotta Ardarik, és felemelte a világot fojtogató Jörmundagr kígyóval díszített szarukürtjét.

– Wotan! – harsogták főistenük nevét a vezérek mögött hosszú sorokban felsorakozott harcosok.

A legatus komoran nézett. Az episcopus pedig elfelhősödött arccal mondott valamit, aranybotját a magasba emelve, de öreges hangját elnyomta a gepidák üdvrivalgása.

Atilla felnézett a mögöttük meredező kőfalakra, amelyek talán kétszer, háromszor is magasabbak lehettek, mint a tengerparti Fehérvár földből és fából, gerendatorlaszokból épített falai. Magasabbnak tűntek az Ister melletti limes elhanyagoltnak tűnő kőfalainál is. A végtelen, szabályos vonalnak tetsző kőtorlasz fölött vörös és kék zászlók lobogtak, a felsorakozott őrség lándzsái csak úgy szikráztak a napfényben. A kémek azt jelentették, hogy egy egész legiót rejtettek el előlük ezek a falak. Nem volna szerencsés, ha ez a legio a hátukba kerülne, és alighanem szükség lesz majd a vizigót mesterek kőhajítóira ahhoz, hogy bevegyék ezeket a falakat. Amelyek túl magasnak tűnnek az ostromlétrák felállításához, a város négy kapuját a bástyák túlságosan jól védik ahhoz, hogy a faltörő kosnak bármelyikük is engedjen, a város körül szabályos vonalakban kivájt karósárok pedig mély.

Alp-Ajaz, mintha megérezte volna az Atillában feszülő gondolatokat, most felé fordította a lova fejét.

– És te mit mondasz, Atilla, Mundzuk fia? Apám tüzeinél hallottam bátorságodról és bölcsességedről. Magam is láttam, hogyan vezetted az embereidet, amikor áttörtünk az Ister melletti falon. Miért hallgatsz hát?

A vérvörös, kibontott zászlók úgy lobogtak, mintha Erlik kán bevehetetlen várának sötét díszei volnának. Atilla rontást érzett bennük és hatalmat, a fára szögezett isten suttogó, láthatatlan hatalmát.

– Várjunk – mondta egyszerűen, és összehúzott szemekkel Alp-Ajazra nézett. – Várjunk legalább addig, amíg a vizigót Chlodulf király ideszállítja és felállítja az ígért ostromgépeket.

Érezte a lóháton ülő férfiak között hirtelen támadt zavart. Mintha még Buda is ellent akart volna most mondani neki. Ardarik szeme rávillant. Érezte közöttük a feszülést.

„Ha Alp-Ajaz most rám hallgat, a gepida talán gyűlölni fog majd ezért.”

Rua fia szótlanul, gondolataiba mélyedve ült a nyergében egy ideig, miközben a többiek megpróbálták meggyőzni arról, hogy ne halogassa a támadást. Végül felemelte a kezét, és a vezérek elcsendesedtek. Egyetlen pisszenés sem hallatszott, ahogyan a lova fejét visszafordította a várakozó rómaiak irányába.

– Az ajánlatot megfontoljuk – mondta. A tolmács azonnal fordítani kezdett.

A legatus meghajolt, ökölbe szorított jobbjával a mellkasára ütött, majd jobb karját lendítve tisztelgett.

– Most pedig arra kérem a vezért itt – folytatta Alp-Ajaz –, hogy esküdjön meg istene keresztjére, miként azt ígérte! Esküdjön meg a keresztre, hogy az elmondott szavai igazak voltak és nem készít elő csapdát. Ha a szükséges mennyiségű aranyat össze tudják gyűjteni, három napot várunk az ostrom megkezdésével. Ezután pedig, ha a császár emberei megérkeznek, várni fogunk a szökevények kiadatására.

 A rómaiak összenéztek. A legatus szót váltott a pappal, az sűrűn bólogatott, majd a tolmácshoz fordult.

– A legatus úr azt mondja – fordított a tolmács –, hogy ha ez a kívánságod, kész megesküdni a szent keresztre. Maga a püspök, Jeromos is kész arra, hogy megesküdjön rá.

Alp-Ajaz bólintott.

– Legyen így.

A rómaiak egy ideig bámulták a hunokat, majd néhány rövid mondatot váltottak az episcopusszal. A lengő szakállú vénember ekkor felemelte a botját, és valami bűbájt vagy igét mondott a rómaiak valamelyik nyelvén. A követségnek futárt kellett meneszteni, hogy egy igazán díszes keresztet kerítsen a városból, mert az episcopus nyakában függő keresztet Alp-Ajaz túlságosan szerénynek találta. A hun vezér nem engedte vissza a tűző napon várakozó követséget addig, amíg a bronzsisakos katona a lovát hajszolva meg nem érkezett egy súlyos, drágakövekkel kirakott talpas aranykereszttel. Árnyék csak a hunok sátrai alatt volt, és a legatus nem engedte meg az embereinek, hogy a távolabbi fák alá húzódjanak, csak a püspök ülhetett le az árnyékban. A hunok és szövetségeseik között derültség támadt, ahogyan nézték a melegben szenvedő embereket. Egy vizigót vezér még hangosan fel is nevetett, holott állítólag maga is keresztény volt.

A rómaiaknak el kellett tűrniük, hogy Alp-Ajaz a kezébe vegye a templomi keresztet és az ujjait végigfutassa a drágaköves berakáson, mintha azt próbálgatná, lakozik-e erő benne.

– Hallottam arról – kezdte a püspökhöz léptetve –, hogy létezik egy írás, valamiféle tekercsek, amelyet az Evangéliumnak neveztek. Atyám szerint úgy hiszitek, szent erő lakozik abban az írásban. Keresztre feszített istenetek szava. Tudsz-e mutatni nekem egy ilyen írást öreg, hogy arra is esküdjél?

Az episcopus rezzenetlenül ült az árnyékban, miközben a Rua lova mellett ácsorgó tolmács fordított.

Végül a hallgatag episcopus helyett a legatus válaszolt, és a tolmács újra fordított.

– Az Evangélium Krisztus urunk szent szavait tartalmazza. De túl hosszú idő volna nagyúr, hogy ilyen szent tekercset kerítsünk. Nincs szükségünk rá, urunk a szívünkbe írta bele.

Alp-Ajaz elhúzta a száját, és lassan megfordítva a lovát, kérdést intézett a vezérekhez.

– A szent erő tehát, amely atyám szerint rovásaikban rejtőzhet, akkor is jelen van, ha a kámjaik éppen nem olvassák meg őket?

A hun és a gepida vezérek közül senki sem tudta a választ.

A keresztény vizigót végül megszólalt.

– Az Evangélium szavai szentek. De ezek a rómaiak hamisan olvassák a szent könyveket. Nem igazhitűek. Ezért is kötelesség harcolni ellenük.

Atilla összenézett Budával.

Nem lehetett egyszerűen megérteni a fára felszögezett isten vallását. Talán a rómaiak maguk sem értették.

– Mi az, hogy igaz hit? – kérdezte Alp-Ajaz. – Van hamis hit is? Kérlek, ezt magyarázd meg nekem, Ada vezér!

A vizigót összehúzta a szemét, majd lapátszerű tenyerével legyintett.

– Ez túl bonyolult ahhoz, nagyúr, hogy érthető legyen. Az eretnekeket jobb levágni, mintsem vitatkozni velük.

A hunok erre felnevettek. Még Ardarik is mosolygott.

– Jól beszéltél, Ada vezér! – mondta elégedetten Alp-Ajaz.

– Ostobaság a szavakon vitatkozni, amikor a kardot és az íjat is használhatjuk meggyőzésre. Habár még különösebb dolog magán a hiten vitatkozni!

Végül a talpas kereszt visszakerült az episcopus izzadó kezébe. A férfi megérintette vele a homlokát, megcsókolta, majd valamit mondott érthetetlen nyelvén. A legatus felé nyújtotta, majd az is csókot lehelt rá. Ezután vékony, elnyújtott hangon kántálni kezdett, néha-néha azt a furcsa mozdulatot tette a kezével, amelyre a vizigótok azt mondták, „keresztet vetett”. A legatus utánamondta a különös, semmilyen emberi nyelvhez nem hasonlító szavakat. Atilla számára az egész olyannak tűnt, mint egy ősi átok igéi. Talán a Világfa örökké fagyott gyökerei alatt suttognak és átkozódnak így azok a lelkek, akiket Erlik kán magával vitt. Mégis, volt az egészben valami hátborzongatóan fenséges. Senki sem érti a kövek népének különös, már-már tébolyult szokásait és aligha emberi nyelvét. Babonáik talán ősibbek lehetnek, mint maga az Ég oszlopa!

Az episcopus, miután az esküszöveget befejezte, hosszú, elnyújtott éneklésbe kezdett, amely olyannak tűnt, mint egy fekete kám lúdvérchívó éneke. Bal keze néhányszor a levegőbe kapott, mintha csak a vércsemadár karmait szeretné utánozni.

Atilla maga is farkasfogamulettjéhez kapott, mikor látta, ahogyan a vezérek közül többen is keresztezik az ujjukat. Buda arca mintha elsápadt volna, Ardarik pedig háromszor kiköpött a háta mögé, hogy elűzze a gonoszt.

*

Várunk – gondolta Atilla. – De meddig? A saját emberei vették körül a tűznél, azok a harcosok, akik Rua parancsára és az ő akaratából csatlakoztak hozzá, hogy a hadban járva nevet és hírt szerezzenek. Buda most nem ült ott, hogy vitatkozzon vele, vagy bármi miatt kérdőre vonja. Az emberei kumiszt ittak, egy regös mély torokhangon énekelt, hosszú nyakú, lófejjel faragott dombralantot pengetve hozzá. Az őt körülvevő társak között most nem volt senki, akivel egyenlő rangban szólhatott volna.

A tűz mellett ült a megyeri Kartal és az ifjú Sangiban, az alánok egy királyának fia. A szeme kék volt és hideg, mint egy hegyi tó tükre, Atilla mégis mintha meg tudta volna figyelni tekintetében az emésztő tüzet. A limesen való áttörésnél máris kitűnt. Király fia – gondolta Atilla –, és talán most vett részt először valódi csatában. Szeretné ő is, hogy az apjának bizonyítson, szeretné, hogy lássák a harcosok, különb a testvéreinél. Az első csatát követően, az isteneknek bemutatott győzelmi áldozat után lóvérrel kevert kumiszt ittak az embereivel, és Sangiban elénekelt egy tüzes dalt, amely a Hadisten kardjáról szól. Éjjelente beszélgettek, és Sangiban azt találta mondani: Atilla talán jobb király lenne, mint Rua vagy idősebb testvére, Buda. Azt mondta, hogy az apja mellett volt ideje alaposan megfigyelni a hunok vezéreit. Atilla elengedte a füle mellett a megjegyzést, nem szólta meg Sangibant. Az emberei is szerették. Mások, akiket Rua és Atilla közösen választottak ki a testőri feladatra, mint Kajdzsigin, egy sokat látott, idősebb akacir hun vezér, aki korábban az apja, Mundzuk szolgálatában állt, most szótlanul meredt a tűzbe, a keleti gót Askold, aki egykor a perzsák elleni harcokban tűnt ki, Kartallal társalgott. A férfiak között járt a szó a limes áttöréséről, az Isteren vívott csatáról, hogyan menekültek fejvesztve a határt védő rómaiak, és arról, hogy tán meg sem állnak Constantinopolis falaiig.

Atilla vágyott már látni a keleti római főváros végtelen ködökbe vesző erődfalait és odabent Khrisztosz templomait, amelyről Aetius és a regösök, a gepidák skaldjai egyaránt beszéltek neki. Ha Aetius itt ült volna a tüze mellett, egyenlő módra szólhatott volna vele! Még mindig nagyon keveset tud az ellenségről. Kiürítette a kumiszostömlőt, és lassú mozdulattal kelt fel a tűz mellől. Egy bokros, ligetes helyet keresett. Nem akaródzott visszatérnie a rőt tüzek fényeiben iszogató társak körébe. A sátortábor körülötte mintha a végtelenbe nyúlt volna. Ahogyan lassan elhagyta a tümen körét, a csillagok fénye alatt meggyújtott tüzeknél más és más népek, nemzetségek beszéde hallatszott: itt a keleti gótok, ott az alánok, amott az Urál lába mellől érkezett megyeriek kisebb csoportja. A tüzek között sétálva az egyik felét értette az elkapott beszédnek. Felnézett.

A csillagok tompa fénnyel ragyogtak odafent a délszaki, idegen égen, Ég Atya sötétbe borult palástján. A végtelen síkon, távolabbi domboldalakon elnyúló hadi tábor számtalan sátrával, cserényével és magasan lobogó tüzeivel most olyan volt, mint az Alsó világ formátlan isteneinek tarajos háta. A tüzek mellől regösök kántáló torokéneke, egy-egy kám dobjainak tompa puffanása hallatszott. A sereggel járó látók talán faggatni igyekeznek most a Fordított világot, Tengri akaratát kutatva, meg akarják látni, hogy az istenek megnyitják e meleg tengerekhez vezető utakat. Igaz lehet a suttogva terjesztett hír a rontásról, az idegen föld szellemeinek, bosszúálló ősök eltemetett árnyéklelkeinek karmos kezéről, amelyek szüntelen a látók szemébe kapnak, megvakítva őket a révülés belső kék csendjében, visszalökve őket a Világfa ágairól? Atilla elkerülte a tüzeket.

Nem kellett volna tán kifosztani azokat a Khrisztosznak szentelt, kőből épített házakat? Nem kellett volna annak az alán csapatnak erőszakot tenni azokon a védtelen római nőkön? A kiégett, leomlott falakra, a vasvillával átszúrt, félig még gyermek őrre gondolt, aki a kőből rakott szent házat próbálta védeni az alánok elől. Ki tudja, talán az istenek is hadban állnak egymással. Hát ennyire különbözőek volnának az istenek? Mit tenne, ha ő lenne ennek a hadnak a fővezére? Talán meg kellene tiltania a kiéhezett, zsákmányra éhes embereknek, hogy diadalt üljenek a legyőzött ellenségen? Mit akar Ég Atya benne élő lelke?

Megperdült, amikor valaki a nevén szólította. Egy hatalmas árny mozdult a közeli, sűrű bokrok felől. Kés vagy kard nem volt a keze ügyében, és a tüzek, a mulatozó emberek, a vezéri sátrak messze voltak. Nem szerette, ha így meglepik. Először csak óriási árnyalaknak tűnt a fekete lombok irányából közeledő ember, azután megismerte.

– Sok minden van, Atilla herceg – mondta Ardarik, tökéletes hun kiejtéssel –, amit mi nem tudunk az istenekről.

A gepida óriás hangja borízű volt, járása kissé bizonytalan. Jócskán ihatott már, mielőtt a nyomába szegődött.

Atilla hangja ostorként csattant.

– Miért követtél engem, Ardarik herceg?

A gepida fintorgott, a vállára ereszkedő, vörösesszőke hajzuhatag félig takarta az arcát, így Atilla nem láthatta igazán jól a rajta ülő kifejezés.

– Lehet, hogy még régebb óta követlek, mint hiszed, Atilla herceg. Beszélnek rólad a tüzeinknél!

Atilla nem tudta pontosan, hogyan is kellene most értenie azt, hogy „régóta követlek”. Ardarik majdnem két fejjel magasabb volt Atillánál, ahogyan megállt előtte, a válla széles, mellkasa hordó, nyaka, mint egy bikáé, fedetlen karjain kőkemény, dagadó izmok duzzadtak. Ha kihívná, vagy valamilyen erőpróbát követelne tőle, talán győzne, de Atilla nem adná olcsón ezt a győzelmet. Ardariknak azonban láthatóan meg sem fordult a fejében, hogy ilyesmivel próbálkozzon.

– Mindketten vezérek vagyunk – folytatta a gepida –, de te vagy közülünk a nagyobb vezér. Skaldjaink a mi tüzeinknél énekeltek rólad, Mundzuk fia! Hallottam az éneket. Rua örököse vagy, és Alp-Ajaz herceg hallgat rád. A mi isteneink fiatalok, de lehet, hogy egyben nagyon öregek. Lehet, hogy léteznek a mieinknél sokkal hatalmasabb istenek is!

Atilla nem érzett fenyegetést a hangjában, mégis, még mindig jobban szerette volna, ha most vele van a kardja. Nem felejtette el Buda szavait, és apja történeteit sem Ardarik nagyapjáról, és apjának testvéréről, akit Mundzuk végzett ki egy lázadást követően. A hunok ellen fellázadt gepida királyok veszélyesek voltak a múltban és veszélyesek lehetnek a jelenben.

– Nem értem tisztán a szavaidat, Ardarik herceg. Kérlek, beszélj világosabban.

Ardarik körbenézett, mintha titkos ellenség lesvetésétől kellene tartania.

– A bárd és a vas, a farkas korában élünk. Atyáim hite szerint az életünk Midgardban rövid, és keserű harccal teli. Mit mondanak a hunok legendái, másképp volt-e valaha?

– Valaha minden másképp volt, de akkor még az istenek az emberekkel együtt jártak. A világ aranykorában nem létezett halál, a világ fiatal volt. Nem létezett sem betegség, sem pedig aljas bosszúvágy.

– A világ hanyatlik – bólintott Ardarik. – De egyszer eljön a végső csata az istenek fiai és a sötét árnyak fiai között, akik a kő népeit megfertőzték. A világ megvénült, és ez a föld utolsó kora, amelyben mi élünk!

– Apám, Mundzuk, így mondta, és a kámjaink így tartják. A növekvő sötétség korában élünk.

Ardarik megemelte a karját, Atilla látta, hogy baljában fakupát tart. Hosszan ivott, a bor cseppjei lecsorogtak dús szakállán.

– Mit akarsz tudni, Ardarik herceg – kérdezte Atilla. – Én nem vagyok jós.

– Mi lesz azután, hogy az istenek fiai, a világosság fiai legyőzték ezeket az árnyakat? Vagy az árnyak kerekednek felül? Kié lesz a végső igazság és a végső győzelem az utolsó csatában? Vagy az igazság és a győzelem nem is egyek?

Különösek voltak a gepida herceg kérdései. Különösek, de nem egészen oktalanok.

– Mi vagyunk azok, akik az istenek cselekedeteit véghezvisszük itt, ebben a középső világban. Azért vagyunk a világon, hogy válasszunk az árny és a fény között. A többi az istenek dolga.

– Mi pedig a fény oldalára állunk – vette át a szót Ardarik –, és ezért harcolunk azok ellen, akik fondorlattal és árulással rabszolgává teszik a népeket.

Atilla bólintott.

– Őseim ezért harcoltak és haltak meg az áruló Csin nagy fala előtt. Nemzetségünk sohasem felejti a szent sírok meggyalázását, és nem felejti el megbüntetni most sem azokat, akik átlépték a tiltott határt. Egyszer majd visszatérünk, és birtokba vesszük ősi földjeinket keleten és nyugaton is. Tur fiai, a tőle eredő nemzettségek és népek egyszer egyesülnek. És mindenki más is, aki igaz szívvel támogat minket harcunkban, egyszer kiérdemli a hun nevet!

– Istenné lesz az, aki az isteneket követi, és semmivé lesz, aki a semmit – mormolta Ardarik. – Wotan papjai így tartják. És mi is úgy tartjuk, hogy ha nem követjük az isteneket, akkor elveszítjük a lelkünket, és semmivé leszünk!

– Miért jöttél hát utánam, lopva, ha egyet akarunk?

Ardarik felemelte a fejét, és Atilla megérezte a belőle áradó indulatot. Miféle erő volt az, amely most közéjük feszült? Mintha, az ősök lelkei táncoltak és énekeltek volna a messzi tüzek fényében.

– Egy kardot küldtem neked, Mundzuk fia Atilla. Az a kard, Thór szent kovácsainak üllőin készült.

– Elfogadtam ajándékodat, a hódolat jeleként.

A gepida erőteljes hangja csak tompa, rekedt suttogásnak hallatszott.

– Nem vagyunk egyenlők.

– Nem vagyunk – mondta Atilla, és a mereven rászegezett, bűverejű kék szempárt fürkészte. Ardarik állta a tekintetét.

– De ha hűségesek vagytok, kiérdemelhetitek a hun nevet.

A herceg meghajtotta a fejét.

– Szeretném, ha a jövőben számítanál rám, vezér. Tudom, hogy kinek adtam hármótok közül legszebb kardomat.

– Megjegyeztem a nevedet, Ardarik herceg.

Ardarik arckifejezése rejtve maradt, ahogyan visszatért a tüzéhez. Szavai kettős érzést hagytak Atillában. Mi az, amit nem tudunk az istenekről? Tengri adja a győzelmet, és ő adja a halált is – gondolta, ahogyan visszatért a saját tüzéhez. – Ő a győző és ő a legyőzött, ő a vad és ő a vadász, ő az anyaméh és ő az anyaméhben megszülető gyermek. Arikánra gondolt, aranybarna hajára, az utolsó mosolyra, amelyet váltottak, és a méhében formálódó gyermek lelkére, Ellákra, akiben Tengri lelke van.

Mert a világon, egyedül csak Tengri van.

Hol van Tengri?

Sehol, és mindenhol.

Egy pillanatra meg kellett állnia, ha szerette volna megérteni a saját gondolatait. A gepidák tüze szemközt, mintha furcsa hullámokban örvénylett volna. Lángjai hatalmasra nyúltak, és mintha a hold vérvörössé változott fényében egy emberalak állt volna kiterjesztett karokkal. Egy pillanatra mintha kívül került volna a testén, vagy a világ került belülre?

A sápadó csillagok odafentről bántó élességgel ragyogtak bele a szemébe. Hallotta egy íjhúr vad pendülését, hallotta az álombéli regös énekét elmosódó hangörvényként sodródni a sötét fák fölött. Egy ló valahol felnyerített. És mintha vörösre festett sólyomszárnyak csapkodtak volna a hold előtt.

2

Hosszú volt az út Aquincumból Savariába. Titus Aemilius Rufus, Pannonia Prima provincia helytartója csukott szárnyú, birodalmi sassal faragott székben ült, és az eléje kísért fiatalember arcát fürkészte. Fehér tógát viselt három bíborcsíkkal a szegélyén, és az arca Aetiust valahogyan idős iskolamesterére emlékeztette Silistra városában. A procurator nem mosolygott, amikor beléptek. Aetiusnak az a szorongató érzése támadt, hogy hibázni fog a most következő, latin nyelvű társalgásban.

Pannonia zöldellő dombjain át, kövezett utakon, olykor poros ösvényeken, magasan ívelő vízvezetékek mellett és elhagyott települések kísérteties falai alatt vezetett útjuk a procurator palotájába. Hat napon át kellett utazniuk az apjával, el a bizonytalanná vált Aquincumból. Aquincum csak hídfőként maradt meg, a várost hamarosan kiürítik a Ruával kötött szerződés értelmében, falait el kell majd hagynia a római hatóságoknak, és Pannonia helytartója már régóta Savariában, a provincia nyugati szélén ült, minél távolabb a hunoktól.

„Azt mondják, a hunok uralkodnak mindenütt” – mondta Gaudentius, amikor megálltak egy fogadóban, nem messze a tartomány közepén terpeszkedő hatalmas tó, a Lacus Pelso északi partjától. Egy domb tetejéről hosszasan nézték ezt a lenyűgöző, beltengerre emlékeztető tavat, tündérfátyolként áttetsző vízében az ég gyöngyházragyogással tükröződött, partján a mélyzöld erdőkkel borított, kúpszerű hegyekről egy geographus állítólag azt állította, hogy kialudt tűzhányók. Kétségtelen, hogy Pannonia gyönyörű, a romlás jelei azonban, már mindenütt láthatóak. Sok villát elhagytak, néhány város védművei pedig siralmas állapotba kerültek. A mezőkön sovány birkákat terelgettek a földművesek, a falvak egy része pedig üresen pusztult.

– A világ haldoklik – jelentette ki a procurator. – Egy nagy, fekete árny jön, és elnyel minden törvényt és minden rendet. Szövetségeseink ellenünk fordulnak, városainkat és templomainkat rombolják. Talán végül maga Róma is eltűnik majd, egyenlő lesz a földdel, és a forumon a barbárok marhái és kecskéi legelnek majd. Mindaz, amit szerettünk, az enyészeté lesz. Barbarusok uralkodnak majd, és nekünk barbarussá kell válnunk, ha túl akarunk élni. Mit tudsz te minderről, fiam?

Aetius az apjára nézett segítséget keresve. Gaudentius hallgatott. Hideg, kék szemei a fia arcát pásztázták, mintha a választ egyedül neki kellene tudnia. Nyomasztó volt a csend a Savaria dombjain épült, márvánnyal fedett, árkádos teremben, csak a boltozatos kapuk elé állított legionáriusok őrségváltásának hangjai szűrődtek be odakintről.

– Még akkor is, ha a világ haldoklik, nagyuram – Aetius a procurator magas széke mögött felfüggesztett római vértezetre szegezte a tekintetét, a díszvértre, amelyet csak a szenátori rangúak viselhettek a legiók szemléjén.

– A kereszt áll!

A császári tisztviselő sóhajtott.

– Egyre nehezebb fenntartani ezt az úgynevezett szövetséget a hunokkal. Egyre terhesebb mindez a császárnak, a szenátusnak és az Egyháznak is. A szarmaták, trákok, dákok hol északról, hol délről törnek át a limesen. És a hunok! Állítólagos szövetségesünk, Rua király nem tesz semmit, hogy visszafogja a neki szolgáló népeket. A germánok lázonganak a Rajna mellett. A bagaudák{62} szüntelen felkelései miatt Galliából özönlenek a népek az Alpokon túlra. Itáliában senki nincs, aki megakadályozhatná a magtárak kifosztását! Britannia teljes egészében elveszett. A követek jelentése szerint Rua király seregei éppen Marcianopolist ostromolják. A keleti császár erőtlen, és a hunok hamarosan Constantinopolis kapui előtt állnak. De megállnak-e egyáltalán? Honorius császár – neve legyen áldott – kezét köti a Ruával kötött védelmi szövetség, miközben Rua hadai sorra beveszik és kifosztják a keleti provinciákat. Miután Marcianopolis elesett, következik Nicopolis, Hadrianopolis. Theodosius légiókat vezényelt Thracia felmentésére, de a hunok mégis akadálytalanul nyomulnak előre! A procurator elhallgatott. Aetius megpróbálta kerülni nyomasztó tekintetét. Miért mondja mindezeket ilyen vádló hangsúllyal? Mintha tehetne Rua király sikereiről, mintha ő maga lenne felelős értük!

Újból az apjára nézett.

Habár Aquincum előtt összeölelkeztek és a béke csókját váltották, olykor vad haragot, szinte gyűlöletet érzett a szinte teljesen megkopaszodott, joviálisan mosolygó vénember iránt. Miért nem váltottál ki hamarabb? Miért nem üzentél nekem tizenöt éven keresztül semmit? Egy átkozott hivatalnok vagy, apám!

Mit is várt valójában tőle, amikor Stilicho, a bukott hadvezér parancsára túszul adta a fiát? Rua mellett talán magasabbra emelkedhetett volna, valódi hun hadvezér lehetett volna. Itt milyen positio várja? Valódi hadi tapasztalat híján mi más válhat majd belőle, mint egy újabb császári tintanyaló hivatalnok? Sajátos kétségbeeséssel tudatosította magában, hogy nem számolta az éveket. Nem emlékezett rá pontosan, hány éves. Huszonnyolc? Vagy talán már harminc? Alexandrosz ennyi idős korában már meghódította a világot. És ő mit ért el? Annyit, hogy Rua túsza volt, és segített kivitelezni egy gyilkosságot, amelybe talán még a pokol erői is belekeveredtek. Gyermeket nemzett egy királyi hun nőnek, akit valószínűleg sohasem lát majd viszont. A régi élete olyan volt, mintha egy lassan lengedező, szakadozott függöny mögé került volna. Vár még rám valami itt, a lassú feledésen kívül?

– Kérlek, procurator – szólalt meg váratlanul Gaudentius, hogy megtörje a kínos csendet –, beszélj a fiamnak arról, hogy mit akar kérni tőle a Dominus. Megérdemli, hogy megtudja. Hiszen hosszú az út, amit megtett, és idegenben is becsülettel szolgálta a Birodalmat. Hosszan kellett várakoznia arra, hogy hazája végre magához szólítsa, és ő, lám, az első szólításra megjelent. Magam is azt hiszem, hogy túl sokáig tartott mindez! Fiam azonban, mint láthatod, híven megőrizte lelkében a keresztényt és a rómait!

Aetius érezte, ahogyan a szíve hevesebben kezd verni a patyolatfehér tóga alatt. Az apja semmit sem mondott neki az ide vezető úton a feladatról. A helytartó azonban többet tudhat a császár terveiről egy visszavonult lovassági parancsnoknál. Neki már nem mondhat ellent anélkül, hogy szégyenbe ne hozza magát a haza előtt. Nem is tudta, miért, de Silistra püspökének régi szavai jutottak eszébe, Krisztus szavai a földbe vetett mustármagról, amely „kisebb ugyan minden magnál, de amikor felnő, nagyobb minden veteménynél.”{63}

– Egy filozófus, akinek a nevére már nem emlékszem – mondta elgondolkozva, megenyhült hangsúllyal Rufus –, azt állította, hogy a világ végül tűzben fog elhamvadni. Mondd meg nekem, Aetius, hogyan hívták ezt a kiváló embert?

Hogyan is hívták? Aetius kétségbeesetten kutatott az emlékeiben. Azután eszébe jutott.

– A neve Seneca… talán Seneca volt, procurator! És úgy vélem, hogy követője, Marcus Aurelius, Róma császára szintén így vélekedett. A tisztviselő váratlanul előrehajolt a trónszéken, mozdulata gyorsabb volt, mint azt Aetius várta volna.

– Mondd meg nekem, Aetius, úgy hitte-e a Krisztusban áldott emlékű princeps, Marcus Aurelius, hogy ennek a végzetnek feltétlenül be is kell teljesednie? Ezért védelmezte hát a birodalom határait? Ezért töltött kevesebb időt Rómában, mint a limesen? Mert úgyis tudta, hogy nem lehet dacolni Isten törvényével, a világ sorskerekével? Hogy – miként Dániel próféta mondja könyveiben – minden birodalom útja a szükségképpeni hanyatlásba és a pusztulásba vezet?

– Nem, procurator! – mondta Aetius határozottan, és maga sem tudta, hogy honnan meríti most az erőt. – Természetesen nem.

Mintha maga a vén püspök beszélt volna most az ő száján keresztül. Hirtelen metsző világossággal villant elméjébe a szentbeszéd Rómáról és Krisztus születéséről, a birodalmak sorsszerű végzetéről és Róma örökkévalóságáról. Róma örök, miként Krisztus örök. Aetius felemelte a fejét, és a vén császári hivatalnok ráncoktól szabdalt homlokát, hideg, szomorú szemét fürkészte. Vasszürke, ritkuló haja olyan volt, mint a vékony szálakkal növekvő fű a hunok szélfútta pusztáin. Kihúzta magát.

– A keresztény ember nem lehet puszta játékszer a pokol démonainak kezében. Marcus Aurelius talán pogány volt, de Isten megvilágosította elméjét. Istennek terve van ezzel a világgal, és azért akarta, hogy Egyszülött Fia a Birodalom területén szülessen, mert mindenekfelett Rómát akarta üdvözíteni. Róma egyetemes Birodalom. Isten, bár bünteti, de elveszni nem hagyja az ő népét! Éppen ez a különbség közöttünk és a pogányok között. Mi már meg vagyunk váltva. Ők vakon engedelmeskednek az előre megírt végzetnek. A csillagokban rejlő hatalomban hisznek, amely előre elrendelt módon irányítja az ember sorsát. Mi pedig nem. Mi szabadok vagyunk. Az Úristen adta szabad akaratunk van.

Csend lett. A helytartó Gaudentiusra nézett.

Titus Rufus, Honorius császár szenátori rangú legatusa a kihallgatás kezdete óta először mosolyodott el. Az arcán átfutó derű nem illett szavaihoz és kormányzói palota komor pompájához.

– Gaudentius fia, Aetius!

Rufus újra a kupáért nyúlt, és lassan ivott. Emelt hangon beszélt, mintha a szenátusban szónokolt volna.

– Azért hívattunk téged ide, mert a Római Birodalom Augustusa, a Krisztusban áldott Honorius császár egy fontos állami feladatot bíz rád. Te, mint a hunok dolgainak egyik legjobb ismerője, te, aki a Rua király udvarába küldött kémeink jelentése szerint jól ismered a hun nyelvet, és Rua királynak majdhogynem bizalmasa lettél az évek során, hasznos szolgálatot tehetsz hazádnak és császárodnak. Ezentúl Ravennában leszel, a császári kancellária szolgálatába lépsz. Azon dolgozol majd együtt atyáddal és a hadsereg legjobb legatusaival, hogy ütőképes stratégia jöhessen létre a hunok uralmának megtörésére a limesen túl, és harácsolt birodalmuk végleges elpusztítása teljes legyen. Mi legyőztük Iugurthát, legyőztük Hannibált, és visszavertük a vandálok, gótok, szászok és markomannok támadását. Rua király most még a szövetségesünk, de ki tudja, meddig uralkodik még? Vannak még barátaink Rua király udvarában.

Aetius érezte, hogy kiszárad a torka. Tuldilára, az eunuchra gondolt. Azután másokra. Persze mindig is tudta, hogy Rómának kémei vannak a hun ordukban. Néha azonban, amikor hosszan beszélgettek Ruával, egészen hajlamos volt elfeledkezni erről a tényről.

– Rua király erős uralkodó, procurator – szedte össze magát. – A törzsek és a vezető nemzetségek mind hűségesek hozzá. Még az öccsét, Ajbarszt is sikerült meggyőznie. Mi a császár terve? Rufus kőkemény arcán, mintha újból átfutott volna egy apró félmosoly.

– Ha Rua király váratlanul meghalna, a barbárok hercegei egymásnak esnének, mint az általában lenni szokott ilyenkor. Ha a fő lehull, bukik vele a test is, és most nincs egyetlenegy sem, aki Rua helyére állhatna, hogy újból egyesítse őket. A barbárok trónjai igen ingatag trónok, Aetius. Ezek a székek nem állnak egy olyan szilárd, és minden oldalról bebiztosított épület tetején, mint amilyen Róma. A hunok sok népet behódoltatnak, de nem teszik őket eléggé hasonlóvá magukhoz. Nincsenek valódi hivatalnokaik, olyan adminisztrátoriak, akik nemcsak a meghódított népek adóztatására törekednek, hanem a lelküket, a gondolataikat is megváltoztatják. A vallási türelem eszméje, amelyet a hunok nagykirályai gyakorolnak, az egyik legkárhozatosabb dolog. A katolikusok mellett befogadnak mindenféle eretneket is, ariániusokat, monofizitákat, donatistákat, még manicheusokat is. Nincsen tanításbeli egység, és így nincsen lelki és szellemben való egység sem. Minden káromlónak menedéket nyújtanak, így képtelenek a meghódított törzseket egyetlen eszme igájában egyesíteni. Minden jel arra utal, hogy ez az építmény ideiglenes, akár egy nomád sátor. Nem tudnak valódi birodalmat építeni, sem pedig igazgatni! A szabadság és a függetlenség eszméje, amelyet a hunok nagykirályai oly fennen hangoztatnak, valójában az örök viszály szülőanyja a népek között. Gyökerestül kell kiirtani ezeket az eszméket, ha hatékonyak akarunk lenni! Rua, a bátyjával, Mundzukkal ellentétben volt olyan ostoba, hogy Karaton ellen lázadjon. Karaton kiiktatásával pedig, bár azt hiszi, hogy nagy győzelmet aratott, Rua máris megásta a Hun Birodalom sírját. Ügynökeink ott vannak mindenhol, ahol a régi rend hívei összegyülekeznek. A barbár király még mindig túl nagy szabadságot ad a törzsfőknek. És nem minden törzsfő hűséges hozzá. Nekünk pedig, ismétlem, barátaink vannak, egészen a perzsa határig. Miként egyszer már meghódítottuk Szkítiát, az új pogányok új uralmát is megdöntjük. Ez csak idő kérdése! Róma örök. Krisztus velünk van!

Gaudentius keresztet vetett.

– Legyen áldott az Úr neve.

Aetius összeszűkült szemmel nézte a két öregembert. Gaudentius biztatóan mosolygott rá, sovány nyakában meggyűrődtek a ráncok.

A hunok birodalomának végleges megdöntését tervezni. Rua király megölését tervezni. Nem őrültség ez?

– Vállalod ezt a megbízatást, fiam?

Az apja foghíjas mosolya nem volt túlságosan szép látvány. Próbált ő is mosolyt kényszeríteni az arcára.

– Mi a válaszod?

A procurator mélyen ülő szemei részvétlen, fekete sírgödröknek tűntek márványlapokkal fedett csarnok félhomályában. Még most is, a provincia haldoklásának óráján is olyan biztos abban, hogy a hunok legyőzhetők. Aetiusnak fogalma sem volt arról, van-e valóságos fedezet a szavai mögött.

Gőgösnek és őrültnek tűnt, habár kétségkívül nem tűnt ostobának. Az emberek meghalnak. A birodalmak is meghalnak. Róma azonban nem halhat meg. Ez biztos. Roma Aeterna.

– Mindent a Városért! – Aetius halknak és bizonytalannak vélte a saját hangját ebben a rideg márványteremben.

A procurator azonban biztatóan mosolygott a sasos trónszékről. Az apjához fordult.

– Stilicho consul jól döntött, amikor a fiadat küldte. A Flaviusok ősi vére még a pogányok kígyóvermében sem válik vízzé!

3

Ennek a városnak el kell pusztulnia. – gondolta Alp-Ajaz herceg. – Helyét elfoglalja majd az erdő, beveszi újra a puszta. A tenger kicsap a medréből, hogy termékennyé tegye földjét, és hosszú szarvú marhák szürke csordái fognak legelni szökőkútjainak, lélek nélküli kőszobrainak maradványai fölött. És ez lesz a sorsa minden városnak, amelyik ellenáll, amelyik nem nyitja meg a kapuit apám, Rua nagykirály előtt!

Nem, ő nem olyan elbizakodott, hogy rohammal támadja meg ezeket a meredek falakat. Még akkor is, ha itt kell várakoznia napokig, vagy akár hetekig, nem fog továbbvonulni addig, amíg ez a város áll. A három nap türelmi idő letelt. A harmadik nap estéjén, a rómaiak felhúzták a városba vezető összes felvonóhidat.

Alp-Ajaz árnyékot formált a kezével, hogy a verőfényes, délszaki nap alatt jobban lássa azokat a még szilárdnak tűnő falakat, amelyeket össze fog omlasztani. Azért hozatta magával a kővető szerkezeteket, gondosan felpakolva minden egyes alkotórészüket a vizigót mesterek szekereire, hogy minden eléje kerülő falat leomlasszanak. Szétzúzza ezeket a büszke bástyákat, beszakítja az aranykincsekkel zsúfolt paloták tetejét, összetöri az Umáj anya testét meggyalázó kőutakat.

Ennek a városnak el kell pusztulnia. Ennek a városnak az utolsó kövéig el kell pusztulnia! Porrá kell lennie, hogy lássa a császár, a következő Constantinopolis lesz. Ez a rontás nem terjedhet tovább, nem terjedhet át a pusztára, akár egy betegség!

A hajítógépek lövedékei most is Alp-Ajaz füle mellett süvítettek. A lassan terjedő pókhálóra emlékeztető réseket figyelte. Növekszenek, akár a sebek egy verembe esett, vergődő állat testén. Néhány sakál még a saját lábát is lerágja, csak hogy szabaduljon. Ezek a sakálok azonban nem fogják tudni lerágni a saját lábukat, nem fognak tudni ebből a csapdából szabadulni! A gepida, trák, dák és gót kezelők zagyva beszéde úgy zsongott a fülében, akár egy felbolydult méhkas tompa zúgása. Nem számít, zsibongjanak csak! Még egy nap, és a város égni fog. A lángok ropogása elnyomja majd ezt a tompa, értelmetlen zajt! Dolgozzanak csak azok a kővető szörnyetegek. Hadd zúzza össze a kő a követ.

És a templomok? Nem Tengri háza-e minden templom az Ég alatt? Ugyan, miféle ördög, miféle gyáva isten bújik a falak mögé? Fel fogja perzselni a szentélyeket, a rómaiak imádva tisztelt ősrégi démonjainak festett kőalakjait. Atyja, a nagykirály, aki többször is járt a rómaiak fallal kerített városaiban, akinek a lába többször is tapodta a városok nehéz, rontásokkal terhes köveit, elmondott már neki mindent. Akkor is le fogja rombolni itt az összes basilicát, ha senki a hunok között még soha ilyen szépséget nem épített, mit ember csak emelhet! Az a szépség, ami az atyja és Oktár elmondása szerint ezekben a kőből rakott szent házakban van, csakis Erlik csalása lehet. Rimánkodnak talán a kifestett falaik között az istenükhöz, hogy mentse meg őket! De hiába rimánkodnak egy halott istenhez.

A becsapódó, hatalmas sziklatömbök némelyike átrepült a falakon, és odabentről feketés, komoran gomolygó füstoszlopok emelkedtek. Egy újabb becsapódó lövedék íves röppályáját figyelte, ahogyan a hatalmas, formátlan mészkődarab háromszor megfordul tengelye körül, majd a legmagasabb ívét elérve lefelé kezd hullani, és hatalmas robajjal belecsapódik a magas bástya oldalába.

– Nagyúr! – hallotta hadsegédjének hangját valahonnan a háta mögül, talán a felállított hadi sátor irányából, ahol testőrei álltak. A hang távolról érkezett, mintha egy elmosódó álom fátylai mögül kiáltott volna.

– Követ érkezett hozzád!

Követ? Mit jelent ez?

– Mit akar az a követ? És ki küldte?

Figyelte, ahogy a hadsegéd arcán zavar árnya suhan át.

– Ardarik herceg küldte.

– Jöjjön – intett bosszúsan Alp-Ajaz.

A gepidák kétszer is fellázadtak Mundzuk ellen, és csak véres harcok árán sikerült Ardarikot, Thorismund apját a nyakukra ültetni. Atyja azt mondta neki, hogy vigyázzon Thorismund királlyal is, és különösen vigyázzon a fiával, a büszke Ardarikkal.

„Ha túlságosan is sokat nyernének, játszd ki őket a vizigótok ellen” – emlékezett Rua szavaira. – „Ezek ketten, bár a vérük rokon, nem állhatják egymást.”

A gepida követ vágtató ló hátán érkezett, és épp csak megbiccentette a fejét, amikor a herceg elé állt. Miért nem hajolt meg a földig ez az óriás? A nagykirály kedvenc fia és Bagatur szent pajzsának várományosa előtt? Alp-Ajaznak nem tetszett a nézése.

– Mi az üzenet?

– Nagyuram! – Alp-Ajaz már a hangsúlyából érezte, hogy valahol komoly baj történhetett. Végzetes hibát követett volna el azzal, hogy Atilla tanácsát követve kivárta a három napot és csak ezután kezdte meg az ostromot? Menetből kellett volna letarolnia a várost, ahogyan Ardarik javasolta?

– Ki vele!

– Ardarik herceg jelenti, hogy hatalmas római sereg közeleg dél felől. Megfutamították a déli gázlókhoz állított fekete gótokat, és ami még rosszabb, Karaton fiainak zászlójelét is látták a lovasságban. Az áruló hunok velük vannak!

Alp-Ajaz megpróbált nyugodt maradni. Számított rá, hogy a császár pihent legiói idővel megérkezhetnek, hiszen a kémhálózat jelentései pontosan befutottak hozzá. Csak arra nem számított, hogy mindez éppen most történik meg, amikor az ostromhoz felsorakozott sereg állásai, helyzetei nem túl előnyösek. A látóknak meg kellett volna jósolniuk ezt a fordulatot! Ez volt az a homályfal, amely a szellemlátó kám szemét is megvakította, amikor a lólapocka repedéseiből próbálta meglátni az eljövendőt? Nem számít, hogy ez volt-e. Nem a látók fogják megnyerni ezt az ütközetet, csakis a fegyverek.

– Mennyire hatalmas… az a sereg? – szűrte a fogai között.

– Három legio. Legalább három legio, nagyuram. A velük érkezett árulók, a Karaton fiak lovasainak és a hozzájuk csatlakozottak számát pedig lehetetlen volna megbecsülni.

Alp-Ajaz összeszorította a fogát. Gondolatai csapongani kezdtek, mint egy vízről felzavart madárraj. Mélyet lélegzett, Ég Atya erejével szétcsapott közöttük, és árnyéklelkének szemével látta a kardot, amely a vonagló kígyó fejére sújt.

Hadúr lelkét kell most felélesztenie a saját lelkében. Az atyjával kötött vérszerződésre gondolt, az Ég sátrának tojásdad tündöke alatt, Tengri ege alatt. Éreznie kell most a sós ízt a szájában, a Sárkány nemzetség serlegbe csorgatott, összegyűlt vérét. Akkor költözött belé Bagatur lelke, az égi Sárkány lelke!

– Menj vissza a herceghez, Gansukh követ – mondta fagyos hangon. – Azt üzenem Ardariknak, hogy készítse a teljes egész seregét. Nem vonulunk vissza.

– Nagyuram! – ütötte meg a mellkasát a követ.

– Kada-Oglan! – üvöltött Alp-Ajaz a hadsegédjének. – Most azonnal, minden egységnek. A vezérek készítsék a támadó hadrendet. Innen mi már tapodtat sem hátrálunk!

*

Atilla megfordította a lovát. A város felmentésére érkezett legio alacsony, észak-déli irányban hosszan elnyúló dombhát mellett sorakozott fel, tökéletesen lezárva a folyóvölgy bejáratát. A rómaiak viszonylag messze foglaltak állást a hunok hosszan elnyúló hadi táborától, mégis látni lehetett a szellőben enyhén lebbenő zászlójeleket, az aranyfényben csillanó labrumokat, a sasokat, a drágaköves kereszteket. Ha nem semmisítik meg haladéktalanul ezt az emberekből font acélkerítést, ha nem lesznek képesek arra, hogy szétverjék a város körül egyre szorosabbra húzódó akadályt, akkor a kíméletlenül előrenyomuló legiók kardjai alatt vérezhetnek, egészen addig, amíg az áruló Karaton fiak gyors mozgású egységei és az előbb-utóbb kitörő védők le nem kaszabolják őket a falak előtt. Atilla a szögletes, kőportól sárga, beomlott tetejű, mégis félelmetes szilárdsággal kitartó bástyákat fürkészte. Álmában látta már, ahogyan ezek a falak földre rogynak, akár villámsújtotta szirtek.

Felemelte a kezét.

Marcianopolis üres, a hajítógépek lövedékeitől itt-ott megroggyant falai tompa visszhangot vetve verték vissza a balszárny harci kiáltását.

– Hujj, hujj, hajrá!

Atilla megforgatta a kezében a gepida kardot, ahogyan a legio vonala felé mutatott. Ardarik pompás ajándéka bámulatosan könnyű volt, lágyan simult markába, akár egy gyönyörű, női kéz. Csapott egyet a szikrázóan kék, felhőtlen ég alatt. A kard hegye mintha kettévágta volna a felsorakozott legionáriusok pajzsfalát. Magán érezte lovas testőreinek fürkésző tekintetét. Alp-Ajaz herceg azt parancsolta, hogy az ellenséget csatára kényszerítve ő vezesse a balszárny élén az első támadást. Mielőtt még az ellenség üthetne, halálra lesz sújtva. A tümen most Hadúr öklévé válik.

Buda a jobbszárnyon és Alp-Ajaz a zöm élén, csak azután bocsátkoznak harcba, ha ezt a völgyet lezáró akadályt sikerül eltávolítani. Őket erősítve gepida, gót, markomann kopják és zászlójelek lobognak. A szövetséges törzsek és népek gyalogsága a város előtti mezők lankás vonalán felfejlődve vár, hogy összecsapjon a római legiókkal. A lándzsákon hordozott ló és medvekoponyák alatt, Thor villámrúnái alatt halálukig harcolnak majd. Atilla mellett az ifjú Sangiban ajkával érintette kardforma amulettjét. Kajdzsigin jelet formált a kezével, hangtalan mozgó ajkai Hadúr sokféle nevét formálták. Kartal, a megyeri, rezzenetlen nyugalommal várakozott csodásan faragott nyergében, jobbjában aranyozott végű fokosát próbálgatva. A keleti gót Askold szeme nyugodt egykedvűséggel pásztázta a távolt, hajlékony, pikkelyes vértje úgy fénylett, akár a vert ezüst. Ő egyenként, keményen a szemeik közé nézett.

Jól van ez így, Hadúr már belépett mindannyiunk lelkébe, hogy győzelemre vezessen minket.

– Hujj, hujj, hajrá!

Úgy úszott ez a tízezer torokból feltörő kiáltás a nap hevétől szikkadt, sárga sík fölött, akár a föld régi isteneinek nevetése. Az ősi istenek mind velünk vannak. Az istenek nem halhatnak meg örök időkre!

Atilla felnézett, és az ég fölötte verőfényes volt. Parancsokat kiáltott. A dzsagunparancsnokok azonnal megadták a szükséges zászlójeleket. Csontsípok, szarukürtök ismerős hangja harsant. A tümen zömét képező harcosok, akacir hunok a jobb oldalon, szarmaták és Ajbarsz Csu-huje hunjai a bal oldalán mind méltók lesznek az őseikhez. A föld dübörgött, ahogyan a hun lovak patája felverte a port a haldokló fák előtt. Atilla vezette a támadást.

A folyó sekély árka mögött az ellenség is készülődött. Mintha ezer suhanó villámpenge hasította volna végig az eget. A dübörgő lovasáradattal szemben a rómaiak csendben vártak, mintha nem tudták volna, hogyan pusztít a megnyílott egekből alázúduló szélvész, hogy a folyó áradása is rendre leomlasztja az alámosott partot. Álltak, keresztény jelekkel, szárnyas, sugárzó, égi lényekkel kifestett, ovális pajzsaik mögött, lándzsát, kardot, és vericulumot, dobógerelyt markolva, saruba csavart lábaikat a poros földben megvetve álltak hosszú sorokban, mint a viharban meghajló, göcsörtös, ősi és konok fák. A vágta tovább gyorsult. A süvítve kilőtt nyílvesszők fellege minden másféle hangot elfojtott. A nap előtt háromszor suhant el sötét árnyék, mintha semmiből bekúszó esőfelhő homályosította volna el a világot. A lovak nyerítése, az emberek harci ordításai és a nyílvihar fütyülése, a halált repítő vesszők sziszegése s becsapódása Atilla fülében halk, zsongó dallammá elegyedett.

– Végtelen Ég! – üvöltötte mámorosan a Sárkány nemzetség ősi csatajelét – és ahogyan az égnek szegezte a kardját, úgy tűnt neki, egy fényes páncélba öltözött alak vágtat a felhőtlen kékben.

Atyám szeme lát engem. Tengri örök győzelemre vezeti fiait!

Mosolygott a lófarkas, csatos sisak alatt.

Az emberek harci ordítása eggyé olvadt a nyílzápor eget betöltő látványával.

Az istenek velünk vannak!

Az ovális pajzsok mögött meghúzódva várakozó legionáriusok alig látszottak ki a nyilakkal telelőtt, hatalmas fedezékeik mögül. Csak a lándzsahegyeik villantak néhol. Gerelyek repültek a vágtató hunok felé, ám többségükben ártatlanul csapódtak be a földbe, anélkül, hogy kárt tettek volna a száguldókban.

A római arcvonalban máris rések tátongtak.

Közvetlenül Atilla mellett egy ló összerogyott, ahogyan a vericulum áttörte szügyvértjét, íjat feszítő lovasát is maga alá temetve. Majd Hadúrnak gondja lesz a lelkével. Az élen vágtatók előtt a föld mintha hirtelen tüskéket növesztett volna. Egy rövid vágtahossz még, és a hunok elérik a folyó sekély árkát. Az utolsó nyílsorozat már egészen közelről csapódott a pajzsfalba. Sikolyok és mély, öblös ordítások hallatszottak, telelőtt, egymásra dőlő holttestek zuhantak bele a csillogó vízfoltokba, hátukra fordulva, sűrű, bíbor vérükben lebegtek.

– Atilla! – dörgött mögötte a hangok kórusa. – Atilla!

Atilla felemelte a kardját, és a mellette haladó százfők átvették a jelet. A tümen, alig fél nyíllövésnyire az ellenségtől, megállt. A legionáriusok halálos csendben várták, hogy újabb rohamot vezényeljen, hogy a hunok belerobbanjanak a pajzsfalba, hogy előkerüljenek a hosszú nyársak és a lándzsák, és a jobbjukban szorongatott, széles pengéjű kardjukkal szétkaszabolják őket.

A keletkezett réseket gyorsan betömték. Rua király tapasztalt hadvezérei azonban minden ifjabb parancsnokot alaposan felkészítettek.

Alp-Ajaz herceg is beszélt arról, hogyan is harcolnak ellenük ezek a megátalkodott talpasok.

Áttörve a limesen, Atilla már látta is, hogy hogyan. A legsűrűbb nyílzáporban is várnak, a holtak vérében állva is addig várnak, hogy a kürtök jelére szétnyíljanak, és a fedezékéből előretörő páncélozott lovasok, a kataprakthoszok végezzenek azokkal, akik beleakadnak a pajzsfalba, és kétélű kardjaikkal levágják a menekülőket, akár az áldozati barmot.

Inkább az árnyéklelkével, mint szemével látta a levél alakú acélpikkelyekről visszaverődő, fehér fényt. Látta, ahogyan a dombhát mögött gyülekeznek.

Minden pontosan úgy lesz, ahogyan gondoltam, ahogyan az istenek előre megmutatták.

Kardjával a római pajzsfal irányába mutatott. Kétszer jobbra és kétszer balra vágott a levegőben.

A csontsípok és a szarukürtök újra felharsantak, ahogyan a hunok még egyszer megindultak. Az arcvonal olyan volt, akár egy végtelen, lassan hullámzó acélkígyó. A réseket betömték, a holtak helyét élők foglalták el. Mintha Jildiz is révülés-álomban vágtatott volna, az idő lassult. Elferdült orrokat, forradásos arcokat látott kivillanni a pajzsok és sisakok mögül, vörös, szőke vagy tömör fekete szakállakat. Körös-körül szimbólumok szikráztak. Köröket és kereszteket, ordító oroszlánt, sast vagy egyszarvút és fehérre festett kőbástyát látott. A fára felszögezett isten hatalmi jelei, vagy keresztezett szárú „P”-rovás, a bárány, a kiterjesztett szárnyú fehér madár, csőre és feje izzó fénykörben.

A rómaiak fából ácsolt, hatalmas keresztet emelnek. A megfeszített istenember helyén zöld és vörös drágakövek szikráznak különös rovásjelek aranyháttere előtt. Hosszú szakállú pap térdel, a kereszt előtt térdel, szája lassan mozog, ahogyan istenéhez fohászkodik. A kereszt előtt óriás termetű, ősz római ül pikkelyes vértbe bújtatott ló hátán, sisak nélkül, hátáról vörös palást omlik alá, nyakában ezüstkereszt, ajkán különös, réveteg mosoly, szeme hidegen villan, akár az Alsó világ kútjának vészthozó, halottfehér lámpása.

Mennyi ideig tartott ez a révülés? Talán csak addig, amíg egy íjhúr megfeszül.

Megszólaltak a csontsípok, repültek a zászlójelek.

A hunok, mielőtt még a dombhát mögül, a lassan szétnyíló pajzsfal mögül előszáguldó lovasok elérhették volna őket, egy tökéletes fordulattal irányt váltottak. Azzal a Szél Atyától kapott gyorsasággal suhantak, ahogyan a sólyom csap le áldozatára. Atilla érezte az isteni szél érintését az arcán. A római parancsnok hideg szeme kísértette, ahogyan visszafelé vágtáztak. Biztosan ült Jildiz nyergében, érezte lábával a lovát. A vágtatók a nyeregben megfordulva lőttek, és tekintete még elkapta, ahogyan nyílvesszeik az ormótlan, páncélozott ember-ló szörnyetegek testébe vágódnak. Újabb és újabb üldöző harcosok zuhantak ki a nyergükből. Ezüst halpikkely páncélzatukban a rómaiaknak esélyük sem volt arra, hogy elérjék őket. A fémruha súlya a föld szikkadt bőréhez vágta a nyeregből kizuhanókat, összetört csontjaikat a halál ölelésébe zárva. A vágta ismét fordult, ahogyan Atilla újabb jelet adott. Mögöttük, a porban, a lovak és a hun nyílvesszőkkel telelőtt lovasok a kíméletlen nap fényében szikrázó, lassan olvadó ezüsthalmoknak tűntek. De a megfogyatkozott kataprakthoszok nem torpantak meg. A napfény játszott az elöl vágtató lovak szügyvértjén, ahogyan a lenyilazott holtakon és sebesülteken átgázolva még mindig feléjük tartottak. Elérkezett az idő arra, hogy összecsapjanak velük.

Ki volt a vörös köpenyes, ősz hajú férfi, aki most hosszú kardját lendítve, a dübörögve közeledő páncélosok élére állt? Nem számít. Csak az számít, hogy a balszárny vezéreként, neki kell megölnie az ellenség vezérét.

– Kürie eleészon!{64} – ordították kardot szegezve az elöl vágtató páncélosok.

Nem volt már hová rohanni a lovakkal, nem volt hová hátrálni. Előttük domboldal emelkedett a város felé, és kemény lombú cserjékkel szegélyezett, porlepte erdősáv kezdődött, az erdő előtt a vezérek fehér sátrai álltak.

– Fordulj! – kiáltotta Atilla. – Fordulj rájuk!

A penge, mintha nevetve életre kelt volna a kezében, ahogyan a levegőt hasította. A kard lelke örvendett, amiért hamarosan vért ihat.

A hun lovasok nem vártak az újabb jelekre. A vágta iránya fordult, hirtelen és pontosan, akár egy hatalmas, összeszokott madárraj. Mielőtt a vasruhás emberek igazán megforgathatták volna a kardjukat, a hunok már minden oldalról rajtuk voltak, körbevágtatták őket, a sárba, a földbe, a saját vérükbe nyilazva az üldözőket. Azután a veretes övekből kirepülő fokosok koponyákba csapódtak, ahogyan összecsaptak, a vér felcsapó hullámokban festette meg a harc részegítő mámorától átszellemült arcokat.

A szablyák és egyenes kardok suhantak a levegőben, hogy torkokat és karokat vágjanak. Hiába voltak bekerítve, egy pillanatra úgy látszott, a kataprakthoszok nem hátrálnak, a könnyebb vértezetű hunok pedig nem tudták megállítani őket közelharcban. A páncélzat fölénye lassan érvényesülni kezdett. A páncélosok sorra levágták a nekik rontókat, a hunok minden oldalról körülvették őket, mégis, újra meg újra iszonyatos rendet vágtak a soraikban.

Azután megindultak. Hiába hullott már el a zöme, a bekerített római lovasok mintha váratlanul új erőre kaptak volna a kereszt jelétől. A páncélosok egyre beljebb vágták magukat az összetömörült hun lovasok soraiban, és vastömbjük most kopját, kardot szegezve vágódott az Atilla körül gyülekező testőrlovasság védőfalába. Ez a védőfal azonban sziklaszilárdan kitartott.

Atilla a vörös köpenyest kereste, és hamar megtalálta. A sisak nélküli, fehér, nyírott szakálla vörösben ázott, és ahová két kézzel forgatott kardja lesújtott, karok és fejek zuhantak a porba. A római parancsnok máris kivetett egy testőrt a nyergéből, és azonnal egy másikra támadt. Az arca levágott harcosok vérétől is vöröslött, és nyugodt halálmosoly látszott rajta. Tekintetük összevillant. Atilla lovát ugratva, váratlanul tört előre, és testőreinek gyűrűje képtelen volt mögötte elég gyorsan összezárni.

Kerek pajzsával félreütötte egy pikkelyvértes neki irányzott csapását, és gyors mozdulattal a torkába szúrt. A felrántott penge nyomán sűrű vér ömlött a felszakadt arcból, a római az oldalára dőlt, majd kizuhant nyergéből. Mielőtt több irányból is megtámadhatták volna, akacir és csuhuje-hun testőrei máris Atilla mellett voltak, hogy visszaszorítsák a támadó vasembereket.

Egy rohamozó, zárt sisakos ellenség hun dárdától találva zuhant el előtte, a lovak széttaposták, mielőtt felállhatott volna. Atilla érezte a lökést, ahogyan kerek pajzsán lecsúszott egy kardél. Hárított, és ismét döfött. A földön fekvő holtak, mintha még mindig ordítottak, szitkozódtak, könyörögtek volna. A levegő láthatatlan lángoktól izzott, ahogyan a Fordított világban gyülekező szellemlények a vértócsák felszínére szállva rajzottak, hogy magukkal ragadják, hogy magukba szívják a húsbörtönből kiszakadó lelkeket. Egy római Atilla kardjának gyors csapása után a levágott karjának csonkját szorította. és sűrű, fekete vére az arcába fröcskölt.

A pikkelyvértesek többsége elesett, ájultan vagy holtan a földre zuhant, megcsonkítva hevert lovának csillogó, ezüstözött teteme mellett. A hunok módszeresen és kíméletlenül nyomultak előre. Egy kataprakthosz Atillára támadt. A mellette előretörő Sangiban lándzsájának hegye egy római lovas tátott száján keresztül hatolt be, és úgy jött ki hátul a koponyáján, mint egy nyársbot. Üveges, kék szemek üres döbbenettel meredtek Atilla arcába, ahogyan a vasba öltözött ember a földre esett, akár egy kócból varrt, tehetetlen gyermekbábu.

A vörös köpenyes parancsnok vére több sebből szivárgott, mire Atilla és testőrei a közelébe jutottak. Az orrig páncélozott lovának oldalából több kéttollas nyílvessző vége állt már ki, jobb karján a roncsolt fém, mint félig kinyílott vérvirág. A kapott sebek ellenére is még két karral emelte a tiszta vörösben csillanó, hatalmas kardot. Még mindig látta a hideg szemet, a réveteg mosolyt. Előtte és harcosai mellett levágott hun lovasok hevertek, legalább tucatnyian.

Tudja, hogy földi élete bevégeztetett. Nem kér és nem ad, és nem is fog kapni kegyelmet. Egyenesen az istene elé kerül.

Atilla felemelte a kardot, és a halálosan nyugodt szemekbe nézve tisztelgett az életet meghaladó fény előtt, amelyet ennek a rómainak a lelkében látott. Majd belevágta a sarkát a lova oldalába, és testőrei elindultak a nyomában.

Az ellenséges vezér nem is védekezett, ahogyan a jobbról megsuhintott penge beleszaladt a torkába, és félig lemetszette a fejét.

A száján nem jött ki hang, csak habos vér. Mintha ugyanaz a réveteg mosoly játszott volna az ajkán, ahogyan lefordult lováról.

A hunok felordítottak.

– Végtelen Ég!

– Tengri!

– Atilla!

*

A legiók hadrendje hamar összeomlott, ahogyan a hunok áttörtek. Ennek ellenére a csata majdnem éjszakáig elhúzódott. A föld rettenetesen dobogott, ahogyan megindultak. Atilla még azután is sokáig harcolt, hogy lefejezte az ellenséges lovasság parancsnokát, a Magister Equitumot. A Buda vezette tümen csapott össze a Karaton fiak vezette árulókkal, és Alp-Ajaz parancsa értelmében a tümenek egyesültek. A nyilak mindkét oldalról kirepültek, és az árulók közül már azelőtt sokan meghaltak, mielőtt még az egyik vasfal a másikba csapódott volna. Az árulók tudták, hogy nem kapnak kegyelmet. A kavarodásban nem sokat lehetett látni, és Atilla sokáig csak a kiáltásokat, a halálordításokat hallotta, a büszke, lófarokdíszes csapatzászlók is hamarosan véres rongycsomókká taposva zuhantak a földre, a lovak nyerítettek, a pajzsok hasadtak. Karaton két fia holtan maradt a lovak patái alatt, a harmadik fiút azonban menekülés közben elfogták. Alp-Ajaz még a csata napján kivégeztette.

Az Ardarik vezette gepidák és a szövetséges gyalogsága maga alá gyűrte a legiókat. Óriási mészárlás következett, a minden oldalról körbevett legiók nem tudtak hová visszavonulni, és mivel Marcianopolis megrettent védői nem törtek ki, a rómaiak lovassága pedig megsemmisült, nem kapott semmilyen fedezéket. A nap végén a város körüli vizek véres hullámokat vetettek.

A vezér három kopjára tűzte a három Karaton fiú levágott fejét. Marcianopolis ostroma még két napon át elhúzódott, és az elfogott rómaiaknak végig kellett néznie, ahogyan a hunok felégetik és kifosztják a várost. A várost védő legio legatusa harc közben esett el, Alp-Ajaz karóba húzatta a hamisan esküvő püspököt a lerombolt bazilika előtti dombon, miközben a város komor lángokkal égett.

A püspök sokáig haldoklott a magas cölöpön, amikor talán imádkozni próbált az istenéhez, száján sötét vér buggyant ki, megfestette hosszú, ősz szakállát. Alp-Ajaz eközben a zsákmányolt szent tekercseket megolvastatta a kámokkal, de mivel azok nem éreztek bennük erőt, tűzre vettette azokat is. A győzelem teljesnek látszott.

4

Aetius és az apja magasan Savaria polgárvárosa felett álltak, a procurator palotájának teraszán, amely legalább húsz lábbal magasodott az utcaszint fölé. A keleti császár legióinak veresége véglegesnek és teljesnek látszott. A hunokat nem sikerült megállítani, miközben a nyugati birodalomfél – a hunok szövetségeseként – megszüntetett minden kommunikációt a keletivel.

– Ez szükséges áldozat – mondta a procurator. – A jövő érdekében.

Innen leláthattak a helytartó kertjébe, pazar szobraival és a legtikkasztóbb nyári melegben is szépséges, telepített növényeivel. A kert közepén ugró delfinekkel díszített márványszökőkút és kis medence volt, aprólékosan díszített mozaikpadlóval borítva. Gaudentius először a kert szépségét, majd a procurator előrelátását és bölcsességét dicsérte. Aetius számára úgy tűnt, a pannoniai helytartó lesz az egyik legfontosabb elme a hun hatalom jövőbeli megdöntésével kapcsolatban. Kétségtelen, hogy sokat tudott, pedig még soha nem lépett át a limesen. A procurator szólt néhány jó szót arról a régi és szép lovassági invasióról, amelyet Gaudentius vezetett Scrabantia és Carnuntum között a limesen betörő kvádok ellenében, és néhány pillanatra Aetius még azt is elhitte, a birodalom biztonságban van, miközben sorra érkeztek a hírek Marcianopolis, és más trákiai városok felégetéséről.

A kerten túl, Savaria szabályos, négyszögeket, téglalapokat formázó utcáin egyenletes lépésekkel haladt egy osztag katona. Lépéseik megnyugtató ütemessége, mintha az örökkévalóság szívverése lett volna a város falai alatt. Ezek a katonák a nyugati kapuhoz igyekeztek az őrségváltásra, hogy fegyvereiket Krisztusnak ajánlva, a püspök megszentelte fáklyák fényénél őrizzék polgárok, szolgák és kereskedők ezreinek álmát. Lehetetlen, hogy a barbárok valaha is bevegyék ezt a csodálatos várost.

Aetius elnézett a magasan álló, csipkézett szélű bástyák, a keresztény bazilika délutáni napfényben narancsszínben izzó, félgömb alakú teteje fölött. A templom keresztje hosszú árnyékot vetett a márványfalú polgárházak, a sövények és a kövezett utak felett. Távolabb dombok kéklettek a barátságos völgy fölött, és egészen messze, túl a felszántott földek, méregzöld, buja erdők határán, halvány körvonalakkal rajzolódott ki egy korai hótól már fehérbe öltözött csúcs. Az apjától tudta, hogy az Alpok vonala volt az a szemhatáron, és messze mögötte valahol ott az ősföld, a legszentebb föld a távoli ország után, ahol Krisztus született és szenvedett. Néhány hét talán, és átkelnek az égbe nyúló a hegyeken, az ő lábai is azokat az utakat érinti majd, ahol Caesar menetelt legióinak élén, útban az Örök Városba, hogy leszámoljon a kufárokkal, a római név árulóival. Azután Constantinopolisra gondolt, az ottani templomokra, a kikötőbe a nap minden órájában érkező hajókra, a huszonnégypár-evezős császári gályák oroszlános és sárkányt formázó zászlóira, a katonák vörös tarajos sisakjára, a rakpartok félmeztelenül nyüzsgő szolgahadára. Soha nem fogja feledni azt a látványt. Elszorult a szíve, amikor arra gondolt, hogy Rua seregei hamarosan Constantinopolis előtt állnak majd.

– Nézd csak meg, fiam a kertet! – szólalt meg a procurator. – Figyeld meg jól a ritkaságokat, ott pedig középen a szökőkút. A belső kertet az elődöm, Rutilius proconsul úgy akarta berendezni, hogy magára az Édenre emlékeztesse, ezért hát két fát ültetett a kert két végében: az ártatlanság és a tudás fájának nevezte ezeket. A procurator a jobb karját már Aetius vállán nyugtatta, aki most már nem háríthatta el kéretlen bizalmaskodását.

– Valóban nagyszerű kert – dicsérte meg a kertet az illem szerint Aetius –, nem csoda, hogy az ízlésed legendás hírű egész Pannoniában. Az apám sokat beszélt kiváló ízlésedről!

– Úgy ám! – mosolygott a kormányzó. – Ha bízunk Istenben, és kitartunk a terveink mellett, ha a bízunk a császárban, és tiszteljük őseink erényét, egyszer még az egész Barbaricum egy ilyen kert lehet. Te, fiam – nézett rá az ősz hajú patrícius az apa büszkeségével –, még többre viheted nálunk, véneknél. Már meggyőződtem arról, hogy Isten különleges adományokat adott neked és jó vérvonalat. Apáddal azt szeretnénk, ha utat mutatnál a fiataloknak, azoknak, akiknek jó vérük van, de veled ellentétben már elfelejtették, mi az ősök erénye. Most arra van szükség, hogy mi, akik a Város üdvéért cselekszünk, jobban ismerjük a barbárokat, mint ahogyan ők ismerik magukat, és Isten megadja majd nekünk a diadalt!

– Bízom az Úrban – bólintott komolyan Aetius. – Hiszem azt is, hogy nem véletlenül vezetett vissza elhagyott hazámba, procurator!

*

Este a Szent Quirinus-bazilikában a tömjénfüst édeskés szaga terjengett, a meggyújtott gyertyák fényesen ragyogtak a pompásan kifestett oldalhajókban, a korinthoszi oszlopfők előtt. Az apszis félárnyékos oltára mögött a gyertyák fényköreikben, éles kontúrokkal rajzolódott ki a Nyugat uralkodója, Honorius császár aranykeretbe foglalt fiatal, szakáll nélküli arcképe, és alatta az oltár körül csoportosuló diakónusok alakja. A félkörös, dongaboltozatú falakon színes mozaikok ragyogtak a bárány és a keresztelés galambjának ábrázolásaival.

Aetius lenyűgözve állt ebben a gyertyafényes homályban. Először csak a fejét forgatta, mintha nem tudott volna betelni Isten házának nagyszerűségével, és nem tudta volna igazán elhinni, hogy a valódi rómaiak, akik Vergilius és Augustus nyelvét beszélik, ezek a hívő keresztények maguk közé fogadják. Hát nem érzik rajta a hunok lovainak szagát, nem látják a puszta és pogány bálványaik ijesztő árnyát?

A hívek álltak, miközben a szkóla, a papot követő kórus énekelte a fölajánlási és áldozási éneket. Ambrosius atya, a város egyik legismertebb papja az oltár irányába fordult, és széttárt, az ég felé tartott kezekkel könyörgött, fohászkodott. Miseruhája szétterült körülötte, akár egy súlyos, aranytollakkal ékes angyalszárny.

Az apszis fölött a Pantokrátor Krisztus festett mozaikja volt látható. Szigorú, és mégis megbocsájtó, valahányunk minden bűnét ismerő arccal, kezében az Evangéliumot tartva. Ez nem a szenvedő Krisztus volt, hanem a világot uraló, feltámadt Krisztus, a mindent látó, a Lét teljessége.

Az emberek arca közönyös volt, amikor Aetiusra tekintettek. A múltja nem érdekelt senkit, sőt azt sem tudták, ki ő. Talán csak Isten ismeri a múltját. Mintha újra látta volna Silistra bazilikájában a régi, nagy szemű mozaikokat, a szentek és mártírok ábrázolásait, a magasban felfüggesztett aranykeresztet, ahol a Világ bűneinek súlya függ, láthatatlanul.

Visszaemlékezett múltja emlékképeire, a régi illatokra, hangokra, a papok és szolgálattevők sarujának csosszanására a sokat koptatott márványlépcsőkön, a miseruhák suhogására és a püspök mitrájának zöld drágaköveinek látványára. Milyen félelmetes, szent erővel tudott prédikálni a püspök, amikor Isten akarta, hogy mindenki meghallja a szavát!

Az apja kopasz, gyertyafényben megcsillanó fejét bámulta maga előtt.

Figyelte, ahogyan Gaudentius a város patyolatfehér tógába öltözött magisztrátusaival együtt fél térdre ereszkedik, és a megfelelő pillanatokban keresztet vet. A térde, mintha lassabban hajlott volna. Pál egyik levelére kellett gondolnia, amelyet Silistra püspöke gyakran idézett a szentbeszédeiben, és ő még mindig jól emlékezett a szavaira.

„Jézus nevére minden térd meghajoljon, mennyiek, földieké és a föld alatt valóké.”{65} Mit láthatott Pál, amikor a damaszkuszi úton a fény elragadta? Olyanformán látott, ahogyan a hun kámok látnak révüléseikben?

Megrázta a fejét.

„Nem én élek, hanem Krisztus él bennem.”{66}

Hogyan kell ezt érteni?

Szerette volna, ha Krisztus él benne, ha beleköltözik, akár a szellemek ragadják meg a hun látókat révüléseik közben. A szakadék azonban minden korábbinál hatalmasabbnak tűnt most a Teremtő és teremtmény között. Mióta nem vett részt valódi misén? Az egyetlen, amelyet az utóbbi években ismert, a kis fatemplom volt Rua ordujának közelében, félszemű gepida papjával. A fából eszkábált, szánalmas kis építmény vesszőből font kerítésével és elhanyagolt, durva vonásokkal megfestett szentképeivel nem illett Isten fenségéhez. Papjáról is sejtette, csakis ariánus lehet, aki hamis nézeteket táplál a Szentháromságról.

Most, hogy erre a templomra gondolt, keserűséget érzett. Ez a koszos és minden bizonnyal eretnek pap merítette a keresztvíz alá a fiát, Petrust!

Mindenképpen újra kell keresztelni, újra kell keresztelni, amikor visszatérek.

És ezt Ajhatun is meg fogja érteni. Enyhén metszett, gyönyörű szemeire gondolt, és suttogó hangjára, amely úgy felforralta a vérét, a borzongató, forró érzésre, amikor mezítelen testébe hatolt. Megtörölte a homlokát, ahogyan hirtelen elöntötte a vágy és szégyen. Hidegséget érzett a lelkében.

A Sátán csábítása ez. A diakónusok énekeltek. A gyülekezet tovább énekelt.

Ajhatun boszorkány – gondolta – nem nő, hanem ördögi kísértet. A Sátán magához édesgetett a képében, és az ő alakját vette fel, hogy elveszejtsen. Ki kell vetnem őt a lelkemből és meg kell tisztulnom. Ki kell vetnem őt!

Senki sem tudta, senki sem sejtette a titkát. Még az apjának sem beszélt róla, aki olyan jóságos mosollyal fogadta a limesnél. Aki minden szerencsétlenséget okozott. Számítana neki, ha egyszer megismerné a hun boszorkánytól született unokáját?

Most a szentbeszéd következett.

Ambrosius atya, a pogány hun hordáknak a keleti birodalom ellen indított hadjáratáról, a háború megpróbáltatásairól mondott néhány szót. Azután Alarikról beszélt, aki mindössze tíz évvel ezelőtt fosztotta ki Rómát, majd arról, hogy Róma mégis áll. Isten szeretetéről és Isten ostorairól beszélt, a pogány hunokról beszélt, Rua királyról, aki lerombolhatja ugyan a földi várost, de nem Isten Városát. Ahogyan Augustinus, az egyháztanító mondja: a Város mindig elkülönbözik ettől a földi várostól. Annak a Városnak mennyei fényekből szőtt kapuján, földi életük végeztével, még a hithű keresztények közül is csak azok juthatnak be, akiknek vállaira Isten súlyos terheket helyezett, és akik a terhek ellenére sem szűntek meg szeretni Istent. Mert nincs senki, aki anélkül üdvözülhetne, hogy maga ne szállt volna le a szenvedés mélységeibe, és nincs olyan, aki meg ne tapasztalná saját lelkében a keresztáldozat kínját, mielőtt újjá nem születik.

– A Város soha nem veszhet el, testvérek – zárta a prédikációt Ambrosius atya. – Nem az a város, amelynek falait kőből emelték, hanem az a Belső Város, a Várkastély, amelyet ti magatoknak építetek fel a szívetekben és lelketekben. „Mert szülessen meg bár Krisztus ezerszer Betlehemben, ha tibennetek nem születik meg egyszer sem! Mert támadjon fel ezerszer a Golgotán, ha tibennetek nem támad fel, nap mint nap!

Miszteriózus szavak voltak ezek, végigégették a lelkét. A hideget lassan felváltotta valami lassan melengető, mélyről jövő, borzongató fény. A pap, mintha egy fényes helyen állt volna. Egy pillanatra úgy is látta, mintha az alakja a gyülekezet fölé emelkedne és a márványoltár fölött lebegne.

Aetius megérintette a homlokát, és úgy érezte, láza van.

Az atya magasba emelte a serleget, és kimondta az átváltoztatás szent szavait. A bor Krisztus vérévé változott. Aetius térdre borult. Tekintetét a mozaikos márványpadlóra szegezte, és nem pillantott fel egészen addig, míg meg nem hallotta a diakónusok csengetését.

– Íme, Isten Báránya, ki elveszi a világ bűneit! – kántálta Ambrosius. A diakónusok, akik a magas, tömjénfüstben úszó oltár előtt térdeltek, újból megrázták apró harangjaikat. A pap szembefordult a templom padok nélküli márványterében térdeplő magisztrátusokkal, polgárokkal és katonákkal.

Úgy nézte őket, mintha tudná mindannyiuk bűneit, titkos vágyait. Magas, csontos ember volt, hosszú és hegyes, keselyűcsőrre emlékeztető orral, és bozontos, mellközépig érő szakállal. Az összenőtt, vastag szemöldök alatt az átható tekintet belemélyedt a keresztények lelkébe.

– Amen – suttogta Aetius, és keresztet vetett.

Az emlékek, az elméjét ostromló képek minapi életéből, Ajhatun arca végtelen távolságba kerültek most.

– Az Atya, a Fiú, és a Szentlélek kegyelme legyen veled, Gaudentius fia! – lehelte a pap, amikor a mise végeztével ellépett előtte. Jobb kezének három összefogott ujjával, és a kereszt jelét rajzolta a levegőbe. Megállt előtte.

Aetius önkéntelenül hátrált, mert Ambrosius tekintetének mélyén mintha mennyei tűz égett volna. A finom ráncok összehúzódtak a szeme körül, ahogyan belenézett Aetius lelkébe is. Mert biztos volt benne, hogy valaki most valóban a lelkébe tekint.

Nem illett volna kérdeznie, mégsem tudta elengedni a szent ember tekintetét.

– Te ismersz engem, atyám?

– Ismerlek, fiam – mondta a pap mély meggyőződéssel. A vértelen ajkak, mintha mosolyra húzódtak volna. – Álmomban láttalak már. A szíved lándzsával átszúrt, véres jelkép volt, amelyet ezrek imádtak, és keresztet, kardot hordoztál a kezeidben!

9. FEJEZET

1

Ardarik végignézett az emberein, és a szíve egyszerre megvidámodott. Csupa nagyszerű harcos áll most is előtte, észak véréből, csupa olyan ember, aki előbb hagyná, hogy levágják a jobb kezét, mint hogy őt elárulja. Évtizedek hosszú és kegyetlen csatáiban kovácsolódtak ezek a férfiak acélos egységgé. Pajzshordozói, az Ulfhednarok, kik leégették a hajukat fejbőrükről, hogy helyette a farkas irháját viseljék, a földhöz ütötték lándzsáikat, amikor vezérük és királyuk megjelent. Rua nagy csatáiban a gepidák római, gót, herul, alán és még ki tudja hányféle ellenség rohamozó ékeit, pajzsfalát törték fel. Nem volt még egy ilyen osztag Midgardban! Wotan büszke lehet fiaira, ahogyan az atyja, Thorismund is büszke lehet rá! Talán az utolsó sereg ez, amely Walhalla megnyíló égi kapuin keresztül zúdul majd a földre, amikor a Világkígyó Jörmundagr a saját farkába harap, Loki és vad fia, Fenrir kiszabadulnak, hogy vérbe, tűzbe és sötétségbe borítsák a világot!

– Ardarik! Ardarik! Ardarik! – visszhangozta a kis folyó kopár völgye, ahol a szövetségesek felállították vonalaikat.

Minden hegyháton, minden völgyben ott volt ez a szüntelenül duzzadó sereg. Érkeztek északról és délről, keletről és nyugatról. Constantinopolis égbe törő falait, mintha valóban az óidők jégóriásai emelték volna. Úgy derengtek a távoli fátyolos tenger páráiban ezek az ódon, fehéressárga, csontszínű kőszörnyetegek, mintha a város valóban az istenek bevehetetlen erődítménye lett volna Yggdrasil, a világot tartó fa koronájában. De mi áttörjük ezeket a falakat is Wotan atya segítségével.

– Az ellenség! – mondta Ardarik, és karját feltartotta, mire a kiáltozó Ulfhednar harcosok elcsendesedtek. – Az ellenség elbizakodott! Azt hiszi, hogy a falai megvédik. Gyenge istenük hamis papjai azt híresztelik azokat a falakat még senki sem tudta lerontani, aki próbálkozott vele! Hírek érkeztek arról, hogy a nyugati birodalom azzal fenyeget, felmondja a szövetséget a hunokkal, ha mi most megostromoljuk a várost, hogy legiók törnek rá Gepidiára, és a Hun Uluszra nyugatról, ha Rua király nem adja fel ezt a hadjáratot. Arról is beszélnek a gyávák, hogy a keleti rómaiak immár végleges békét kötöttek a perzsákkal, és most újabb legiók közelednek felénk. Ez a gyermek, akit császárnak neveznek, azt hiszi, hogy félünk tőle! Halljátok ezt, gepidák, harcosok, szabad férfiak? Azt hiszi, hogy ti féltek!

Ardarik gepidái között vad nevetés hullámai csaptak fel. Ardarik is velük nevetett.

– Ti féltek, barátaim? – kiáltotta a társainak egy hatalmas termetű, kék harci festéssel mázolt arcú harcos.

A nevetés hulláma újra felcsapott.

– Mert én nem tudom, hogy mit jelent ez a szó: félelem!

Magasra emelte vörös nyelű, embernyi csatabárdját, és meglengette kopaszra borotvált feje fölött. Már őszbe forduló szakállában csengtek a harcosgyűrűk, mintha őrült szellemek nevetnének a tengeröböl fölött gyülekező felhőkben.

– Mi sem tudjuk! – ordították válaszul a gepidák.

– Kérjétek a hunokat – folytatta Ardarik –, kérjétek a hunokat, hogy tanítsanak meg titeket félni! Nekik talán sikerül, de nekünk nem!

– Ardarik! – kiáltották kórusban vezérük nevét a harcosok. Ez a kopasz, magas férfi, valamilyen jarl lehetett, de Ardarik nem emlékezett sem a nevére, sem a nemzetségére, és kör alakú pajzsán sem ismerte fel a kitátott szájú sárkányra emlékeztető alakot. Nem tudta a nevét, de örült annak, hogy ilyen nemzetségfők vezetik az embereit. Ha ilyenek az öregek, akkor milyenek a fiatalok, akik az ő szemeik láttára érnek majd férfiakká? Ezért harcolt ő Mundzuk fiai, Buda és Atilla oldalán, hogy ezeknek a fiataloknak adhassa majd a földet egészen. Hát nem érdemli meg az ő népe, a dicső és harcos gepida nép, hogy hamarosan egyenlő jogokat élvezhessen a hunokkal? Hát adót kellene fizetniük, és bégetniük kellene, mintha birkák volnának? Nekik, akik az első sorokban véreztek Balamir, Uldin és Rua király összes hadjáratában? Nekik, akik állták a kardokat, amíg a hunok csak gyors lovaik hátán, távolról nyilaztak? Az apja már öreg.

Ardarik pedig, ha Thorismund után király lesz, új feltételeket fog támasztani Rua király elébe. Mert abban biztos volt, hogy az apja után ő lesz király. A skaldok is megmondták!

A fegyverek zörgésének, csengésének hangja lassan összekeveredett a pajzsok tompa döngésével.

Ardarik újból felemelte a kezét. Néhány pillanat alatt beállt a csönd. Nem tudott másra gondolni, csakis rá, Atillára. A pillanatra, amikor felemelte kardját az ostromlott város előtt. A kardot, amelyet a gepida mesterek kovácsoltak! Meg kell nyernie magának egészen. Freja látója azt mondta, ez lesz a jövő. Erős szövetség Atillával. Mert Freja papnőjének azt súgták az istenek, hogy a jövő nem Rua. A jövő: Atilla. Elfogadta a kardot, amely a skaldok és Wotan papjai szerint is jót jelent. Használta a harcban a kardot, amely azt jelenti: a Villámúr akarja ezt a szövetséget. A hunok kevesen vannak, és egyszer a soraik elfogynak majd, ha megszűnnek jönni keletről. Akkor Atillának sem lesz más választása, mint az, hogy közösen uralkodjanak. Mindketten fiatalok még. A jövő előttük.

– Úgy tekintek rátok – folytatta Ardarik, és ő is kivonta a kardját –, mintha a Walhalla harcosai volnátok! Nincs egy atyának jobb érzés annál, mint ha tudja, hogy a népe, melyet fiai alkotnak, egy megtörhetetlen sziklatalapzat! Még Thór villáma sem hasíthatja ketté ezt a sziklát! Tudjátok, hogy Wotan atya nemrégiben elvette tőlem a vér szerinti fiaimat. De adott nekem helyettük száz fiat! Adott nekem százszor százat! Ti vagytok az én fiaim, és ti vagytok Wotan fiai! Istenekként mentek a csatába, halhatatlan, győzhetetlen istenekként! Levágjátok az ellenséget, a hamis isten papjait, akár a templomokban síró asszonyokat. A varjaknak és a sakáloknak adjátok hazugságoktól megrothadt húsukat! Wotan rátok néz az égből, amikor megostromoljátok hamis istenük templomát! Thór villámja sújtsa a hazug rabszolgákat! Harcoljatok!

– Ardarik! – tört ki az utolsó üdvrivalgás.

Jó volt csak nézni is őket. Megnyugvást, belső elégtételt érzett a felsorakozott harcosok borotvált fején csillogó fény, a vörös vagy sárga köpenyek, a vértek, a harcosgyűrűk a varkocsokban és szakállakban, a felmeredő lándzsák és lapos kardok, szekercék, és élénk színekben pompázó, medvével, farkassal, rúnákkal festett pajzsok. Wotan királyi fiainak hadserege szinte beborította a Constantinopolis előterének alacsony dombjai közt tekergő kopár patakvölgyeket, a dombok hátát. És azok, akik most még csatlakoztak hozzájuk, megkétszerezik a sereg számát. Ha a hírek igazak, Rua serege folyamatosan növekszik, még Hun Ulusz távoli gyepűjéről, az örökké fagyott, északi földekről is jönnek harcosok. Jönnek a pusztákról, jönnek az erdőkből és jönnek majd a városokból. Szarmaták, hunok, gótok és gepidák. A városnak és a császárnak, a keleti Rómának vége, igazán vége!

*

Atilla keveset aludt, arra sem emlékezett, hogy aludt-e egyáltalán. Az előző éjjel alaposan ivott a kumiszból, hogy elszenderedjen. Álmában az apját látta. Mundzuk felkelt a halotti ravatalról, ahol elfehéredett arccal feküdt. Szívéből nyíl állt ki, mintha itt, a csatatéren találták volna el.

Kihúzta a nyilat, és azt mondta: „Nem vagyok halott, Tengri vissza akarja adni a lelkemet.” Különös álom volt. Arikán is belépett a jurtába, ahol álmában ült, és egy lobogó selyemfátylat húzott elő. Lassan elkezdte bekötözni vele Atilla szemeit.

„Ha látni akarsz, vakká kell lenned” – súgta a fülébe. A hangja távoli volt, akár egy szent forrás csobogása. Ő megpróbálta letépni a szeméről ezt a fátylat, de Arikán igen erős kötést használt. Csak jegyesének forró kezét érezte a sötétben.

Már két hónapja úton voltak, és most az esküvőt megülni készülnek Arikánnal, inkább nem ölelt nőt. Nemtelennek tartotta volna, ha a sereget követő római szajhák közül választ magának. Különös dolog éppen most, a döntő csata előtt asszonnyal álmodni.

Amikor Atilla felkelt a kürt szavára és a lovak nyerítésére, Nap Anya fénye még éppen csak éledezett a horizonton. Felsorakozott már velük szemben az ellenség? Megérkeztek azok az újabb legiók, amelyeket a császár követei Marcianopolis elpusztítását követően ígértek, hogy szembeszálljanak velük Constantinopolis falai alatt?

A szolgái meghajtották a fejüket, ahogyan lobogó ujjú köntösben kilépett a sátorból, hogy a fák közé menjen. Még sisakot, vértet, csizmát sem húzott, a fű a talpa alatt hideg volt, és enyhén harmatos. Mindenhonnan vezényszavak, szarmata, hun, gepida nyelvű parancsszavak hallatszottak.

Ez a tümen úgy ébredezik, úgy áll a had rendjébe, mintha egyetlen gondolkodó elme volna. Akár egy hatalmas lény, amelynek sok teste van, de csak mégiscsak egyetlen lelke és egyetlen szíve. Sokféle test, sokféle nép, és egyetlen szív. Ez a hun birodalom. Olyan, akár az ég és a csillagai Ég atya hatalmas nemezvásznán. A facsoporttól visszafelé tartott, és máris Kajdzsigin, akacir hun testőre ügetett felé, bőrpáncélján és fém alkarvértjein megalvadt vérként csorgott alá a fény.

– Nagyuram, Atilla herceg! – kiáltotta már messziről a testőr. – Vége!

Atilla megtorpant.

– Vége? Hogy érted azt, hogy vége?

A ló prüszkölt, és megrázta befont sörényét. Kajdzsigin olyan volt a hátán, a reggel bizonytalan fényében, akár egy szürke kísértet. Csak nem az elesettek mezejéről tért hozzá vissza valami, hogy felvegye Kajdzsigin alakját?

– Elvonulunk. Rua király követet küldött a hadaknak.

– Micsoda? Hogyhogy elvonulunk?

Kajdzsigin megrázta a fejét.

– A nagykirály azt üzent, hogy az ellenségeskedés szűnjön meg. Karaton fiai mind halottak. A császár kész megadni neki mindent, amit kér. A hadjárat elérte a célját.

Gyávák! – ez volt Atilla első gondolata. Azután eszébe jutott, hogy mit is mondott korábban Rua. Azt, hogy valójában nem óhajt háborút a keleti Rómával, csupán a határsértéseket kívánja megtorolni.

Hát ezt most alaposan megtorolta.

– Biztos vagy benne, Kajdzsigin?

– Magam is láttam, hogy az aranyszállítmányokat hajóra rakodják. Azok a hajók nemsokára hun területen lesznek.

Atilla lóra ült, és lassan ügetett felsorakozott lovas egységei előtt. A szarmaták sárkányos zászlói magasan lobogtak, az akacir hunok nap-hold jelképei sárgán és pirosan ragyogtak bele a reggel fényébe.

Ez egy győztes sereg – gondolta, ahogyan büszkén végignézett rajtuk –, a győzelemre én vezettem őket, és követnek is, bárhová is küld Rua. Követnének akárhová, egészen Rómáig is, ha Rua úgy döntene!

Végignézett a számtalan népből, törzsszövetségből és törzsből összegyűlt seregen, a sajátjain, és messzebb jól látta Ardarik villámszerű rúnáit a gepidák kifestett, medvekoponyás totemjei fölött, mögöttük a keleti gótok egyenlő szárú, szürke acélkeresztjét. Azon is Khrisztosz jele volt, és ezen Atilla már egyáltalán nem lepődött meg. A hadjárat során sokféle dologgal találkozott, amivel korábban nem. Még azt is megtudta, hogy bőséggel szolgálnak keresztények is Rua király egyesített hadában, keresztények, akik nem fogadják el annak a főpapnak a felettük való uralmát, akit a „pápának” mondanak. Talán soha nem fogja megérteni ezt a hitet. Aetiusra gondolt. Mégis, kell valaki, aki elég értelmes ahhoz, hogy elmagyarázza neki mélységes rejtelmeit. Látja még valaha?

Alp-Ajaz összehúzott szemekkel állt meg a vezéri sátor előtt, arca egy kurgánszoboré. Mellette két hun kám, magas süvegben, kezükben őzbőr dobjaikkal.

Lassan felemelte a kezét, és a seregek lélegzet-visszafojtva hallgattak. Hangját most talán száz vágtahossznyi távolságból is meg lehetett volna hallani, akkora lett hirtelen a csend. A kardja úgy repült ki a hüvelyéből, mint egy megfoghatatlan gondolat. Nap Anya szikrát vetetett a pengén, amikor az ég felé emelte. Az első sorokban álló harcosok nagy fegyverzörgéssel borultak a földre.

– A győzelem a miénk! A hadjárat elérte célját. Az ellenség megadta magát! A győzelem a miénk! A győzelem a miénk!

Az üdvrivalgás egyszerre szakadt fel hun, gepida és gót, alán és szarmata nyelveken. A szövetségesek rázták fegyvereiket, döngeni kezdtek a hatalmas pajzsok.

2

Ajhatun lopva jött ide, a hajnal fátyla alatt. Régóta nem járt az elrejtett tisztáson, a lélekkel bíró agyagszobrok között, és szinte el is felejtette már, hogy az öreg kám a halála előtt meghagyta neki, hogy minden harmadik holdtölte eljöttével, kumisszal és áldozati ajándékokkal táplálja az agyagba faragott alakmásokat, a kám nemzetségének szellemét, így erősítve a kapcsolatot az élők világa és a holtak között.

„Néhány nap még és megérkeznek a tümenek” – emlékezett az apja szavaira, és miközben kis dobját a nyakába akasztotta, hüvelykujjával megnyálazta a homlokát, és tenyerét a szeme elé helyezve háromszor meghajolt az istenarcok előtt.

„Azt mondják, nyolc ökröt kellett befogni a szekerek elé, hogy az adót haza tudják hozni.”

„Ha a fiam hazavezeti a sereget, az arany kiosztása következik majd. Legyetek készek illően a fiam fogadására.” Jaldan katun szavai szárazon peregtek. Szokás szerint kiosztotta az asszonyház munkáját: a cselédeknek a napi fejést, az állatok felügyeletét és a helyiségek tisztán tartását, másoknak a fonást, szövést, a gyöngyfűzést, az énekek tanulását. „Akkor pedig majd mindenkinek, aki most még férjezetlen közöttetek, el kell fogadnia azt a jelöltet, akit az Ég fia akar.”

Néhol bokáig is süppedt a cuppogó dágványban.

A kövekbe faragott istenarcok érintetlenek voltak a lassan oszló reggeli párában. A Szarvaskő, Muranganan kőfeje és a Napkő. Mintha egyenesen a Fordított világból figyelnék óvatos lépteit. Az istenarcok változtathatatlanságát biztatásnak vette.

Azért jött ide, hogy látást kérjen.

Azért jött ide, hogy újból a Vén Abosa árnyéklelkéhez imádkozzon.

Azért jött ide, hogy a szellemlátásban megláthassa Aetius arcát, hogy szóljon hozzá, hogy az őket elválasztó végtelen távolság ellenére kapcsolatot találjon távoli lelkével.

Az idő, hogy Aetiusszal az istenarcoknál álltak, és a római, a fára szögezett isten imádójaként jóslatot kért tőle, távolinak tűnt, akár az anyja utolsó ölelése. Lováról szállva most teljesen egyedül volt itt, a lassan szálló párákban ébredező lombok közt.

Összpontosított és emlékezett. Mintha érezte volna a férfi ajkait, ahogy rátapadtak testére, amikor mezítelenül, a hátán feküdt a nagy jurtában, a csillagok a szemébe világítottak tündöke alatt. Emlékezett a római férfi nyelvére, amely lassan, forrón kavargott az övével, ahogy egybeforrtak. Odafentről, az ég ezernyi szeme jáspiskő ragyogással figyelte, vigyázta érintéseiket. Ha működne a varázs, ha a szellemek vagy Abosa lelke segítene, hogy hangjával parancsolni tudjon neki, nem lenne többé kérdés, hogy visszajön-e hozzá. Aetius ígérete titkos volt. Hihet-e neki? Többet nem parancsolna neki a hangjával, ha Aetius nem akarná. Még a gyermeket sem vinné magával, ha Aetius nem akarná.

Senki, még a kámok sem ismerték az ősi árnyaktól, árnyéklelkektől és kutlelkektől nyüzsgő helyet. Még ők sem jöttek el ide, hogy megnyissák lelküket a Fordított világ felé. Vagy maga a hely rejtőzött el előlük?

Ajhatun nem tudta.

Az Abosától tanult szertartásos mozdulatokkal öntötte ki a magával hozott kumiszt az istenarcok előtti sziklák mélyedéseibe. Kis dobját most a baljába vette, ujjai ráfonódtak a rovott csontütőre. Ez a dob volt az egyetlen tárgy, amely Abosától rámaradt. Sírján találta másnap, a temetés után, amikor kiment hozzá, hogy a tűzbe vesse a holtak lelkének felajánlott ajándékokat. Az idéző igék a meggyújtott máglyafüst méltóságteljes lassúságával szakadtak ki az ajkáról.

Inkább érezte, mintsem látta, hogy a fák sokkarú árnya körülötte áttetszőbbé vált.

Azután lassú körökben a mélyzöld díszbe öltözött lombok imbolyogni kezdtek. Az égbe karmoló ágak, a feketén-szürkén gyűrődő sziklaarcok, mintha mozdulni kezdtek volna, lassan, ahogyan a nap fordul az égen.

– Csodafényű szarvasnak ezer-ezer ága, ezer gyúló csillag, ezer gyúló máglya, gyulladván gyulladjék, altatván aludjék, haj, regö-rejtem, jöjj hozzám, szellem!

Abosa hangját csak úgy hallotta, mint a láp zsongását maga körül. Saját kislánykori hangját hallotta most az idő fátylán átszűrödni.

„Révülni fogunk, megidézzük az isteneket?”

„Biztos, hogy jó hely ez a révülésedhez, nagyapa?”

– Flavius Aetius – suttogta a füstbe –, Flavius Aetius. – Furcsán, idegenül csengett a római név a szent sziklák előtt. – Hallj meg engem, szeretőm, és jelenj meg nekem! Legyünk újra olyanok, mint a Hold és a Nap!

Megszúrta az ujját a tűvel, majd amikor a vér előpiroslott, megkente a mélyedéseibe állított agyagszobrok száját és szemgödreit. A vér lassan szivárgott elő, és újból kellett szúrnia, hogy elég legyen.

Miközben így Aetius nevét mondogatta, felidézte a szeretett személyt. Először a szemét, azután a száját, az orra vonalát, bőre színének árnyalatát, majd egyben az egész alakját maga előtt. Nagyapa így tanította neki a távoli dolgok látásáról azon a múlt szakadékába hullott napon.

„Flavius Aetius.”

Állt a kumisszal félig megtöltött tállal a kezében, és a mohos sziklákat nézte, ahogyan a száradt vércseppek felvillantak.

Megdermedt, ahogyan egy nedves árnyék hozzáért az elméjéhez. Mintha egy láthatatlan árnyéklény tapogatóujja simította volna végig a hátát. A hideg érzése elöntötte, karján megdermedtek a szőrszálak. A hosszúra nőtt fű borzongott volna a lábainál. Görcs állt az ujjaiba, és nem tudta tovább tartani a tűt, zsibbadó jobb karját mintha nem is érezte volna.

Felnézett, és érezte, ahogyan a nagy tölgyfa kérge nedvedzeni kezd, figyelte, ahogy az egyik felső ágból megindul egy gyantacsepp. Egyszer, korábban, átélt már ilyet. Abosa figyelmeztette, hogy nem mindig az a lélek jön elő, akit szólít. Az istenarcok körvonalai lassanként halványulni kezdtek.

Az a megfoghatatlan jelenés, amely most a fa háncsa alól kiáradt, egészen körbekerítette. A bőre alá furakodott, és ő nem tehetett semmit azért, hogy ellökje magától.

– Ősatyám! – mondta remegő ajkakkal. – Fénylő Kék Égbolt, adj nekem világosságot, add nekem látásod, add bölcsességed! Legyek én te, és te legyén én!

Ajhatun térdre esett. Tébolyult sziszegés hangzott fel a saját szájából. Megrettenve figyelte, ahogyan megdermedt nyelve, akár egy vadul rángatózó kígyó, önálló öntudatra ébredt. Szavak hagyták el a száját, amelyeket nem értett, szavak, amelyek mintha egy másik nyelven hangoztak volna. A szája habzott.

– Tavah prta… – sikoltott – pájá Jijara paészan… Taumá uuari… taumá!

Csak tudnám, hogy mit jelent ez, vagy legalább ismerném a megszálló szellem nevét!

Összeesett, és a látása önmagába fordult.

Ha most Abosa árnyéklelke nem tartotta volna meg a nyelvét a szájában, akkor könnyedén lenyelhette volna. De az elméjébe tolakodó hatalom eleresztette azt is. Arccal a földön feküdt, és küzdeni próbált az elméjére törő homály ellen. Végül feldobta magát, akár egy csapdában vergődő állat, és nyögve a hátára fordult. Öntudatának határai közt érezte, ahogyan az erő, amely beléköltözött, lassan mozgatni kezdi a tagjait.

Túl messzire ment. Innen nincs visszaút. Nem az a lélek jött, akit várt.

Nem volt a testében, és mégis látott. Az istenarcok előtt az égbe nyújtózó tölgy helyén egy, magas, elképzelhetetlenül magas fa emelkedett. A törzse simább és hatalmasabb volt, mint bármilyen fa törzse, amelyet Ajhatun valaha látott. Csigavonalak futottak ezen a törzsön, rovások, aranyszín pikkelyek. Szárnyas lények ültek az ágakon. Madarak tán, vagy emberek? Emberarcú madarak? Nem látta egészen tisztán. A fa arany és fehér fényben ragyogó ágai mintha maguk is egy-egy erdei tölgy lettek volna. Oldalirányba terjeszkedtek, eltakarták a gyűrűt, és mintha csak növekedtek, egyre növekedtek volna, egészen az égig.

A testében volt és mégsem volt a testében. Ezüstlángok csaptak fel valahol a látóhatáron, ahogyan az árnyéklelke a Világfa sima törzse mentén egyre magasabbra emelkedett. Fekete füst kígyózott a Kharvad-hegység hóval borított bérctetői felett. Testetlen árnyéklovasok áradata közeledett most az utolsó ágak fölött megnyíló égből. Talán a kilencedik Ág takarásában örvénylő csillagok mögül jöttek. Távoli visszhangként hallotta a lovak nyerítését, szívdobogásként a paták dobbanásait. A csillagok átizzott vashegyekként lüktettek a végtelen, fekete szájként megnyíló égen.

Szakállas, széles vállú férfi bontakozott ki a Világfa mögötti ég füstködéből, haja hosszú, aranyló, tüzes szélű árnyékként hullámzott a feje körül, mintha csak maga is felhőből volna. Tekintetében – amely nem volt emberi tekintet – elképzelhetetlen hatalom igézete izzott. A férfi egy formát még nem egészen öltött árnyéklovon ült, amely sötét gomolygásként közeledett. Vágtatott felé, hogy elsöpörjön mindent. A végtelen terekből áramló szél rázta a Fa ágait, aranyló, hatalmas levelek hullottak alá, mint lassú, gigászi árnyak. Most, mintha a világ egyetlen óriási, alak nélküli lény lenne, minden, ami van, egybekapcsolódott, és az ő látásában örvénylett és kavargott. Ahogyan a csillagok közötti lovas egyetlen, felfoghatatlan pillanatra a szemébe nézett, ő egyként látta a testet még nem öltött életet, a Mindenséget, mint önnön léte felfoghatatlan forrását, ezüstfehér villámláshoz hasonlatos teremtőerő alakjában forrni és lüktetni, akár egy vad lángokkal lobogó, alvadt napot.

Ösztönösen sikoltott, úgy érezte, ezt nem fogja túlélni, a szemét is ki fogja égetni ez a ragyogás. Azután, mintha az ég mögötte fehér tűzzé változott volna, amelyben eltűnt a felhőkben közeledő lovas alakja. Ajhatun az arcára szorította két kezét, mert úgy érezte, szemei megvakultak, nem látnak többé. Testetlenül pörögve, lágy eséssel, akár egy sólyom levegőben elhullajtott tolla, zuhanni kezdett a Világfa törzse mentén. Nem tudta, hogyan és mikor hullhatott vissza a testébe. Csak a fű puhaságát érezte a kezén, az ujjai megmozdultak, és megtalálták a rovott csontütőt a fűben heverő, kis dob mellett. Jóleső érzés volt a teste melegsége. Amikor kinyitotta a szemét, ismét látott.

*

A nyári eső Ajhatun szemébe vágott, ahogyan visszafelé vágtatott az ordu irányába. A feltámadó szél hirtelen jött hidege felfrissítette, de a lökések néha olyan erősek voltak, hogy attól félt, lesodródik a lova hátáról. Igyekeznie kellett, ha még sötétedés előtt Rua ordujában akart lenni. A látomás emlékképei, egy összetört tükör élesen vágó darabjaiként fénylettek az elméjében. Képtelen volt egyetlen alakká formálni őket, képtelen volt újra ebbe tükörbe nézni úgy, hogy meglássa egységes, végleges értelmüket, és meglássa mögöttük saját, végső valóját.

A felhőkben lovagló férfi arca valami más volt, mint egy ember arca. Idegen, felfoghatatlan hatalommal sugárzó. Mi az, amit látott. És mi az, amit nem látott?

A közelben sötét vizű, kerek tavacska hullámai fodrozódtak, követve a látó nyugtalan elméjének mozgását. Ahogyan újabb széllökés támadt, a fák ágai megvonaglottak, akár sovány, sápadt karok. A felkorbácsolt hullámok sötétje mögött a hatalmas halak kékes, csillanó árnya suhant. Küzdöttek az áramlás és egymás ellen is. Ajhatun megpillantotta a fehér-sárga derengést.

Az ősök holdja eltűnt az égről, és a vizekbe zuhant, amikor a nagy vihar, a nagy katasztrófa idején, a világ tengelye örökre megváltozott, és az ember halandó lett. Beszélt a víz alá merült erdőről, ahol az ősidők halhatatlan istenkirályai űzték a csodaszarvast és űzik még mindig. Akkor az égen Nap Anya helyett az égen még a Fordított világ istenfénye világított. Néhanap, az ősök kiválasztott látói – a szent tavak mélyén – még ma is látják a hullámok alatt ezt a fényt.

Ami a mélyből ott visszanézett rá, nem is arc volt, inkább egy folyékony aranyból vert, folyton változó izzó-sugárzó fémálarc. Nem voltak vonásai, amelyet megjegyezhetett volna. Talán egyszerre lehetett ember- és istenarca is. Talán egyik sem volt. Az idő arca volt, vagy az idő ellen harcoló emberé? A látomás egye halványodott, majd eltűnt, a hullámok összezárultak, és a látó egyedül maradt a lovával. Indulnia kellett.

Elsöpörte csapzott, kibomlott haját az arcából, és szorosabbra fogta hátasa kantárát. Ostoba elbizakodottság lenne, ha azt hinné, hogy a szellemek valóban megmutatják neki az idő ellen harcoló ember arcát.

Egy dombhátról kibontakozott Rua hatalmas palotájának körvonala, megázott zászlóival és a nedvességtől fényesen csillanó fatetőivel, rovással vésett, szigorú rendben sorakozó tölgyoszlopaival és tornyaival, aranyozott hullámtetőivel és faragott sárkányaival. Mintha nemcsak a palota, hanem az egész ordu is összezsugorodott volna most, a Világfa és az istenarc felfoghatatlan látomásához képest. Az előkelők pompás faépületei, a büszkén lebegő, tamgás zászlójelek, a jurták végtelen, fehér, virágos rétre emlékeztető körei jelentéktelennek, szinte nevetségesen aprónak tűntek.

Ajhatun enyhe szorítást érzett a torkában, amikor meglátta az apja sisakos, lándzsás őreit az egyik fatoronyban. Unottan álldogált ott az a négy őr a csúcsos fatető alatt, és úgy tűnt, vele mit sem törődve bámulják a gyülekező viharfelhőket. Ahogyan lovát egyre gyorsabb ügetésre ösztökélve közeledett, meglátta az első alakokat is felé tartani, egyikük, a sárga köntösös, borotvált fejű görög elcsúszott az egyre nagyobb sárban. Az őrök a toronyban hirtelen megfújták bivalycsont kürtjeiket.

Talán az ő szökésére figyelmeztetik Jaldan katunt és az Asszonyházat? Azután meghallotta a többi kürtöt is. Az esőverte föld, mintha mindenütt remegett, dobogott volna. Képtelen volna most, az Asszonyház felé igyekvő szolgáinak kezébe adni a lovát. Az apja lovasai jöttek az ordu belseje irányából, szélvészgyorsan közeledtek, hiszen nem voltak falak, amelyek akadályozhatták volna őket. Nem törődtek még vele sem, a tized elsuhant mellette, egyikük, egy aranyöves, prémsapkás férfi lova még sarat is vert fel a ruhájára, ahogyan elszáguldott mellette.

Ajhatun megfordította a lova fejét, és az ordu előtt a síkba mélyedő horizontot nézte. A visszatérő hun seregek lófarkas kopjarúdjain zászlójelek, rovások, tamgák táncoltak. Lovának magas nyergéből most úgy nézte őket, mintha még mindig a látomásban lenne. Az első lovasok csúcsos fémsisakján mintha az égi csillagok fényében fürdene. A fény, amely most hirtelen áttört felhőkön, egy pillanatra elvakította. Nap Anya egy éles, hirtelen vágással felhasította az Eget, és egy tüzes nyilat lőtt fel az égbe, hogy tanúsítsa: fiai győzedelmesen visszatértek.

A hun lovak nyerítése, a bikaszarv kürtök éles, az ég mennydörgésével összevegyülő hangja mintha újból visszarepítette volna őt a Világfára. Talán félre kellene állnia most, el a dübörögve közeledő tümenek útjából, mielőtt elsodornák? Mégsem tudott megmozdulni. A ló orrlyukai tágultak és szélesedtek, Ajhatun mintha a saját tagjaiban érezte volna az állat dermedtségét. A világ tompa dobbanásai olyanok voltak a fülének, mint az ébredő istenek szívdobbanásainak hangja.

3

Másnap csak enyhe szellő fújt a felázott föld felett, belekapott a színes, jó lelkeket vonzó szalagokba, megborzolta az aranyozott bojtos, kilencjakfarkas nagykirályi tugokat is, amelyeket a nagy mező négy oldalára tűztek le Rua nappali őrei. A nap bőven túljutott már delelőjén, amikor Ajhatun végre kiléphetett az Asszonyház ajtaján.

A királyi asszonyoknak és a fiatal lányoknak, Umáj földi alakmásaiként kell ott lenniük a nagy áldásnál és a hamarosan következő lóáldozatnál is, amelyet maga az atakám végez majd, hogy Umáj mint szerető és anya is rátekinthessen a visszatért harcosokra és hadjáratban elesettek szellemére is, hogy újjászülető lelkük végleges befogadást nyerjen a Világfa ágaira. A királyi asszonyok jelenléte elengedhetetlen az áldozati és az azt követő újabb ünnepségeken, ahol a férjezetlen lányok és az özveggyé lett feleségek lehetőséget kaphatnak megismerkedni a harcban dicsőséges vezérekkel. Megfogalmazhatják ugyan kéréseiket és vágyaikat, de a végső döntést majd a sárkányokkal faragott tan-hu királyi székében ülve hozza meg, jobbjában a férfiasságot jelképező hegyes, vörösre festett hegyű fadárdával, baljában pedig a női termékenységet jelképező mogyorófavesszővel.

Végtére is mindig, mindenben az Ég fia dönt.

– Atyánk kegyes – mondta a mindig bőbeszédű, fehér bőrű Isil, akiről Ajhatun tudta, hogy Rua egy gepida herceget nézett ki számára. – Nem kényszerít majd téged sem, hogy akaratod ellenére válassz. Visszaadhatod a jegyajándékot, ha a jelölt nem nyeri el a tetszésedet.

– Három alkalommal meg is teheted ezt – bólintott Ajhatun, és megvárta, amíg fiatalabb húga maga alá húzza a lábát és kényelmesen elhelyezkedik a vastag szőnyegeken. – De negyedjére már nem. Isil elhúzta apró, vörös húsú gyümölcsre emlékeztető száját.

– Ki merne nemet mondani atyánknak a negyedik alkalommal? Megfoszthatna minket a nevünktől!

Ez végtelenül súlyos büntetést jelentene a lélek túlvilági sorsára, hiszen hogyan ismernék fel a Világfa őrlelkei azt, akinek nincsen neve?

Ajhatun elfordította a fejét. Lehalkította a hangját, hogy a szavak, ha meghallaná őket, akár a rozsdás acélpengék a virág szirmait, meg ne sértsék húga csak most kinyílott lelkét.

– Majd az Ég eldönti, atyánk él-e addig, hogy negyedszer is nemet mondhassak neki.

Isil talán nem hallotta, amit most mondott, talán mindent nagyon jól hallott. A szavakat elnyomta egy hang.

Egyetlen fémes csendülésnek hallatszott. A hajlott szablyák és egyenes kardok súrlódó nesze. Akár egy láthatatlan, hatalmas lény szisszenése, betöltötte a levegőt. A kardok egyszerre repültek ki a hüvelyükből, mintha egyetlen akarat mozdította volna tízezrek kezét. A szigorú rendben, vonalakban, sorokban, négyszögekben felsorakozott lovasok adtak kivont pengéikkel tiszteletet így a nagykirálynak. Rua, fején a rubincsőrű turullal díszített koronával, aranysárkányokkal és griffekkel szőtt, mélysárga palástba öltözve jelent meg a palota tornácán, az indadíszes oszlopsor alatt. Kimért léptekkel sétált lefelé a díszlépcsőn az ormótlan Tuldila kancellár és más előkelők kíséretében. Az aranykopjás nappali őrök követték őket. Rua széttárta a kezét, és valamit mondott, de a hangja nem hallatszott el a selyem térelválasztóval fedett emelvényig, ahol a királyi feleségek, lányok és ágyasok ültek.

Alp-Ajaz, és nyomában néhány másik, varkocsba font hajú ismertlen, akik lovuk drága szerszámjából ítélve a tümenek vezérei lehettek, lassan előrébb léptettek, leszálltak a nyergükből, majd egyenként fél térdre ereszkedtek a nagykirály előtt, és homlokukat Rua kézfejéhez érintették. Az egyikük, akinek hosszú, zabolátlan haja és fémszorítókkal rögzített szakálla vöröses volt, lovának szerszáma idegen, fegyveröve sötét, míves cserzett bőr, meglehet maga Ardarik herceg, a gepidák ifjú vezére. A másik kettő, Alp-Ajaz mellett szintén ismeretlen volt Ajhatun számára, hátasuk eszközeinek ékességei, öltözékük vonásaik alapján hun vágású arcuk olyannak tűnt, abból a távolságból, mint más harcosok arca.

Nézte őket, figyelte, ahogyan letérdelnek Rua előtt, és homlokukat szertartásos mozdulattal atyja kézfejéhez érintik. Ha az idő ellen harcoló ember megtestesült volna valamelyikükben, azt talán már az első pillantás elárulta volna neki. Nem bizonyos, hogy egyetlen személy az. Talán nem is egyetlen férfiban kellene keresnie, hanem a hun nemzet egyesült vezéreiben? Vagy az egész hun nemzet maga volna az idő ellen harcoló ember?

Miért kapta meg ezt a látást a Világfán, ha nem azért, hogy ő legyen az, aki felismeri az istenség földi megtestesülését?

Akszun, egy másik húga lesütötte a tekintetét, amikor megkérdezte tőle, tudja-e, hogy melyik vezér vagy herceg lehet Atilla, Mundzuk fia. Egyesek a húgai közül talán emlékeztek még arra, hogy kislánykorában, amikor az anyja élt, őt az atakám elé vitték, hogy megbizonyosodjanak látó képességei felől. Talán nem mondták el neki, de a legtöbbek irigyek voltak rá, és azóta, hogy az atakám jurtájából visszahozták, félték a szemében lakozó hatalmat.

– Nem tudom, nővérem – mondta a világos hajú lány, akinek az anyja egy gót ágyas volt –, nem tudom, hogy melyikük az. Buda herceg az idősebb, és azt mondják, a szebb férfi.

Ajhatun elmosolyodott ezen a különös válaszon.

Idősebb és egyben szebb.

Abosától pontosan tudta, hogy az istenek, miként tamag szellemei is, emberi testben jelenhetnek meg, de testük látszólagos. Bármikor mutathatják magukat öregnek vagy fiatalnak, szépnek vagy rútnak, ahogyan az nekik tetszik. Aetius azt mondta neki egyszer, hogy a keresztények Krisztus második eljövetelét várják. Egyszer eljön, leszállva az egekből, fehér ló hátán jő, kezében a szétválasztás és ítélet lángoló kardjával, hogy a Sátánt letaszítsa trónusáról, ítéljen az árulók felett, és azok felett is, akiknek nincsen hitük.

– Azt hiszem, hogy az a herceg ott Atilla – mutatott a húga arra a díszvértes, rövidre nyírt szakállú fiatalemberre, aki most Rua jobbján állt. Arcvédős, lófarkas sisakját levette, és a kezében enyhén hajlott, drágaköves pengét tartott. Rua megfogta a fiatal vezér kezét, és felemelte kardot tartó jobbját.

– Atilla! Atilla! Atilla! – zúgott a tömeg.

– Ez az Atilla az – kérdezte most a húga –, akiről azt a regöséneket mondták a múlt télen? Ő az, akiről azt éneklik, hogy a halott parancsnok vértjét magára öltve győzte le ellenségeinket a Fehér Urálban?

– Ő az – bólintott Ajhatun. – Vagy nem ő az – tette hozzá halkabban. Ki tudja, nem hazudnak-e a regösök, húgom.

– Szerencsés vagy, nővérem – mondta alig leplezett rosszindulattal a gót ágyas lánya –, hogy atyánk téged szánt Atillának. Én úgy hallottam, a hercegnek már van jegyese. Így te, minden bizonnyal második feleség lehetsz majd csak a nemes vérből való Arikán után. De talán jobb, ha nem is bánkódsz emiatt. Atilla herceg kegyes úr hírében áll. A húga árnyéklelkéből áradó irigység, szinte arcul csapta, de visszafogta az indulatát, és nem vágott vissza neki.

Mindannyian Atillát figyelték, ahogyan a tiszteletadást követően felül a lova hátára, és a többi vezérrel együtt, kivont karddal elléptet a lovasok sorfala előtt. A délszaki nap hevétől kissé bronzossá barnult arca szabályos hun arc volt, járomcsontja széles, mélytüzű szeme enyhén metszett, rövidre nyírt szakálla és hosszú varkocsokban megkötött haja még fekete, akár az éjszaka.

Csak egy pillanatra találkozott a tekintetük, amikor Atilla felemelt karddal ellovagolt a királyi asszonyok selyemtetős lugasa előtt. Ajhatun egy pillanatra érezte tekintete végtelenségét. Ez a pillantás oly végtelenül fényes volt, mint a határtalan ég. A hatalom szédítő igézete volt benne. Vagy talán olyasvalami feneketlen mélység volt ez, mint ahol a tamag istenek laknak? Fogható ez azok éjben megnyíló alagútjaihoz, a folyóik alattomos örvényeihez, föld alatti tárnáikhoz? Vén Abosa elégszer intette, hogy ha jelet keres, ne engedjen az első benyomásnak, ne hagyja magát félrevezetni a könnyű bizonyosságot ígérő érzésektől és olyan szellemektől, akik csak azzal hitegetik, kísértik, hogy már mind kiállta a valódi látáshoz, a Szellemvilághoz vezető próbákat.

Buda arca valamiképpen teltebb volt, a haja ritkásabb, mint Atilláé, de homlokának vonala, szemöldökének íve szép. Egyenes derékkal ülte meg a lovat, a kifényesített turuldíszes bőrvért alatt erőteljes testalkat sejlett. Néhányan a testvérei közül összesúgtak az ereje teljében lévő hun férfi láttán. Budáról azt mondják, már több felesége és fiatal gyermekei vannak, ez azonban a törvény szerint nem jelenthet akadályt, ha ágyasai vagy feleségei számát éppen bővíteni akarná, és csak az elkövetkezendő ünnepségek ideje alatt derül majd ki, megakad-e a szeme valakin. Buda a jobb kezében tartotta kardját, a hajlott, drágakődíszes penge csillogott a nap fényében, ahogyan meglengette. Először a díszsisakos előkelők, majd a királyi nők előtt enyhén fejet hajtva tisztelgett, mielőtt továbbléptetett volna. Ajhatun jól megnézte a szemét, nem érezte benne az igéző hatalmat.

*

A győzelmi ünnepség az éjszakába nyúlt. A Hadúr tiszteletére meggyújtott máglyák magasan lobogtak Hold Atya sápadt ezüstarca alatt, amikor Rua végre magához hívta, és Ajhatun Atilla herceg előtt állt. A herceg nem volt olyan magas, mint ahogyan lóháton ülve először vélte, de minden mozdulatából a magányos vezérek nyugodt méltósága sugárzott. Úgy tűnt neki, az árnyéklelke más világokban bolyong, ahogyan fejét elfordította a lobogó máglyák felől, és köszöntötte. A regösök mindent betöltő torokéneke a közelből hallatszott, amikor Atilla közelebb lépett hozzá, és jobb kezét üdvözlésképpen a szívéhez emelte. Egy pillanatra mintha megakadt volna a szava is, amikor Atilla közelről rátekintett.

– Tengri óvja lovadat és családodat, herceg – mondta azután. – Atyám sokat beszélt nekem tetteidről.

A herceg biccentett.

– Én is sokat hallottam rólad, gyönyörű húgom!

Ez minden bizonnyal nem volt igaz, de Ajhatunt nem érdekelte. Atilla mélyen meghajolt Rua előtt is. Mégis, mintha minden mozdulatában fölény lett volna.

– Legyen áldott bennetek Bagatur szent vére! – mondta a nagykirály, és magukra hagyta őket.

Amikor, néhány évvel ezelőtt atyja azzal bízta meg, hogy kösse magához és csábítsa el Aetiust, néhány mondat és némi bor elég volt ahhoz, hogy az ifjú római szerelembe essen iránta. Most valami egészen másféle erőt érzett Atilla közelében.

A herceg mélyen ülő, enyhén borostyánárnyalatú szemei végigfutottak a testén, mintha máris látott volna mindent, mégis, a nőből áradó varázs meg sem érintette. Atyja kérte, hogy lehetőleg ne tiltakozzon, ha Atilla a sátrába hívja, vagy a beszélgetés végén valamilyen másféle ajánlatot tesz.

A hadjárat hosszú volt, és a herceg minden bizonnyal tudni fogja, hogy mi Rua célja azzal, hogy bemutatja neki. Lehetetlen, hogy ne akarná őt.

Pannonia uluszának tarkanjaként hamarosan hatalmas úr válik Atillából, és Oktár nagyúr után a leghatalmasabb ember lesz a birodalom nyugati szárnyában.

Minden amellett szól tehát, hogy fogadja el Atilla közeledését, ha védelmet és hatalmat szeretne saját magának, Aetiustól született gyermekének, és azoknak a fiaknak, akiket még megszülhet. Ajhatun még sohasem érezte magát ilyen szépnek, kívánatosnak a testére szorosan tapadó mélybíbor köntösében, a derekán feszülő aranyövvel, mely kiemelte a mellének vonalát. Még nem volt abban része sohasem, hogy egy fiatal férfi ennyire vágytalan lett volna iránta. Ha Mundzuk idősebb fia állt volna előtte, egész lényével ellenkezett volna, és tán még a belső révületet is megkísérli elérni, hogy a szellemek segítségét kérve megbénítsa a férfi akaratát, hogy szembeszálljon akár még az apjával is. Atilla herceg azonban nem Buda volt.

A herceg visszafogott nyugalommal beszélt röviden az Ajbarsz szolgálatában véghezvitt tetteiről és a hadjáratban betöltött szerepéről, minden dicsekvés nélkül, majdnem hidegen. Jó házasságot és sok gyermeket kívánt neki. Ő beszélt neki az anyjáról, és a Rua ordujában eltöltött időről. A beszélgetés csak akkor élénkült fel, amikor Ajhatun rádöbbent, hogy Atilla ismerheti Aetiust.

– Aetius, Gaudentius fia – bólintott. – Volt szerencsém találkozni vele, még atyád táborában, Balamir király rovássziklái alatt.

Ajhatun igyekezett, hogy a hangja ne remegjen meg, amikor Atilla róla beszél.

– Jövőt láttam Aetiusról – mondta elgondolkozva Atilla. – Olyan ember, akit Hadúr megjelölt kardjával. Valaki, akivel végezni kell, mielőtt túl hatalmassá válik. Vagy pedig a leghűbb szövetségesünk lesz. Más megoldás nincs. Világos vagy sötét jövő? Nem tudom. Erőt láttam benne.

– Én is láttam egy jövőt – mondta Ajhatun –, látom most is, amit az istenek megengednek látnom.

Atilla bólintott.

– Tudom, hogy látó vagy. Aetius ezt is elmondta nekem.

Ajhatun képtelen volt tovább irányítani a gondolatait.

– Mit mondott rólam?

– Azt, hogy vissza akar térni hozzád.

Ajhatun mélyet lélegzett.

– Nem fog visszatérni. Ő Rómáé. Én pedig nem vágyom a fallal kerített városba. Atyám szerint Tengri azt akarja, hogy egy hun királyé legyek. Ellenkező esetben egy gepidának vagy egy gót vezérnek kell gyermeket szülnöm.

Atilla kemény ajkán mintha mosoly játszott volna.

– És nem látod a saját jövődet, gyönyörű húgom? Róma sorsa is az, hogy a hunoké legyen. Mi lenne hát a te jövőd?

A lány megrázta a fejét

– Nem látom. A saját jövőmet nem.

Talán csak a fellobbanó tüzek játszottak vele, talán a meggyújtott tüzekben táncoló, ősi árnyak ragadták őket egy pillanatra magukkal, mert meghallották titkos vágyaikat. Váratlanul közel kerültek egymáshoz, és Ajhatun mélyen beszívta Atilla hajának a máglyák füstjétől fanyar illatát. Érezte, ahogyan a vér áramlik az ágyékában, és a hatalom, amely vonzotta, megbénítja a karját. Elgyengült, egy pillanatra azt hitte, hogy a herceg meg fogja csókolni, de Atilla, ahogyan a vállát megragadva közel húzta magához, végül csak a jobb arcát érintette meg az ajkával.

– Szép húgom, testvérem, Buda bátyám hív engem. Engedelmeddel, most távoznom kell. Atyádtól én azt kérem, térhessek vissza atyám ordujába, az Atil mellé. Szeretném, ha első gyermekem, Ellák, ott születne. Talán még látjuk egymást, ha tavasszal visszatérek.

Ajhatun karjai hirtelen ráfonódtak a férfi vállára, és nem tudta, hogyan ereszthetné el. A fülébe súgta, vagy csak a saját gondolatait hallotta?

– Az idő ellen harcoló ember árnyékát láttam rajtad, Atilla herceg.

Atilla nem szólt erre semmit, csak a szemei ragyogtak, ahogy borostyánárnyalattal türközték vissza az áldozati máglyák fényét.

EPILÓGUS

Mundzuk régi ordujában, az Atil partján

A ló éve (Kr. u. 422), a Sas hónapja (március)

Arikán a magas fagerendák alatt feküdt, és egyenletesen lélegzett. Atilla csak most érkezett meg egy messzi táborából, és kimerítette a tavasz elején még mindig mély hóban való lovaglás. A felesége szemei csukva voltak, és ez megakasztotta a léptét. Csendesen megállt a medvebundával, farkasirhával borított ágy fölött, kucsmáját, amelyről még mindig pergett a hólé, a kezébe fogta, és a szinte átlátszó selyemfüggönyökön át Arikán arcát figyelte. Remélte, hogy a javasok tudománya, a ráolvasások és főzetek enyhíteni fogják a felesége fájdalmát. A várandósság ideje alatt az arc kissé kitelt, de most, hogy az ismeretlen eredetű rontás kezdett erőt venni rajta, a puhasága eltűnt, és a finom bőrön időről-időre halvány, vöröses foltok jelentkeztek. A szellemek rontása ez. Arikán felsóhajtott. Először jobbra, majd balra fordította a fejét, de a szeme nem nyílt ki.

Először azt hitték, hogy ez valamiféle rontás, amely az évszakhoz mérten váratlan hideggel szökhetett be a Mundzuk egykori palotája helyén újonnan épített, tágas faházba. Arikán, aki az összegyűlt javasok szerint a várandósság hatodik hónapjában lehetett, hirtelen kezdett el vérezni azon az éjszakán.

Sötét felhő takarta a holdat, és mindketten szárnyak suhogását vélték hallani a ködülte erdőből. Az asszony szerint mintha súlyos testek csapódtak volna az ablakra feszített marhabőrhólyagnak, és reggelre a küszöb előtt egy tátott csőrű, elpusztult hollót találtak. Azóta többször megjelent egy bőrszárnyú, hegyes karmú lény Arikán álmában. Éjjel az árny a mellére ült – mondta –, akár egy bagoly, hogy hatalmasra tátott, fog nélküli szájával szárazra szívja. Ilyenkor sikoltva ébredt, és még Atilla hátán is végigfutott a hideg, amikor megpillantotta Arikán testén azokat a vörhenyes foltokat.

Egy ideje makacsul befészkelte magát Atilla elméjébe a gondolat: az onogurok áldozóköveinél ragadhatott rá ez a rontás. Ott kapaszkodott valami beléje. Talán ő hurcolta be ide ezt a megkísértőt, amikor nem figyelt eléggé az ősöknek való tiszteletadásra, amikor kevés időt szánt az illő áldozatokra, a tűzbe nézésre és a szent hőforrásokban való megtisztulásra?

Vagy azok az ellenséges indulatú, sötét kámok idézték rájuk a hidegrázós rémséget, kikről az erdei népek törzsfői máig suttognak? Azok, akik a végtelen rengetegek sötétjében, a tamag alvilágában gyökerező fák alatt szövögetik hálójukat a holtak hajából? Hiába, Ruának és az új rendnek még bőséggel akadnak ellenségei.

Azt kérte Ruától, hadd vehesse birtokba Mundzuk egykori orduját, hogy a gyermeket megmárthassa a hatalmas, szent folyamban, a folyók atyjában, amelyről ő a nevét kapta. Csak addig, amíg a fia meg nem születik. A nagykirály engedett, és eközben lehetővé tette, hogy egy évig még keleten szolgáljon a tüment megerősítve a környéken szállásozó onogur és megyeri törzsek harcosaival. A Tarján nemzetségéből való Kartal elkísérte urát az Atilhoz, és az Urál két oldalán szállásozó megyeri bők közül sokakat meggyőzött arról, hogy érdemes Atilla nagyúr szolgálatába szegődni. Nyáron a megerősített tümennek csatlakoznia kell a Pannonia megszállását befejező erőkhöz. Akkor Atilla majd újból Rua seregeit vezeti majd. Most azonban, hogy az Ajbarsz tisztjét keleten átvevő Buda a tél közepén csatlakozott hozzá, szállásról szállásra jártak, a vonakodó törzsfőkkel egyezkedtek, de az is megesett, hogy Budának igazságot kellett tennie a folyton egymás torkának ugró akacirok között.

Az onogurok egy törzsfője a legutóbbi alkalommal is figyelmeztette a testvéreket: Karatonnak és családjának még mindig akadnak hívei a határvidéken, és a perzsák fürkész ügynökei újra a gyepűket járják. Mikor a bátyjával együtt körbelovagolták az onogurok szent ligetét, nem lett volna szabad csak úgy otthagyni azokat a sziklákat, hanem lovat kellett volna áldozni az ottani szellemeknek. Áldozni, de legalább ott hagyni valamit a kincseik, fegyvereik, díszeik, közül, mint ilyenkor szokás! Atilla, egész télen át figyelte, ahogyan a bátyja az engedetlen, vagy a Karaton fiak lázadásában részt vállaló törzs és nemzetségfőket, névleges tarkanokat kényszeríti, hogy térden álljanak, hogy mezítelenre vetkőzve gázoljanak jeges folyókba, és úgy mondják el újra a Ruára tett eskü szövegét. Buda tétovázása, sötét gyanakvása a múlté, amióta jula vezér lett. De miért nem voltak mégis elővigyázatosabbak? Miért nem volt elővigyázatosabb, legalább ő?

Atilla az óvatosan belépő, megyeri javasasszonyra nézett.

– Tapasztaltál valami szokatlant, Csente asszony?

Az öregasszony megrázta a fejét. Arca vénnek és törődöttnek tűnt a fekete kendő alatt, ráncai, akár a pók hálója.

– Alszik.

– Nem alszom – mondta Arikán. – Tudom, hogy már bejöttél, uram!

Atilla ismét ránézett a gyógyfüvek édeskés illatát árasztó, töpörödött asszonyra, aki meghajtotta a fejét, és hátrálni kezdett.

– Nagyuram nem zavarok tovább. Ha váratlan segítség kellene, csak kiálts értem. Sebtiben összetekerte a kezében tartott birkabőrt, amelyből gyógynövények peregtek alá, és egy agyagcsészét vett elő a köténye alól.

– Ezt igya meg – folytatta –, és egy kis időre jobban lesz a nagyasszony. Ez elűzi a rossz álmokat, sötét ízeket!

Arikán óvatosan felült, és az asszony a szájába erőltette a zöldes, kesernyés szagú főzetet.

Atilla látta, hogy az a farkasbunda újból véres.

– Nem akartalak megzavarni, azt hittem…

– Úgy vártalak vissza!

– Siettem, ahogyan csak lehetett. Az akacirok négy törzse is összegyűlt a keleti dombok mögött, és az új törzsfő beiktatásán nekem is jelen kellett lennem.

Atilla megsimította a felesége kezét.

– Minden rendben lesz – suttogta –, ez csak egy álom volt. És ami volt, elmúlt.

Amennyire tőle tellett, rámosolygott.

– Egy álom nem ölheti meg a gyermekünket, sem pedig engem. Nem engedem, hogy ez történjen. Nézd!

A keze megragadta az övét, és áthúzta Atilla kezét a mellein. A nyakában függő szerencsetárgy, egy széles csípőjű szarmata istenanya apró aranyszobra mintha meleget és békét sugárzott volna köréjük.

– Az anyámtól kaptam, és őrködik felettünk. Nem lesz semmi baj. Büszke lehetsz majd rá, a fiunkra, Atilla.

Atilla megpróbálta viszonozni az asszonya fáradt mosolyát. Arikán világos, vastag haja most is illatos volt, és ő mélyen beszívta az erdei növények páráját. Hiába mosolygott rá az asszonya, amióta megérkeztek az onogurok áldozókörétől, valami rossz mindig körülöttük lebegett, akár egy fekete mécs lángja egy éhező lelkektől kísértett, magányos hegytetőn.

– Megkeresem Burkut kámot. Ő a legerősebb kám, akit az emberek ezen a vidéken ismernek. Atyám azt mondta, amikor megszülettem, ő látta meg rajtam a Turul jelét. Ennek a kámnak táltos ereje van. Elmegyek hát a Nagy Erdőbe, megkenem arkhivá erjesztett kumisszal a fák törzsét, és szólítani fogom. Ha kell, egész éjjel is ott virrasztok!

– Azt hallottam a javasoktól, Atilla – mondta Arikán, és hirtelen elfordította a fejét –, hogy a kám, aki valaha itt élt, a Nagy Erdőben, a Fordított világba távozott.

Atilla is így hallotta. Talán ha tizenkét éves lehetett, amikor utoljára látta a kámot a Nardoqan ünnepén, mikor Balagaszun szent barlangja előtt kecskevért hintettek a földre, és Burkut, aki már akkoriban is rettenetesen öreg volt, két fiatal tudótól támogatva felhajtotta a szent barlang bejáratát fedő, rovott lóbőrt. Emlékezett száraz, csontokká aszalódott ujjaira, nehéz, savanyú szagára, ahogyan azok a vékony ujjak felrajzolták a szent vérjeleket egy gyermek homlokára. Élnie kell. Ott kell lennie, ahol eddig volt.

Arikán elfordította a fejét és az oldalára fordult.

Nem akarja, hogy lássam a fájdalmát, félelmét, gyengeségét. A büszkeség azonban nem menti meg, és nem menti meg a fiamat sem a rajta ülő rontástól.

*

Atilla másnap kora hajnalban indult, még azelőtt, hogy a szolgák és a szállás népei megkezdték volna szokásos tevékenységüket az istállóknál a folyóparton, a cserényeknél. A csípős hidegben az ágakat még mindig vastag hó terhe borította, de szerencsére ma reggel nem esett. Atilla, a még alvó ordut környékező fagyott mezőn hamar átvágva odaért, ahol a Nagy Erdő kezdődik kopár, égbe markoló csontkezekként meredező fáival. Az ösvény két szélén sűrű rendben sorakozó, komor törzsek között nem sokat lehetett látni a hajnali fényben.

A Nagy Erdő csendje most olyan volt, mint az a világ születése előtti csend lehetett. Valóságos szentségtörés lett volna hangos szóval vagy fegyverek zörgésével megzavarni ezeknek a vén fáknak a csendjét, csakhogy a lópaták ütötte tompa zaj is olyannak tűnt, mintha hatalmas dobokat vertek volna a Tszagaan-szár szent ünnepén. A vakító hótakaróban itt-ott erdei állatok nyomait látta, de lelkes élőlényt, egyet sem. A levegő fagyott volt körülötte. és a madarak nem énekeltek. Még a Jildiz szájából kicsapó pára is mintha elfagyott volna a levegőben. Ahogyan vágtatni kezdett, a vastag tölgyek és a sápadt kísértetekként feltűnő, fehéres kérgű nyírek elsuhantak mellette, akár a múlt mélyéről feltörő, vén és fáradt gondolatok. Lopva jött ide, az egykori jóslat helyszínére. Nem parancsolhatta magához a kámot, nem küldhette el az egyik emberét az üzenettel, miként az apja sem parancsolhatott soha Burkutnak. Az olyan szent öregeknek, mint Burkut, nem lehetett csak úgy parancsolni. Ők nem voltak részesei annak, amit a kincseket gyűjtögető kámok olykor „a király szent szolgálatának” neveztek. Ha akartak, megjelentek, és ha nem akartak, akkor pedig nem. Olyanok voltak, akár a lidércláng a vizek fölött, őrzői annak a szent tudásnak, amelyből egyre kevesebbet lehet összegyűjteni a világnak ebben az utolsó, legsötétebb korában.

Az ösvény két szélén, a sűrű rendben sorakozó, komor törzsek között nem sokat lehetett látni a hajnali fényben. A szürkén derengő sziklatömbök tetejét vastag hó fedte, a nádfedeles vályogkunyhó is állt még Balagaszun szent barlangja előtt. A barlang bejáratát korhadt faajtó zárta el, a jelekkel telerótt lóbőr azonban félig letépve, felrepedezve lógott alá. Állt még az a tudók jurtája is, amelyre Atilla olyan jól emlékezett, a kám gyakran itt fogadta őt és Budát, és itt végzett el egy tisztító szertartást is, mikor egy gyermekkori lázas betegségen esett át. A nemezlapok azonban viharvertnek tűntek. Amikor legutóbb itt járt, a barlangot a kám tanítványainak népes gyülekezete vette körül, most azonban, a hely valóban néptelennek tűnt. Csak a fatörzsekbe írt rovás és a közeli fákra felkötözött, pusztuló állatkoponyák, a száraz, elfagyott denevérlábak, a medve-állkapocscsontok és a rókakoponya, az áldást hozó szalagok emlékeztették azokra a régi napokra, amikor itt jártak az apjával. A szállás népeinek igaza volt. Most már nem lakik itt senki. Ha azonban már nem is él az öreg Burkut a földi testében, neki akkor is meg kell próbálnia kapcsolatot találni az árnyéklelkével.

Gyermekként hallott történeteket kámokról, akikről azt mondták, meghaltak, de a testük eltűnt, és helyén egy csodálatosan fénylő kard vagy egy jogar maradt. Mundzuk és később Ajbarsz is beszéltek neki arról, hogy Hadúr elveszettnek mondott kardja is így került elő valaha. Egy hatalmas táltoskirály kurgánját találta meg a pusztában a pásztorfiú, amikor egy birka lábát felsebezte a földből kiálló, szent penge. A táltos erejű kámok között több olyan akad, aki emberi testének halála után sem távozik véglegesen a Fordított világba, és kut lelke időről időre képes beleköltözni a tőle segítséget kérő emberek testébe, hogy útmutatást adjon vagy rajtuk keresztül, tagjaikat mozgatva cselekedjen a földi világban. Miért ne hallgatnák meg az ősök vagy a barlang kapuőr istenei, ha tisztelettel áldozik nekik?

– Szent kám! Atilla vagyok, Mundzuk fia. Korábban többször eljöttem hozzád, és te tanítottál engem a csend nyelvén beszélni. Kérlek, mutasd meg magad!

Lassan a lovához lépett, és leemelte a kumisszal teli bőriszákot, a rovott fatálat, a tűzgyújtás eszközeit.

– Most tüzet fogok itt gyújtani neked. Szólni fogok hozzád, úgy, ahogyan te tanítottad nekem a szellemekkel való szólást.

Gyakorlott kezében gyorsan meggyulladt a tapló, a lángok mohón falták a száraz avart. A kuszmisz cseppjei, ahogyan találkoztak a vörös lángnyelvekkel, sisteregve váltak eggyé a fekete-szürke füsttel.

– Ezt neked ajánlom, szellemek ura, Burkut, szent táltos-kám! Házamon rontás van, melyet tán én magam hoztam rá. Kérlek, adj nekem enyhet.

„Állj meg!” – hallotta most a fojtott, tompa hangot. Olyan puha volt és olyan mély, mintha a fák beszéltek volna. Fejét felkapva, széttekingetett a hóval borított, néma fák között, és nem volt bizonyos benne, hogy honnan szól a hang: a szigorú törzsek közül, vagy a saját árnyéklelke szólította most meg?

„Ki vagy te?” – A saját hangját hallotta. A kérdést, mintha ő maga mondta volna ki. Vagy mégis a fák beszéltek?

„Ki vagy te?” – hallotta ismét.

A Nagy Erdő mohától megzöldült, fagytól fekete törzsei, fái mintha váratlanul körülállták volna, mint egy elátkozott hadsereg katonái. Ahogyan egy váratlan szélfuvallat megzörgette az elfagyott lombot, az ágak egymásba kapaszkodva forogni látszottak a feje fölött. Még mindig nem látott a fák között senkit. Csak mintha a nehéz szagú homály sűrűsödött volna az elfagyott lomb vetette árnyékokban. Csak most döbbent rá, hogy nincs nála a kardja. De mit is érne az emberi kovácsok acélja a Fordított világ ereje ellen? Hideg erő ez, mely mégis átolvasztja még a legerősebb férfi szívét is, lenyúzza a húst a csontjáról, mintha valaki a néma, lángoló napba akarna kitárt karokkal belezuhanni. Mintha az erő hirtelen kiment volna a lábából, térdre esett. Olyan hirtelen jött ez a láthatatlan csapás, hogy nem tudott ellene védekezni. Másképpen, mint az ellenség pengéje a csatában, és másképpen, mint a kilőtt, zuhanó nyíl, amely még sohasem sebezte fel a bőrét. Csont koppanását hallotta a hideg földön, fájdalmat nem is érzett. „Csak a kám képes utazni a Világfán” – jutott eszébe az apja szava egy régi éjjelen, a rőt fényben, a jóslótüzek lángjánál. – „De tebenned a sárkány vére van. Bagatur vére, istenek vére. Ha ezt tudod, ha ezt akarod, fiam, te erősebb lehetsz a legerősebb kámnál!”

Érezte, hogy a tagjai zsibbadnak. A föld méhéből olyan hideg áramlott, mintha a mindenség szíve is megfagyott volna. A hó körülötte vakított, és ő már nem látta a saját lélegzetét. A pára sűrűsödött a fák között. Mintha apró, hideg cseppek hullottak volna az arcára. Azután összeszedte az erejét, és feltérdelt. Balagaszun hóval borított sziklája hóval borított kurgánnak tűnt a fák közötti homályban. A korhadt deszkák, a lepusztult nemezsátrak sötétsége ránehezedett. A fák nem beszéltek.

– Atilla vagyok, Mundzuk fia! – ismételte. – Te ki vagy?

„Nem látsz?” – kérdezte újból a hang.

Az öreg ott állt egy feketére fagyott fatörzs mellett. Földig érő, sárszínű köntöséről lógtak a madárlábak, göcsörtös, rovásokkal teleírt botja a kezében, agancsos koronája közrefogta ezüst-ősz varkocsait. Arcának mélységes ráncai, akár a faháncs és a kéreg. Éppen olyan volt, mint amikor legutoljára látta. Burkut kám. Egyetlen napot sem öregedett. Atilla hunyorogva emelte rá a tekintetét.

– Szent kám?

– Ki vagy te? – ismételte az öreg, most már emberi hangján.

Atilla megismerte, hogy ő beszél. Valóban kíséret volt? A Fordított világ egyik jelenése? Hús és vér alak? Nem tudta volna megmondani. Érezte, ahogyan újból vér áramlik a hidegtől elzsibbadt tagjaiban.

– Atilla vagyok, Hunnia hercege. Az vagyok, akire ráesett az Ég árnyéka. A sárkány és a turul vére vagyok. Bagatur vére vagyok és Mundzuk fia. Azért jöttem hozzád, szellemek ura, hogy kérést intézzek hozzád! Az öreg bólintott, és az elfagyott faágak szétnyíltak, ahogyan néhány lépést tett felé.

– Most már megismerlek.

Önkéntelenül is tett egy lépést hátra. Burkut nem volt testetlen kísértet. Érezte savanyú szagát, ahogyan a közelébe ért. Látta a töredezett körmöket a sárgás, csontszín ujjakon, amelyek olyan erővel fonódtak a botra, akár a sas lába.

– Mi az, amiben segíthetek neked, Hunnia hercege?

– Házamon rontás van, melyet én magam hoztam rá. Kérlek, segítsd meg feleségemet, és mutasd meg nekem, hogyan távolíthatom el róla az átkot.

Az öreg lassan bólintott.

– Megteszem, amit az istenek megengednek nekem.

Atilla először csak a havas fenyőgallyak reccsenését hallotta és egy nagy állat fújtatását. A ló a mély erdő csendjéből jött feléjük, anélkül, hogy Burkut vagy bárki más hívta volna. Alacsony termetű volt és fekete, mint az éj. Fejének oldaláról négyágú, hegyes és hatalmas agancsok ágaztak olyan végtelenül bonyolultan, akár a Világfa ágai. A Fordított világból jött elő ez a ló, vagy valóság volt? Atilla megbűvölten állt, és abban a pillanatban nem tudta volna megmondani, hogy mi az álom és mi a való. A vad agancsa úgy fonódott tovább, mint egy fehér csontvirág. Nem dísz volt az, mint Rua lován, hanem egyenesen a koponyájából nőtt, ki, mint a valódi szarvasoké. A vénember könnyed mozdulattal kapaszkodott fel a hátára. Nem volt még nyerge sem. Jildiz fehér párát fújt és a hóba kapart, amikor meglátta a táltos lovát. Amikor csendben elindultak, Atilla mintha nem hallotta volna a paták dobbanásait, ahogyan a kám agancsos lova csodálatos könnyedséggel vágott át a hótakarón.

*

Éjjel lett, mire Mundzuk régi ordujában a kám elvégezte a tisztító szert. Először az élőket tisztította meg a dobjával, minden szolgát, őrt és cselédet egyenként, majd megparancsolta, hogy vágjanak le egy bárányt. Atilla maga vágta el a szolgákkal elővezetett jószág torkát, és tökéletesen sikerült megformálnia a mozdulatot. A csigolyák éles roppanása hallatszott, és a felszakadt nyaki ütőérből sötét vérzuhatag fröccsent az udvar havas füvére. A vért a szolgák edénybe csorgatták, ezalatt a kám hosszan dobolt az ágyban fekvő asszony fölött, és amikor kialudtak, háromszor, négyszer is meg kellett gyújtani a szoba sarkaiban elhelyezett füstölőket. Mikor végre Burkut elméjét megragadták a szellemek, és az árnyéklelke felhágott a Világfára, ráhelyezte fonnyadt, sárga ujjait Arikán meztelen hasára, és hosszan suttogott az aléltan fekvő asszony fülébe a szellemek élők számára ismeretlen nyelvén. A kám a bárány vérével jeleket, titkos rovásokat rajzolt, először Arikán, majd Atilla homlokára. Ezután elkezdődött a beteg körbetáncolása.

Atilla egy pillanatra maga is megszédült, ahogyan Burkut a dobütések gyorsulását követve forogni kezdett a tengelye körül. A kám a szent szavakat énekelte, hol halkabban, hol hangosabban: Tengrihez, Kajrához, Ülgenhez és Mergenhez, Ejerhez és Umájhoz is szólt, majd pedig minden alsóbb és alacsonyabb rendű szellemekhez, akik a fa, a vizek, a föld, a hegy, a felhők, a levegő jelenései. Külön felidézte az állati és a növényi szellemek neveit, végül kezeit széttárva lassú, nagy lépésekkel járta körül Arikán ágyát. Az idéző ének folytatódott, a tengely körüli forgás megint egyre gyorsabb lett, majd önkívületének csúcspontján, a kám hirtelen felugrott a levegőbe, és éles hangon felkiáltott.

A földre érkezve hatalmasat ütött a dobjára, fejét hirtelen hátravetette, és az arcát elfedő bőrcsíkok szétnyíltak. A kám arca szinte hústalan volt, akár egy sárgás halálfej, tágra nyílt szemében mégis egy emberen túli lét lángjai ragyogtak. Miután visszazuhant a földre, Burkut sokáig feküdt ernyedt tagokkal. Arikán lassan magához tért és kinyitotta a szemét. Megkönnyebbülten lélegzett. A szolgák kihordták a táltosnak szánt ajándékokat, a tömlőnyi tejet, a kumiszt, a terményeket és a szárított húst. Atilla ősi szertartások és régi eskük atyjától tanult szavaival búcsúzott tőle.

– Ura vagy mindannak, ami a múlt és ami a jövendő!

Az öreg csak bólintott, és szó nélkül állt a nagy udvaron. Azután megmozdult, az elvágott torkú bárányhoz lépett, lehajolt és megízlelte a vérét. Atilla figyelte az állat tágra nyílt szemét – sötét és tompa volt, akár az erdei bogarak háta, és úgy tűnt neki, mintha a jószág valójában csak békésen aludna, miközben dús füvekkel teli pusztáról álmodik. De Burkut talán most mást is látott bennük. Senki sem mert szólni vagy kérdezni, amíg az öreg ott állt, és tekintetét az udvar körüli fenyők csúcsára szegezte. Nem nézett sem Atillára, sem a neki szánt ajándékokra.

A leölt áldozati állat vére vonzza magához a lelket, ahogyan a repülő bogarak is vonzódnak a fáklyafényhez. A kám szája remegett, habár hang nem jött ki rajtuk. Még mindig látta a lelkeket, pörölt, vagy éppen egyezkedett velük.

– Tüzet látok… – szólalt meg végül Burkut, amikor visszafordult Atillához. – És látok benne egy sólymot a világ fölött repülni, látok egy sólymot, amelynek fekete aranyból vert csőre van.

Atilla meghajolt, anélkül, hogy gondolkodott volna a szavak értélmén. Burkut felült a szarvasagancsos, fekete ló hátára, és eltűnt az éjszakában.

*

Arikán három hónap múlva egészséges gyermeknek adott életet. És miként azt Atilla az álomban látta, a gyermek valóban fiú volt. Nem kapott óvónevet, mert Atilla tudta, hogy Elláknak kell nevezniük. Amikor bizonyossá vált, hogy a gyermek megmarad, tüzes gepida bort ittak a bátyjával. Buda hangulata bizakodó volt.

– A feleségem majdnem ugyanezt álmodta annak a napnak az estéjén, amikor mi ketten visszatértünk az onoguroktól. Egy nagy madarat látott repülni a világ fölött, hatalmas, tűzben égő szárnyakkal. Talán a fiad lesz az a nagy madár Atilla, aki a világ fölött száll? Talán te leszel? Vagy én leszek? Ki tudná azt megmondani?

Buda bort kért, és a borotvált fejű, kis görög rabszolga, akit még Constantinopolis falai alól hurcoltak a hunok magukkal, máris sietett, hogy újratöltse a kupákat. A bornak fanyar zamata volt.

– Csak rajtuk áll, Atilla, csak rajtunk áll most, hogy fel tudunk-e készülni arra, ami következik. Előbb vagy utóbb harc lesz. Vagy ők, vagy mi! Atyáink karddal szerezték ezt a birodalmat, és mi is jól tesszük, ha élesen tartjuk a saját kardunkat. Engem egyáltalán nem keserít el a harc!

– Hálásak lehetünk Ruának – mondta Atilla, és hagyta, hogy a bor végigcsorogjon ezüstgyűrűkkel összefont, kissé megnövesztett szakállán – hálásnak, amiért ránk is gondolt!

Testőrök és barátok vették most körül őket. Kartal erős megyeri ifjakat toborzott, Sangiban és Kajdzsigin pedig szintén csatlakozott Atilla kíséretéhez.

Turullal faragott székében ült, és Ajten, új ágyasa, egy keleti tarkan lánya fonta Buda nyaka köré a karját. Három hónappal ezelőtt vette magához Buda, és Atilla azóta sokaktól hallotta, hogy Buda a basirgan szemű lány bűvölete alatt áll. Nagy, mandula formájú szeme volt, valami fekete, bogyók nedvéből préselt erdei festékkel kihúzva. A nézésétől Atillának olyan érzése támadt, mintha nem is egy asszony, hanem maga a Nagy Erdő figyelné. Nem jó az, ha egy asszonynak ilyen nézése van!

Atilla is gondolt Ajhatunra, Rua lányára. Sokat gondolt rá egész télen, talán túlságosan is sokat azóta, hogy elutasította a közeledését. Meg kellett volna fontolnia Rua ajánlatát, mielőtt másnak adja a lányt? Ahogyan gondolatai között a jövő és a múlt ismeretlen árnyképei alakot öltöttek, eszébe jutott a győzelmi ünnepség. Felrémlett előtte a látó különös, igéző szeme, és még különösebb szavai. „Az idő ellen harcoló ember árnyékát láttam rajtad, Atilla herceg.”

– Bort még ide! – kiáltott Buda – Legyünk hálásak kegyes Rua atyánknak! Legyünk hálásak a nagy tan-hu királynak! Sokáig éljen az Ég fia!

– Sokáig éljen az Ég fia! – visszhangozták az előkelők és harcosok.

A vágott arcú vándorregös és két kísérője nemrégiben érkezett az Atil partjára. Miután Buda felemelte a kupáját, vad dallamot játszottak lófejjel faragott dombra lantjukon.

Buda egészen belemerült ebbe a játékba. Amikor fel akart állni az egyensúlya megbillent, meglökte az asztalt, a kancsó felborult, és vérszínű bor szabadon folyt a gyalulatlan faasztalon.

– Hagyd – mondta Dilara, az ágyasa, amikor Buda a szolgákért kiáltott.

Rádobott valami rongyot az asztalra, amelyet az egyik lócán talált, és a fehér anyag pillanatokon belül egészen vörössé vált, akár a vérbe áztatott gyolcs.

– Szövetségünk legyen erős! – mondta Atilla, és felemelte a serlegét, mit sem törődve a vérként terjedő folttal.

– Legyen erős! – válaszolta Buda, és szélesen elmosolyodott. – Az istenek velünk vannak. Igyunk vér szerinti atyánkra is, Mundzukra!

– Mundzukra! – ismételte Atilla. – Árnyéklelke legyen örökké boldog a Világfán.

Tudta, hogy hamarosan, méltóvá kell válnia hozzá.

{1}  Ordu (orda): (királyi, vezéri) központ a török és mongol népeknél.

{2}  Sámán, szent ember, gyógyító a török nyelvű népeknél. (A hun nyelvet valójában nem ismerjük. A hun szavak hangzásának többségét, a különböző mai török nyelvekből próbáltam rekonstruálni, és kisebb részben a mongol nyelvből igyekeztem visszakövetkeztetni.)

{3} Atil: a Volga török neve.

{4} Katun: úrnő.

{5} Bagatur (Modu, Mao-tun, más írásmód szerint: Bagatur, Bátor): az ázsiai hun birodalom alapítója, szakrális királya.

{6} Fordított világ: a Közép- és Belső-Ázsia, illetve Szibéria, főként nomád népeinek hitvilága szerint a „túlvilágon” minden fordítva történik, mint az „evilágon”: a halottak élnek, itt nappal van, ott éjszaka stb.

{7} Umáj: a török és mongol népek hitvilágában a termékenység istenasszonya. Minden nőiséggel kapcsolatos dolog (valamint a gyermekek is) a védelme alatt áll.

{8} Erlik kán: a rontás és a betegség ura, a pokol (tamag) fejedelme a tengrizmusban.

{9} Árnyéklélek (szabadlélek): a testtől elszakadó pl. álomban, látomásban elszakadó lélek a nomád népek hitvilágában.

{10} A Maral név jelentése ’nőstényszarvas’ (török).

{11} Tamag: pokol a tengrista világképben.

{12} Szász Béla értelmezésében „[A] kínai forrásokban Luan-ti (Hilien-te, Luan-te) néven szereplő dinasztia az ázsiai hunok királyi dinasztiája, amelyet magyarul »sárkány törzsnek« hívhatunk a hunok ősrégi totemállatáról elnevezve.”

{13} Ulusz: nemzet, ország, birodalom, szállásterület elnevezése, az altáji népeknél.

{14} „A hún állam fejét tan-hunak […] nevezik.” Szász Béla

{15} Fehér, vörös stb. itt: a sztyeppei színszimbolika szerint az égtájak jelölése.

{16} Tümen: a sztyeppei hadviselés alapegysége (kb. 10 000 ember).

{17} Kurgán: halomsír a sztyeppei civilizációban.

{18} Tamga: betű (rovás), pecsét, nemzetségjel, felségjel a sztyeppei civilizációban.

{19} Kut, kutlélek: a sztyeppei hagyományok szerint a testet vitalizáló erő. A kuton keresztül vannak az emberek kapcsolatban a Mennyel. A szakrális uralkodó több kutot birtokol, mint mások: ez mutatja, hogy legitim uralkodó.

{20} Április.

{21} A ’jula’ alak több török törzsszövetségből is ismert, személyi, törzsnévként, etimológiailag megfelel a magyar ’gyula’ alaknak.

{22} Arcsura és karakorsak: lidércalakok a török mitológiában.

{23} Akacirok: „erdei népek”, az erdős szyteppe lakói, a török fa (ağaç) szóból.

{24} Talp: a tutaj régies megnevezése.

{25} Atakám: a „legöregebb”, legnagyobb tiszteletnek örvendő kám.

{26} „Segíts nekem, uram!” (latin)

{27} A Karaton szó szerinti jelentése a török nyelvekben: ’fekete köpenyes’. Neve mint a „hunok nagykirálya” egyedül a thébai Olümpiodórosznál maradt fent.

{28} Nardokan: a téli napfordulónak megfelelő nagy ünnep a tengrizmusban.

{29} Egy kínai területen fennmaradt hun eredetű romváros neve a ’fehér város’ vagy ’fehér vár’ jelentéssel is ismeretes.

{30} Tarkan: előkelő a török népeknél.

{31} Aul: legelő, csorda, szállás.

{32} Balamir: Jordanes Geticájában (és a magyar szakirodalomban többnyire) „Balambér” néven szerepelő hun király.

{33} Garis aj: október.

{34} Kafkas: a Kauzázus török neve.

{35} A mai Moldva és Havasalföld határvidékén, a Buzau/Bodza folyó vidékén.

{36} Szent Pál levele a rómaikhoz.

{37} A korintusiakhoz írt első levél (1Kor 13:12).

{38} „A szél ott fúj, ahol akar, hallod a zúgását, de nem tudod, honnan jön és hova megy. Így van vele mindenki, aki a Lélekből született.” Jézus szavai Nikodémushoz (Jn 3:1–15.).

{39} Ulugh-Kun: a „nagy nap”, a közép-ázsiai tengrizmus egyik nagy tavaszi ünnepe.

{40} Kharvad-hegység: Kárpátok (hun jellegű fantázianév).

{41} Germania: római provincia – a „germánok” elnevezés csak később, a provincia bizonyos lakosairól, törzseiről ragadt át az egymással rokon, hasonló nyelvet beszélő északi népek családjára.

{42} Öd Tengri: a második Türk Kaganátus Bilge kagánjának orkhoni sziklafeliratain „az idő istene” vagy Tengri mint „az idő ura”.

{43} Ókori görög, ezoterikus jellegű beavatási kultusz, amely kapcsolatban állhatott mágikus rítusokkal is.

{44} Bő: nemzetségfő vagy ’tekintélyes ember’ a korai magyaroknál.

{45} Tömény: a tümen magyar megfelelője.

{46} A Bodza folyó török neve a mai Havasföldön.

{47} Cikádadísz: jellegzetes hun fibula, „rovar alakú” ruhakapcsoló tű.

{48} A tengrista pantheon Tengrihez közel álló kiemelt istenei (fény, élet, jó szerencse, értelem-intellektus urai).

{49} Dzsagun: század (mongol).

{50} Ötüken: így nevezték az I. Türk Kagantátus központját – utalással a török népek mitikus őshazájára, a „világ közepére”. Egyes források szerint és Otuken vagy Otugen (:) lehetett az ázsiai hunok központjának elnevezése is. A vallási hagyomány szerint pedig Ötüken ’a világ tengelyét’ (Axis Mundi) jelenti, ugyanakkor a poklok szféráitól a mennyek szférájáig emelkedő Világfa szimbolikus „helyét” is.

{51} Tavan-bogd: az Altáj hegység 4374 méter magas csúcsa a mai mongol–orosz határon, a mongolok egyik szent hegye.

{52} Bagatur: itt tiszteletbeli megszólítás az ázsiai hun birodalom szakrális királya után. Jelentése: ’hős’ (török–mongol), ebből ered a magyar ’bátor’ szó.

{53} Tamarisz királynő: a Masszagéta Törzsövetség női uralkodója. Hérodotosz szerint ő győzte le és végeztette ki II. Kürosz perzsa királyt, az Óperzsa Birodalom alapítóját.

{54} Egy kínai feljegyzésekben fennmaradt legenda szerint Bagatur így végzett a hunok árulójává vált apjával, Tumannal (Tou-man).

{55} A szkíta agancsos lófejdísz: a fény, a Nap és Istennel kialakított kapcsolat jelképes kifejezése.

{56} Arban: tized (mongol).

{57} Tündök: egy kör alakú fakeret, amelynek a belsejében egy kupolaszerű rácsozat van. A keret külső peremén vannak kialakítva azok a lyukak, ahová a tetőlécek végei illeszkednek.

{58} Aquila non captat muscas – latin eredetű szállóige.

{59} Galea – római legionárius sisak.

{60} Ister (Isztrosz): a késő római korban az Al-Duna neve Pannonia és Moesia között.

{61} Jarl: arisztokratikus cím a régi germán népeknél.

{62} Bagaudák: colonusok és szökött rabszolgák római államhatalom ellen felkelő bandái, a birodalom nyugati tartományaiban (főként Galliában és Hispaniában).

{63} Mt 13:44–52.

{64} Uram, irgalmazz! (görög)

{65} Fil 2:9.

{66} „Élek, de már nem én, hanem Krisztus él énbennem. Minthogy azonban most még testben élek, Isten Fiának hitében élek, aki szeretett engem, és feláldozta magát értem.” Gal 2

TARTALOMJEGYZÉK

BORÍTÓ

CÍMOLDAL

SZEREPLŐK

KITÁRULÓ ÉG

1. FEJEZET

1

2

3

2. FEJEZET

1

2

3

VÉR A FOLYÓBAN

3. FEJEZET

1

2

3

4

4. FEJEZET

1

2

3

4

5

6

5. FEJEZET

1

2

3

4

5

6

A SZÖVETSÉG ÁRA

6. FEJEZET

1

2

3

4

5

6

7. FEJEZET

1

2

3

4

5

6

8. FEJEZET

1

2

3

4

9. FEJEZET

1

2

3

EPILÓGUS

JEGYZET