Világvége

Tamás Gáspár Miklós
válogatott politikai-filozófiai írásai

II.
Csonkamagyar patológiák
2010–2019

Válogatta és jegyzetekkel ellátta
Sipos Balázs

Kalligram
2023

© Tamás Gáspár Miklós, 2023
ISBN 978 963 468 442 8

Szerkesztői előszó

Jelen kötet Tamás Gáspár Miklós 2000–2022 között írt politikai-filozófiai publicisztikái négykötetesre tervezett válogatásának második darabja. Mint az első kötet előszavában jeleztük, a gyűjtemény tervét a szerkesztő vele közösen gondolta el, mint a 2021-es Antitézis-kötet (anti)téziseinek magyarországi társadalmi folyamatokon való demonstrációját, de összeállítását ő már nem érhette meg; ezért minden felelősség e sorok íróját terheli.

A válogatás elvét az adta, hogy minél részletesebben tegyük olvashatóvá a szerző korszakanalízisét, a „posztfasiszta állapot” magyarországi kiépülését és megszilárdulását, akár az ismétléseket vagy redundanciákat is kockáztatva, hogy az olvasó ne csupán egy-egy végső állítást vagy formulát kapjon, hanem nyomon követhesse a gondolatok kiforrásának folyamatát is; meggyőződésünk szerint így képezheti jelen kötet, csakúgy mint az előző, a korszak jelenben íródó krónikáját.

A szóban forgó posztfasizmus, mint a Világvége I.-ben közölt hasonló című tanulmányban olvashatjuk, olyan kormányzástechnika, amely az állampolgársághoz köti az emberi jogokat, állampolgárságot azonban csak partikuláris (etnikai, vallási, habituális stb.) kritériumok teljesítése esetén biztosít, ezáltal az emberiség egy részét kizárja az elvileg univerzális jogokra jogosultak köréből; így nyílt erőszak nélkül is képes durván kirekesztő, a sérelmezetteket előre elnémító politikát folytatni.

A szerző értelmezésében erre a kirekesztésre, a populáció pacifikálására az értéktermelésben az automatizáció révén az elmúlt fél évszázadban beállt változások (a „negyedik ipari forradalom”) miatt van szükség. Egyfelől Marx Grundrisséje („Töredék a gépekről”), Moishe Postone (Time, Labour, and Social Domination), illetve az olasz operaismo (Antonio Negri, Mario Tronti, Paolo Virno…) elemzéseit követve, másfelől Giovanni Arrighi és Robert Brenner gazdaságtörténészek kutatásaiból inspirálódva Tamás Gáspár Miklós is fenntartja, hogy (1) a hagyományos értelemben vett mezőgazdasági és ipari termelőmunka elsődlegessége, egyben mint fő szocializációs gyakorlat, a nyugati világban felszámolódott; (2) a nyugati termelékenység a ’70-es évek óta folyamatosan zuhan, a háború utáni „felhalmozási ciklus” lezárult, felváltotta a „financializáció”, immár a bankszektor és a „kognitív szektorok” a legjelentősebbek, így azok a bérmunkások, akik nem ezekben a „magas hozzáadott értékű” szektorokban dolgoznak, feleslegesebbek, mivel a tőke mindig talál olcsóbb munkaerőt fejletlenebb régiókban, és immár nem akadályozzák nemzethatárok az átvonulásban; (3) ennélfogva a nyugati kormányzatok nem képesek és nem is hajlandók fenntartani a háború után a szociáldemokráciával (pártokkal és szakszervezetekkel) kötött alkut: a teljes foglalkoztatottság és a nagylelkű szociális támogatások politikáját (nincs annyi munkahely; nincs „értelme” hozzájárulni a munkásosztály fizikai és szellemi reprodukciójához); (4) ennek pedig túlbecsülhetetlenül súlyos következményei vannak a félperifériás államokra is, ahol a szocialista berendezés minden pozitív öröksége (nagylelkű szociális támogatások és kultúrafinanszírozás, társadalmi mobilitás elvi támogatása, antirasszizmus) felszámolódott, a negatív örökségek (alacsony jogkövetési hajlandóság autoritarizmussal kombinálva, krónikus aluképzettség, izoláció) viszont továbbra is igen elevenek.

A „posztfasiszta állapot” funkciója, hogy a munkavállalás viszontagságaival szemben politikai oltalomra jogosultak körét korlátozva, a jogosulatlanokat etnikai vagy morális alapon megbélyegezve egymás ellen fordítsa a populáció egyelőre még dolgozó és a munka világából végleg kiesett rétegeit, így elejét vegye minden antikapitalista elégedetlenség artikulálásának, úgy állítva be, mintha az automatizáció előnyeiből (jobb minőségű, nagyobb mennyiségű árucikk; megnövekedett kommunikációs és szórakozási lehetőségek; „rugalmas és kényelmes munkalehetőségek”) bárki részesülhetne, aki elég szorgalmas és leleményes, a hátrányok pedig csak a populáció maradi részét sújtanák.

Ebben a helyzetben a keleti félperiféria államainak, amelyek a gazdaság áramvonalas szektoraiban (kommunikáció, elektronika, gyógyszerészet, illetve bankszektor) megfelelő technológia és szakértelem, illetve önálló befektetési tőke híján versenyképtelenek, egyetlen lehetősége, hogy a régi típusú mezőgazdasági és/​vagy ipari szektoron keresztül próbálnak térségi vetélytársaikat legyűrve bekapcsolódni a globális termelésbe, aminek az érdekében mesterségesen alacsonyan tartják a munkaerő árát, a nyugatiaknál is tőkebarátabb munkatörvényeket hoznak, a közoktatás hangsúlyait pedig – a kulturális hagyomány birtokbavétele, a szellemi felszabadulás és a kritikai érzék kialakítása helyett – a kétkezi munkákhoz kellő és nagyobb engedelmességre szoktató szakképzésekre helyezik át. További esélyt kínál a távol-keleti fejlődő gazdaságok tőkéjének az idevonzása (újabb antiszociális kedvezmények árán), a lakosság pacifikálását pedig a perverz újraelosztással lehet elősegíteni: hatékony populáris (népi) társadalmi mozgalmak és szakszervezetek híján a nyilvánosságban egyedül aktív középosztály (a „nemzeti burzsoázia”) megnyerése elegendő a politikai hatalom megszilárdításához.

Ennélfogva a Nemzeti Együttműködés Rendszerének (NER) kiépülését, a kötetben elemzett időszak legfőbb eseménysorozatát Tamás Gáspár Miklós úgy mutatja be, mint a negyedik ipari forradalomra adott reakciót, Magyarország alárendelt pozíciójának megszilárdítását a globális kapitalizmusban, a valóban rendszerellenzéki, azaz antikapitalista politizálás lehetőségét pedig úgy, mint aminek legelsősorban ezt a kondíciót kell tudatosítania, és ennek ellenében kell széles társadalmi koalíciót kovácsolnia a bérmunkásokból, a közalkalmazottakból, a bizonytalan helyzetűekből és a munkanélküliekből, hátha sikerül kiküzdeni a szociális és kulturális intézményrendszer fenntartásában való állami szerepvállalás újbóli megerősítését (ingyenes oktatás és egészségügy; az alapvető élelmiszerek és a lakossági energiahasználat alacsony ára; bőkezű kultúrafinanszírozás), hosszabb távon megalapozni a szélesebb körű, valóságosabb demokratikus részvétel intézményeit is.

Jelen cikkgyűjteményből mindezt leggazdagabban a 2014-es diákmozgalmat elemző és tanácsokkal ellátó „Szolidaritás és kritika” c. írás – érzésünk szerint teoretikus értelemben a kötet legkiemelkedőbb darabja – bontja ki, a szerző kormányzástechnikai reformjavaslatainak legteljesebb felsorolása pedig a „Vigasztalás nehéz időkben” c. esszében olvasható, amely önmagában cáfolja, hogy marxi, emancipatorikus alapon ne lehetne a demokratizálódás érdekében akár még a bérmunkarendszeren belül is roppant konkrét – és a „balközép” a korszakban produkált ötleteinél jóval invenciózusabb – indítványokat tenni (nem feledve, hogy a marxista politika célja nem a képviseleti rendszeren belüli demokratizálódás, valamint a nyilvánossághoz való hozzáférésnek, a kulturális, szellemi és anyagi javaknak, illetve presztízseknek az egyenlőbb elosztása, hanem a bérmunka és az állam eltörlése).

A 2010–14 közötti időszakban a NER ilyen irányú értelmezése jóformán egyedülálló volt a magyar közbeszédben; azóta – nem kis részben Tamás Gáspár Miklósnak köszönhetően – egyre több történeti és társadalomelméleti kutatás halad ezen a vonalon, egyre több publicista használja ezeket az interpretációs fogalmakat és célképzeteket, ezzel párhuzamosan pedig egyre több társadalmi ágens ismerte fel azt is, hogy a hierarchikus (képviseleti) alapon működő ellenzéki pártok alkalmatlan politikai formát nyújtanak a megfelelő politikai követelések megfogalmazására: a kötet mindkét folyamatot üdvözli, számos írásban méltatva a marxista alapú elemzések megszaporodását (a megújult Eszmélet, a Fordulat, az ekkor létrejött Mérce cikkeit, a Helyzet Műhely tevékenységét stb.), illetve a részvételi alapú baloldali politizálás visszatérését a magyar és nemzetközi nyilvánosságba (a HaHa diákmozgalmától a szociális dolgozók szervezte „elégedetlenség napja” rendezvényén át a pedagógusok ellenállásáig, globálisan pedig a Sziriza, a Podemos és Jeremy Corbyn fellépéséig).

Noha a krónika végkicsengése, miután a harmadik Fidesz–KDNP-kormány elsöprő választási győzelmét kénytelen regisztrálni, derűsnek aligha nevezhető, némi remény – paradox módon – mégis megcsillan abban, hogy ekkorra a 2010–18-as időszak összes számottevő ellenzéki formációja felmorzsolódik vagy jelentéktelen lesz, vagyis elenyészik az összes olyan jobbközép alakulat, amelyek „a parlamenti kreténizmust” erősítve mindaddig elleplezték, hogy az aktuális krízis, a 2018-ra biztosan elért mélypont, amelyet a menekültválság és a klímakatasztrófa, a majdani Világvége IV. két központi, de már itt fel-feltűnő eseménye súlyosbított, a társadalmi mobilizációnak az eddigiektől teljesen eltérő módozatait kívánja meg; ha ezek a módozatok mindmáig nem is állnak rendelkezésre, illetve ha a rendszerváltás véglegesen kudarcot is vallott, a „jóléti állam kísértete” is elenyészett, így aztán (mint a szerző már 2009-ben fogalmazott) „mindent elölről kell kezdenünk”, legalább egy fokkal tisztábban látjuk hazánk helyzetét – és hogy milyen irdatlan a feladat, és milyen kevés a mentség.

A szövegeket a szerkesztő gondozta, jelöléseiket egységesítette, mindig igyekezve tiszteletben tartani (szükség esetén – az írások egykori szerkesztőit felülbírálva – helyreállítani) Tamás Gáspár Miklós idiomatikus nyelv- és szóhasználatát. A szerkesztői lábjegyzetek egyfelől a hiányzó hivatkozásokat adják meg (vagy frissítik a szerző hivatkozásait, ha az éppen idézett kötet azóta megjelent újabb kiadásban); másfelől a politikai, gazdasági, történeti stb. háttérfolyamatokat mutatják be – ott, ahol a kontextus a mából olvashatatlannak tűnt, a szokásosnál részletesebben. A szerkesztő célja az volt, hogy azok is a lehető legmélyebben érthessék a szövegeket anélkül, hogy ehhez bármifajta külső forrást igénybe kellene venniük, akik az itt megszólaltatott évtizedet nem őrzik emlékezetükben, ennélfogva viszonylag ismeretlenek előttük a felvonultatott személyek, a vitatott álláspontok, az elemzett vagy utalásszerűen felvillantott események. Ezeket az újonnan beszúrt szerkesztői lábjegyzeteket minden esetben {…} jelöli; beszélő alanyuk ugyanaz, mint aki jelen sorokat szignózza.

Sipos Balázs

Budapest, 2023. augusztus 28.

Tamás Gáspár Miklós a kötetben hivatkozott bibliográfiája

A szem és a kéz. Bevezetés a politikába. Budapest: Független Kiadó, 1983.

Másvilág. Budapest: Új Mandátum Könyvkiadó, 1994.

Törzsi fogalmak I–II. Szerkesztette Miklós Tamás. Budapest: Atlantisz, 1999.

Antitézis. Válogatott tanulmányok 2001–2020. Fordította és szerkesztette Sipos Balázs. Budapest: Kalligram, 2021.

A túlsó pólus. Szerkesztette Kelemen Pál és Sipos Balázs. Budapest: Kijárat Kiadó, 2023.

Világvége I. A korszellem dúdol. Válogatta és jegyzetekkel ellátta Sipos Balázs. Budapest: Kalligram, 2023.

A történelem urai
(2010. május 27.)

Rég nem volt alkalmam hatalmon lévő magyar nemzeti jobboldallal foglalkozhatni.1 Már szinte el is felejtettem, milyen érzés. Ha én magam nem változtam volna meg közben, unnám a témát, mert a magyarországi – és általában a magyar – nemzeti konzervatívok pontosan ugyanolyanok, mint voltak, persze az idő teltével kop., pecs.

A totálisan vadonatúj, példátlan, precedens nélküli, sohasem látott, megdöbbentő, elképesztő, lélegzetállító, a múltat mindenestül eltörlő fordulatot Magyarország legrégebben (22 éve) működő pártvezére viszi véghez, aki az „előző rendszer” – a polgári demokrácia, a liberális kapitalizmus – egyik irányítója volt kezdettől mindvégig, azé, amelyet most fülsiketítő robajjal megdönt. És már megint akad néhány, hm, jelentékeny elme, aki ezt komolyan veszi. Riadalommal vagy ujjongással. Jó, megértem, hogy a szűnni nem akaró hanyatlás szürkeségében sokan szeretnék, ha végre már történnék valami, akár valami szörnyű. Hát szörnyűnek elég szörnyű, de nincsen benne semmi új.

Amikor anno nyüstöltem a nemzeti jobboldalt, a rendszer – a polgári demokrácia, a liberális kapitalizmus – védelmében tettem, az ismert szabadságpárti alapállásból. Ámde ezt a rendszert nem óhajtom többé védeni. Sőt. Természetesen nem vagyok közömbös a rendszer különféle változatai iránt, s a tekintély- és parancsuralmi variáns továbbra se nyerte el rokonszenvemet. A kisebbik rossz politikájával mindazonáltal fölhagytam.2

Nem sok védenivaló maradt az 1989-ben keletkezett rendszeren; a nemzeti jobboldal helyesen érzékeli, hogy a közhangulat mást szeretne. Ám a nemzeti jobboldal nem nagyon változtatja meg a rendszert, csak ront rajta.

Az nem lényeges változtatás, hogy a manapság szokványos módon folytatja a segélytől függők stigmatizálását és kriminalizálását – az első, „szimbolikus értékű” rendelkezései azoknak a magatartásoknak a szigorúbb büntetését szorgalmazzák, amelyeket a közvélekedés a romákhoz köt –, meg hogy szidalmazza a spekulációs és banktőkét (ezt az Egyesült Államok és az Egyesült Királyság vezetői is rutinszerűen megteszik, márpedig az bajosan állítható, hogy Amerika és Anglia nem kapitalista), meg hogy a szociálpolitikát büntetőpolitikával helyettesíti (ezt a Francia Köztársaság derék elnöke se csinálja másképp), meg hogy pikáns rendőrállami ízeket kever az általános savanyába.3 Utálatos, igen, de persze banális. A nemzeti jobboldal fölszámolja a köztisztviselői pálya biztonságát, s így a félelem láncával kapcsolja magához a hivatalnoki kart;4 enyhíti a közbeszerzési ajánlatok versenyeztetésének föltételeit, úgyhogy ami miatt sok szocialista ülni fog, azt a nemzeti konzervatívok majd törvényesen művelhetik, s így nem lesznek korrupciós ügyeik, mert nem lehetnek: ez úgyszintén triviális.5 A nemzeti konzervatívok saját érdekükben módosítják a választási rendszert, a kormányzati szerkezetet és a közigazgatást – mi mást várhattunk tőlük?6 Csúf, unfair lépések, de egyáltalán nem szokatlanok. A most benyújtott kormányprogram7 csak homályos közhelyeket tartalmaz, de a jobboldal – szemben némely gyanakvásokkal – nem titkolja a valódi szándékait, hanem fogalma sincs róla, mit csináljon, ami ebben a nehezen áttekinthető válsághelyzetben, ráadásul a nemzetközi pénzügyi szervezetektől és az Európai Uniótól való függés, a korlátozott szuverenitás körülményei között nem csoda. (Orbán Viktor szerint Magyarország az ő hatalomátvételével „visszaszerezte önrendelkezését”.8 Ugyan.) A jobboldal tanácstalansága a gazdasági alapkérdésekben hosszú évek óta köztudomású.

Mi végre hát a zengzetes „forradalmi” irgum-burgum? Egedy Gergely – jegyezzük meg ezt a nevet –, a nemzeti jobboldal szókimondó teoretikusa nem habozott kijelenteni, hogy ez bizony ellenforradalom.9 De az-e csakugyan? Szándékában minden bizonnyal. Vegyük szemügyre az általános elképedést okozó Trianon-törvény10 nagymellényű bevezetését:

„Mi, a Magyar Köztársaság Országgyűlésének tagjai, azok, akik hiszünk abban, hogy Isten a történelem ura, s azok[,] akik a történelem menetét más forrásokból igyekszünk megérteni, hazánkért és a magyar nemzet egészéért az Alkotmányban rögzített felelősségünk jegyében, a magyarság egyik legnagyobb történelmi tragédiájára, a történelmi Magyarországot szétdaraboló s a magyar nemzetet több állam fennhatósága alá szorító, 1920. június 4-én aláírt békediktátumra emlékezve, számot vetve e békediktátum által okozott politikai, gazdasági, jogi és lélektani problémák máig tartó megoldatlanságával, egyaránt tiszteletben tartva a magyar nemzet érdekeit és más nemzetek jogát arra, hogy a magyarság számára fontos kérdésekről másként gondolkodjanak, attól a céltól vezettetve, hogy e cselekedettel hozzájárul[j]unk a Kárpát-medencében együtt élő népek és nemzetek kölcsönös megértésen és együttműködésen alapuló békés jövőjéhez, s egyúttal a XX. század tragédiái által szétdarabolt Európa újraegyesítéséhez, a következő törvényt alkotjuk…”

Huh.

✻

Mivel legutóbb a neobumburnyák médiaértelmiség egyik ifjú prominense kinyilvánította, hogy a német szerzők idézése „zsibbasztó” szokásom, nem fárasztom az olvasót Karl Löwith és Hans Blumenberg vitájával a teológiai fogalmak szekularizációjának ágas-bogas problematikájáról,11 de annyit elmondhatok, hogy Isten nem lehet a történelem ura.

Nem lehet, mert maga a „történelem” fogalma – tehát az a hipotézis, amely szerint az emberi közösségek létének előföltételei nem állandók – szöges ellentétben áll a minden vallás alapján álló teodiceával, vagyis avval, hogy az emberi állapotban foglalt szenvedés és igazságtalanság összeegyeztethető Isten mindentudásával, mindenhatóságával, jóságával és igazságosságával. A „történelem” annak az embercsoportnak az alapföltevése, amelyet Joseph de Maistre „a szektának” nevezett.12

„A szekta” – amelynek büszke és önérzetes tagja vagyok (bár olykor szundikálok) – még mindig kísérti a magyarországi nemzeti jobboldalt. Bár a „történelem ura” kifejezés tekintélyes forrásból származó idézet, világosan mutatja, hogy ez a jobboldal nem igazán konzervatív. A konzervatív „rendszer” a konzervatív önértelmezésében egyáltalán nem rendszer.13 Ezért beszél Orbán Viktor pártja „forradalomról” és „új rendszerről”:14 még mindig a jakobinizmust majmolja, holott persze nem jakobinus; jobboldali, de valójában nem konzervatív. Következetes viszont, amikor „jó kormányzásról” cseveg.15 Ennek a kormányzásnak az alapja azonban a heves nacionalizmus (szintén antikonzervatív lelkiállapot és eszme), amelyet állami ideológiaként óhajtanak elfogadtatni (a „nemzeti együttműködés rendszere”, Trianon-törvény, „kettős állampolgárság” stb.), és evvel a konformizmust kikényszerítő világnézeti államot alapítani. Ez azonban mind a konzervatív lelkülettel, mind a keresztyén beállítottsággal, mind a nacionalizmus leglényegével ellentétben áll. (Mindez már az 1920-as évek hivatalosan is így nevezett „ellenforradalmi rendszerében”, a „keresztyén-nemzeti kurzusban” is nehézséget jelentett, föl is váltotta gr. Bethlen István pragmatikus-konzervatív kormányzása, amely ugyan szintén a határrevíziós irredentizmust tekintette hivatalos ideológiájának, de még arra is képes volt, hogy perszonáluniót, azaz közös román Hohenzollern királyt javasoljon Romániának és Magyarországnak.) Az „egységes magyar nemzetnek” mint hivatalos államdoktrínának a meghirdetése azért önellentmondó, s ennélfogva téves, mert a világnézeti állam bevezetése (amihez egyetlen eszköz áll rendelkezésre: a csaknem leválthatatlan egységpárt s a vele összeforrt médiahatalom) akaratlanul is érvelést, tehát vitát kezdeményez, s így kiváltja a kritikát, amelyet el akar kerülni – rosszabb esetben el akar fojtani.

Mennyire valószínű az, hogy különféle, egymással ellentétes nacionalizmusok egyszerre legyenek igazak? Az új magyar államdoktrína szerint a trianoni (1920), ill. párizsi (1947) béke igazságtalan, helytelen, valahogyan – ha nem is határmódosítással (azaz, ha őszinték vagyunk, háborúval) – meg kell „haladni”. A szlovák, román, szerb, osztrák, horvát, szlovén, ukrán (nem minden esetben ennyire hivatalos) államdoktrína szerint ennek a fordítottja igaz. Ámde ezek szerint akkor vagyunk jó hazafiak, ha a trianoni (!) határokon belül elítéljük a trianoni/​párizsi „békediktátumot”, rajtuk kívül pedig lelkesen üdvözöljük. Ráadásul a Trianon-törvény visszaesik az alapjogi (liberális) érvelésbe: kisebbségi jogokat, autonómiát emleget16 – önmagában helyesen; ez az érvelés azonban visszautal a trianoni békeszerződés kiváltó okaira, amelyek közül a legelső a néhai Magyar Királyság elnyomó nemzetiségi politikája. (Főként egyébként ez motiválta a Monarchia népeinek az elszakadási törekvéseit is, amelyek nagyban hozzájárultak az első világháború kitöréséhez, s evvel a „történelmi Magyarország” pusztulásához.) Ezekben a napokban sűrűn fölemlegetik, hogy az első világháború előtt a Kárpát-medence összlakosságának 52 százaléka élt kisebbségi sorban, a háború – és Trianon, Saint-Germain – után már csak 29 százaléka, ez pedig mára 10-12 százalékra apadt (asszimiláció, kivándorlás). Nehezen állítható, hogy a mai helyzet „önmagában” igazságtalanabb, mint a Trianon előtti volt. A trianoni békének nem az igazságtalansága a legfájdalmasabb, hanem a sokkal mélyebb, nehezebben körülírható, szerteágazó történelmi-kulturális következménye, elsősorban az, hogy a magyarság egy világbirodalom vezető népeként élvezett „európai állását” – s evvel a régi magyarság ma már alig érthető kulturális kontextusát, műveltségét, önérzetét – vesztette el, a protestáns Erdély ellensúlyának megszűnése pedig fölbillentette azt, amit a valahai bipoláris feszültségben és egyensúlyban jellegzetesen „magyarnak” éreztek. Ezeknek a valóságos és föltehetőleg gyógyíthatatlan gondoknak a halvány nyoma se található a jobboldali többségű új Országgyűlés nagyhangú deklarációiban.

✻

Ennek oka – a szánalmas intellektuális színvonalon kívül – az, hogy mind a Trianon-törvény, mind pedig a „kettős állampolgárságról” szóló törvény (Robert Fico föltételezéseivel17 ellentétben) elsősorban befelé szól, címzettei a csonkamagyar állam polgárai. Számukra jelölték itt ki az új állami világnézet körvonalait, s ennek a mostani keserű, bosszúszomjas válsághangulatban nagy az ereje, különösen azért, mert ráhangolódik a külvilággal szemben érthetően ellenséges sovén indulathullámra. Ezt szemléletesen mutatja az is, hogy ezekben a kérdésekben a szép reményekre följogosított Lehet Más a Politika (LMP) – nagy csalódást okozva – a Fidesz kaffogó ölebeként viselkedik.18 A Trianon-törvény politikailag üres, hiszen semminemű cselekvés nem következik belőle (a Jobbik nevű posztfasiszta képződmény sokkal következetesebb, amikor a szövegbe explicit irredenta-revíziós kitételeket illesztene), csak annak belátása, hogy az új hatalom szemszögéből mit célirányos hinnie és vallania a csonkamagyarnak, ha jót akar magának és szeretteinek.

Ez nagy semmi, de elég borzasztó semmi.19

Ámde Orbán Viktor téved. Mi magyarok tiszteletlen, engedetlen, rendetlen nép vagyunk, és az oktrojált világnézeti állam nem nekünk való. Orbán Viktornak és barátainak sokáig lehet osztatlan hatalmuk, de ki fogják őket kacagni.

Az ellenállás érthető hiánya
(2010. november)

A Nemzetközi Valutaalap, az Európai Bizottság, illetve a magyar kormány közötti nézeteltérésben véleményem szerint a magyar kormánynak, vagyis az Orbán Viktor vezette jobboldali kormánytöbbségnek volt igaza.1 Nem csak azért, mert a Nemzetközi Valutaalap (az IMF) tanácsai és utasításai köztudomásúlag sok országot tettek tönkre, s magát az intézményt a közgazdaság-tudományi szakma konszenzusa inkább ártalmasnak, mint hasznosnak tartja, nem is csak azért, mert az Európai Bizottság által méltánytalanul, elfogultan megfogalmazott „konvergenciakritériumok” és „hiánycélok” tudományos értéke, racionalitása és a valósághoz való viszonya alatta marad a kávézaccból való jóslásénak,2 és még csak nem is pusztán azért, mert ezek az intézmények a gyarmatosító indokolatlan arroganciáját éreztetik a kisebb és gyöngébb tagállamokkal. Hanem azért is, mert a globális tőkének ez a két – meglehetősen színvonaltalan és ügyetlen – képviselete olyan kétes elveket próbál mindenkire ráerőszakolni, mint a „jegybanki függetlenség”, amely kivonja a monetáris politikát a még itt-ott úgy-ahogy megmaradt „demokratikus” ellenőrzés alól (ennek legvégletesebb és legvégzetesebb példája magának az Európai Központi Banknak a működése), ezáltal – a nemzetközi bíráskodás és bírói jogalkotás egyre kaotikusabb és átláthatatlanabb, joghatósági és fölhatalmazási (legitimitási) szemszögből pedig egyre bizonytalanabb szétburjánzásával egyetemben – sikeresen rombolja a népszuverenitás néhol még föl-föltünedező düledékeit.

A jobboldali magyar kormány határozottan lépett föl az eladósodott magyarországi középosztály hitelezőivel szemben (kilakoltatási moratórium, bankadó, a külföldi devizában való hitelezés betiltása, közüzemi díjak befagyasztása, a háztartási alkalmazottak díjazásának kivonása az adózásból, a GYES meghosszabbítása három évre az érintett szülő egyidejű munkavállalásának tilalmával, az örökösödési adó tervezett csökkentése).3 Néhány jelképes gesztussal utalt rá, hogy lassítaná a közszolgáltatások és az állami tulajdonban lévő infrastruktúra leépítését és a maradék állami vagyon privatizálását (pár vasúti szárnyvonal újramegnyitása stb.). Nem lehetetlen, hogy az egyensúlyi politika lazításával, a bankokra gyakorolt nyomással, a szociális és kulturális, ill. kutatási-fejlesztési kiadások (amúgy problematikus) mérséklésével, az Új Széchenyi Tervben homályosan kilátásba helyezett ösztönzők bőkezű alkalmazásával az úgynevezett kisvállalkozások (azaz a főleg a szolgáltató és kereskedelmi szektorban működő kistőke, illetve a multinacionális vállalatok hazai bedolgozói, beszállítói) lélegzethez juthatnak.4

Minderre ráépül az egyre gyöngébb és jelentéktelenebb magyar nacionalizmust (ez nem tévesztendő össze az erősödő etnicizmussal!) helyettesítő gazdasági sovinizmus és „euroszkepticizmus” (ezek nálunk még újdonságnak számítanak), s a velük világszemléletileg szorosan összefüggő, adócsökkentő, kispolgári populizmus (ezt pedig mifelénk – tévesen – máig „liberálisnak” tartják).

Egyébként a gazdasági sovinizmus és az „euroszkepticizmus” jórészt indokolt. A gazdag centrumországok érdekeit szem előtt tartó globális pénzügypolitika és kereskedelmi jog alacsony béreket kényszerít a periféria és félperiféria országaira, miközben brutálisan korlátozza a magasabb béreket (és szociális juttatásokat) követő migrációt, és további szociális leépítéseket szorgalmaz – evvel persze a gazdag centrumországokban is nyomás alá helyezve a béreket és a szociális juttatásokat, elsősorban persze mindenütt a munkanélküli segélyt. Az európai közösséget irányító középhatalmak (elsősorban Francia- és Olaszország) antidemokratikus, antiliberális és antiszociális fordulata megelőzte a magyarországi eseményeket. Az Európai Unió semmilyen tekintetben nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Már csak abban bizakodhatunk, hogy valamiképpen megússzuk az euró bevezetését.

Mindezt elnézve a közvélemény némi joggal vélheti úgy, hogy az új magyar kormány érette küzd a nemzetközi tőke képviseleteivel és itthoni „komprádor” cinkosaival szemben, a magyarországi jobboldal vezetőinek pedig kétségtelenül ez a hamis tudatuk saját ténykedésükről. Kezükre játszik, hogy a hatalomátvétel óta ellenük irányuló liberális és neokonzervativ bírálat nem vesz tudomást a Nyugat színeváltozásáról, és még mindig arról a nyugati szabadságról ábrándozik, amely rég megszűnt (és soha nem is volt az, aminek keleti csodálói tartották). A liberális kritika még mindig úgy véli, hogy a kapitalizmus a szabadság záloga, mintha a jelenleg legsikeresebb tőkés államot nem a Kínai Kommunista Párt (a Fidesz hivatalos szövetségese „pártvonalon” a Putyin-féle JeR, az „Egységes Oroszország” mellett) változatlanul szörnyű diktatúrája menedzselné. Az Élet és Irodalom egyik nyári számában nem kevesebb, mint kilenc olyan közleményt (tanulmányt, cikket, glosszát, olvasói levelet) számoltam meg, amely az Orbán-kormány különféle aktusairól a „szocializmusra” (azaz a bürokratikus-tervező államkapitalizmusra) asszociál; máskor „a többség zsarnokságának” tocqueville-i gondolata jut a liberális szerzők eszébe, mintha itt a nép többsége, nem az országgyűlési képviselők többsége által fölhatalmazott központi kormányapparátus (tehát kisebbség, aprócska „elit”) diktálna; így hát az egyik legjellegzetesebben jobboldali rezsimet jobbról bírálják, aminek az intellektuális hozadéka zérus. Pedig az új rezsim („szubsztantív”, tartalmi tekintetben) csupán a neokonzervatív politika egyik (kissé módosított) variánsa: az állam elnyomó (rendfönntartó, büntető, kohéziót kikényszerítő) funkcióinak erősítése, szociális (újraelosztó, együttérző-gondoskodó, egyenlősítő) funkcióinak gyöngítése, a kistulajdonos középrétegek „helyzetbe hozása” – az antikapitalista retorika kivételével mindezt Mrs. (azaz ma már Lady) Thatcher is helyeselné. A jobboldal liberális bírálata gyakran, sőt: a leggyakrabban ürügy az elképzelt „etatista baloldal” kontrafaktuális szidalmazására.

Feledésbe merült, hogy az egyenlőség a polgári demokrácia egyik alapelve, erre utal a „liberális” szó mai angol jelentése, s magának az angolszász liberalizmusnak a karaktere is (szembeállítva az antiegalitárius, konzervatív mozgalmak eszméivel). Ebben a vonatkozásban a „szociálliberális” ellenzéki krédó alig különbözik a „nemzeti konzervatív” kormánypárti krédótól, bár ezt egyik fél se látja be: másképp ugyan – bár hasonló okokból –, de mindkettő egyenlőségellenes.

Az új magyar kormány arra törekszik, hogy kedve s belátása szerint ossza újra az államhoz befolyó jövedelmeket; ebben számos tényező korlátozza, elsősorban elkötelezettsége a vegytiszta formában már sehol sem létező „nemzeti tőke” és „nemzeti burzsoázia” mellett, ami adócsökkentésre, tehát jövedelemkiesésre ítéli; másodsorban a nemzetközi finánctőke diktátuma, amely kiadásai megszorítására (így a népjóléti, a strukturális fejlesztési, az infrastrukturális, a környezetvédelmi, az egészségügyi, a kutatási, az oktatási, a közművelődési, a magaskultúrás stb. intézményrendszerek szétzúzására) bírja rá; harmadsorban pedig a 2008-ban kirobbant gazdasági világválság és Magyarország ismeretes, régi bajai (az alacsony foglalkoztatási ráta, az ipartalanítás, a rossz aktív/​inaktív arány, az elöregedés, a lakosság pocsék egészségi állapota, a roppantul csekély adó- és járulékfizetési hajlandóság, a torz településszerkezet: az Egyiptomra és Nigériára emlékeztető „nyomorurbanizáció”).

A Nemzeti Együttműködés Rendszerét gyökeresen félreértő liberális kritika mindenfajta újraelosztást (a legperverzebbet – azaz a jövedelmeket a munkától a tőkéhez, a szegényektől a gazdagokhoz átcsoportosító változatot – is) és mindenfajta állami-bürokratikus-apparátusi dominanciát „antikapitalistának” tekint, ami nyilvánvalóan abszurdum. Az újraelosztás történetesen a kapitalizmus sajátossága: a patrimoniális rezsimekben (így a jobbágyrendszerben) az adó és a profit nem vált el egymástól, az értéktöbblet elvonása fizikai és jogi kényszerrel történt. A piac bevezetéséhez el kellett különíteni az államot, hogy az értéktöbbletet a piacon vonhassák el; a kizsákmányolást szerződéses viszonyok alapozzák meg, a szerződéskötésnek pedig a jogegyenlőség a föltétele. Az elkülönült (jogtudó elitekre és bürokratikus, szakszerű államapparátusokra, közigazgatásra támaszkodó) modern tőkés államnak nyilvános költségvetést kell elfogadnia, hogy a hadviselésnek és a „belső” elégedetlenség kordában tartásának szükségleteit összehangolhassa a szerződéses viszonyokat és a tőkés fejlődési dinamikát garantáló, a születési kiváltságok közjogi érvényét fokozatosan megszüntető, az önkényt joggal helyettesítő, elvont alkotmányossággal. A reformkor előtti Magyarországon pl. elenyészően alacsony volt az önálló jövedelem nélküli, kizárólag szakszerű munkájából megélő állami tisztviselők száma; az urak maguk ítélkeztek és adminisztráltak (és nem fizettek adót). Mégis furcsa volna a populus Werbőczyanus egyeduralmát liberálisabbnak tekinteni a kiegyezés koránál pusztán azért, mert utóbbi „bürokratikusabb” volt, mint előbbi, és valamivel egyenlőbben osztotta el a jogokat és kötelességeket. A magyarországi jobbágyság fölszámolása meg egyenesen a hírhedten bürokratikus Bach-korszak érdeme. (Minden általános és törvényes adózás: újraelosztás.)

A polgári korszak előtt nincs világi bürokrácia; a középkor államigazgatási szükségleteit az egyház, azaz az államtól független szervezet elégítette ki.

Az elterjedt liberális előítéletnek van magyarázata. A kapitalizmusban (és ez alól a szovjet típusú államkapitalizmus se kivétel) egymást váltogatják az akkumulációs (fölhalmozási) és az expanziós („fogyasztói”) rezsimek. A legutóbbi történelemben az előbbi példája a Rákosi-rendszer, az utóbbié a Kádár-rendszer, azaz a sztálinizmus, majd a „hruscsovizmus”. Nyugat-Európában a második világháborút követő expanziós időszak („jóléti állam”, „fogyasztói társadalom”) mintegy harminc esztendőn át tartott; Mrs. Thatcher győzelme (1979) óta kiépült az akkumulációs, megtakarításokra, költségvetési egyensúlyra, reálbércsökkentésre, munkanélküliségre, deflációra, a szociális ellenállás letörésére alapozott rezsim a maga neokonzervatív (neoliberálisnak is nevezett) ideológiájával. Az ezredfordulós válság miatt ma a két – egyaránt tőkés – rezsim jellegzetességei szervetlenül keverednek, a legzűrzavarosabban Kelet-Európában. Magyarországon a korábbi szocialista/​liberális kormányokat egyaránt vádolják „neokonzervatív” (megszorító) és „jóléti” (azaz pazarló, „osztogató”) visszaélésekkel. A globális nagytőke egyik hazai képviselője, a jelenlegi jobboldali hatalommal kitűnő kapcsolatokat ápoló Demján Sándor, miközben a hatnapos munkahét visszaállítását javasolja, így nyilatkozik: „Ha Európa nem képes engedni a szociális vívmányokból, ha nem képes visszaállítani a munka, a termelés becsületét [értsd: ha nem hajlandó éhbérért több és keményebb munka végzésére], akkor ezt a társadalmat el fogják törölni azok a hatalmak [Kína, India], amelyek hajlandók dolgozni”5 – eszerint aki béremelést akar, az dologtalan, lusta élősdi. Demján nem veszi tekintetbe az alapproblémát: a technika – robotizálás, automatizálás, digitalizálás, biotechnológia stb. – fejlődése miatt a legtöbb munkáskézre egyszerűen nincs többé szükség; ugyanakkor a vállalkozó által becsült új kormány éppenséggel a megszorítások végét hirdeti.

Li Ming-csi, a nagyszerű kínai közgazdász és szociológus (University of Utah) alapvető elemzésében kimutatja, hogy amennyiben a kínai dolgozók kikövetelnék maguknak a félperiféria reálbéreit – ha tehát kb. annyit keresnének, amennyit a magyarországi szakmunkások –, az egész félperiféria gazdasági növekedését és termelékenységét meg kellene kettőzni, ráadásul megszűnne az érintett térségek (így Kelet-Európa) nemzetgazdaságainak a versenyképessége, ami könnyen összeomlást és véres polgárháborúkat vonna magával, de legalábbis számottevő erőszakos konfliktusokat váltana ki Ázsiában, Latin-Amerikában, nálunk. A Kínai Kommunista Párt csak súlyos nehézségek árán képes kordában tartani a kínai munkásosztály követeléseit.6

Erre a folyamatra a félperiféria eddigi reakciói nem túl biztatók.

Az Orbán-kormány liberális bírálói mintha azt képzelnék, hogy megadható a profit olyan százalékos aránya, amely alatt a kapitalizmus megszűnik, azaz mintha létezne az újraelosztás olyan mértéke, amely („átcsapva minőségbe”) fölszámolhatná a rendszert. Ráadásul ezek a bírálók összekeverik az állam szociális és elnyomó funkcióit, amelyek csakugyan nem mindig válnak el élesen egymástól, de azért jócskán különböznek. Senki nem állíthatja, hogy a radikálisan újraelosztó, egalitárius, pozitív diszkriminációval operáló skandináv jóléti államok kevésbé lennének liberálisak, mint az állam szociális („gondoskodó”) funkcióit leépítő neokonzervatív rezsimek.

A Nemzeti Együttműködés Rendszere csöppet sem antikapitalista rendszer. Ugyanakkor nem az első tőkés (politikai) rezsim, amely néha antikapitalista jelszavakat használ – mi sem általánosabb ennél –, és kétségtelenül azoknak a rezsimeknek az egyike, amelyek a tőkés rendszer megmentése (vagy stabilizálása) érdekében korlátozzák a burzsoázia politikai hatalmát. Ezt ugyanis mind a szociáldemokrácia, mind a fasizmus erőteljesen korlátozta – a szovjet típusú „reálszocialista” (államkapitalista) rendszerek egyenesen megsemmisítették a polgárságot és az egyes személyek tőkés magántulajdonát –, a Harmadik Birodalom pedig megszüntette, de mindegyikük anélkül, hogy a kapitalizmus alapvető vonásai (árutermelés, bérmunka, pénz stb.) módosultak volna. Még az is kérdés – és a kortárs marxista történettudományban ez radikális formában föl is merül, ld. a Brenner-vitát7 –, hogy a polgárságnak (múló epizódoktól eltekintve) volt-e egyáltalán valaha valódi osztályhatalma, vagy hogy volt-e győzedelmes polgári forradalom (vö. Perry Anderson és Ellen Meiksins Wood stb. ismert írásaival);8 a burzsoáziának ugyanis mindig osztoznia kellett, kezdetben a piacra termelő arisztokráciával, majd az állami bürokráciával, a katonai kaszttal és í. t. A Nemzeti Együttműködés Rendszere nem „polgári”, amennyiben polgári rendszeren a művelt polgárság (Bildungsbürgertum) döntő politikai befolyását, világnézeti hegemóniáját, életfölfogását és stílusát értjük. De ahogyan a szó politikai és kulturális értelmében a hagyományos proletariátus se létezik már, úgy a régi polgárság is halott. A világias, szabadelvű, „alkotmányos patrióta” értelmiség NEM polgárság. Senki nem polgár, aki – munkajövedelemre szorulva – anyagilag nem független, nem a tőkejövedelméből él, s ennek következtében nem önálló. A jelenlegi középosztály államfüggő, akár lázad ellene, akár nem.

Az új kormány ezt a középosztályt pacifikálja és szervezi újra – tömeges elbocsátásokkal kitaszítva belőle a potenciálisan nem rendszerhű elemeket –, mindenki mást meg az állam büntetőhatalmával fenyeget. A konkrét intézkedéseitől a szimbolikus akciókig egész politikája az ellenállás meghiúsítására irányul. Makacsul, következetesen és fortélyosan védelmezi a társadalom „egészséges magvát”, a többieket pedig kíméletlenül el kívánja nyomni. Módszere az üldözés és a büntetés.

Kihasználva az „aktív” és „inaktív” néprétegek és nemzedékek közötti érdekellentétet, kriminalizálja a tőke–munka kontinuumból kimaradókat, a munkanélkülieket, a prekáriusokat (precaire; prekär), a részmunkaidőben, szezonálisan és rendszertelenül dolgozókat, a szociális segélyre szorulókat, az egyszülős családokat, a mindenfajta marginalizáltakat, a be nem illeszkedőket és a be nem illeszthetőket – s evvel persze a korábbi kormányzatok represszív munkáját folytatja.9 Börtönbe veti az apró lopások elkövetőit, beleértve a gyerekeket, megnöveli az erőszakos bűncselekmények (tipikusan az alsóbb néposztályok által elkövetett szabály- és jogsértések) büntetési tételeit, s a büntetés logikáját terjeszti ki a népoktatásra is.10 A szocialista párti politikusok elleni eljárásokkal – amelyek a közvélemény számára összemossák a pazarlást és a gondatlanságot a sikkasztással, hűtlen kezeléssel, megvesztegetéssel – jelképesen kriminalizálják a politikai ellenzékiséget.11

A „hatalomkoncentráció” alkalmatlan kifejezés a Nemzeti Együttműködés Rendszerének leírására: itt a hatalom példátlan mérvű kiterjesztéséről (így tehát szétszórásáról és nem összpontosításáról) van szó, amely mindenhová behatol, jellegében abszolúttá, ám diffúzzá válva. Az, hogy a tisztviselőket indoklás és végkielégítés nélkül el lehet bocsátani,12 az új tisztviselőket pedig szakirányú végzettség, szakvizsga nélkül lehet alkalmazni; hogy a titkosszolgálatokat megtöltik a jobboldalhoz közel álló biztonsági magáncégek figuráival;13 hogy óriási, ám tisztázatlan hatáskörű terrorellenes központot hoznak létre a jelenlegi kormányfő személyes testőrének az irányításával (államszerkezetileg ez az ÁVO megfelelője);14 hogy 1949 óta példátlan „kádermozgás” észlelhető minden állami befolyás alatt álló intézményben, politikai-ideológiai tisztogatás a médiákban és a tudományos-kulturális területen; hogy lépéseket tesznek az alternatív szubkultúrák fölszámolására; továbbá az, hogy egyesítik a hírközlést, a médiairányítást és -finanszírozást, illetve a cenzúrát;15 hogy kormányirányítás alá helyezik az igazságszolgáltatást és a jogalkalmazást, az ügyészséget és a bíróságokat pedig egészen az Alkotmánybíróságig a befolyásuk alá óhajták vonni; hogy ideológiai központot hoznak létre a Honvédelmi Minisztériumban; hogy egypárti ellenőrzés alá helyezik az Országos Választási Bizottságot és í. t. – mindez fölkészülés az eljövendő konfliktusokra: arra a helyzetre, amikor majd meg kell védeni a társadalom „egészséges magvát” a számon kívül maradtak lázadásától.

A megelőző (preventív) ellenforradalom ismeretes a történelemből. Preventív ellenforradalommal győzték le a nyugat-európai munkásmozgalmat az 1920-as, ’30-as, majd az 1970-es években. (Ez utóbbi sajnos egyáltalán nem szerepel a kelet-európai történelmi köztudatban, különösen az olaszországi forradalmi dinamika összetörése a PCI [az Olasz Kommunista Párt] bűntársi és bűnsegédi közreműködésével.)16 A magyarországi dolgozók meg meg se mukkantak, amikor a kormány elkobozta a szakszervezetek vagyonát („államosította” az üdülőket)17 és bejelentette tizenkét új fegyintézet megnyitását, közöttük a szép emlékű Gyorskocsi utcai börtönét.18 Elrendelték a patriarkális heteroszexista nemi sztereotípiák sulykolását az óvodákban. Visszavonják a melegek egyenjogúsítását elrendelő polgári törvénykönyvet. Buktatás, számjegyes osztályozás, tanfölügyelők.19 A jobboldal legtehetségesebb, legműveltebb ideológusa a legfontosabb konzervatív lapban az egyenlő bánásmódnak mint általános (alkotmányos) jogelvnek a visszavonását javasolja, nyílt utalással a „cigánykérdésre”, amely kisebbségnek az esetében a diszkrimináció általános tilalmának alkalmazását alárendelné a helyi közvélemény eseti akaratnyilvánításának.20 A rendszer vezetői még a formai hatalomátvétel előtt (hiszen de facto, tényleges hatalomátvételük már a választások előtt megtörtént) masszív, goromba, vészjósló – és máig tartó – propagandakampányt indítottak az általában vett magyar értelmiség ellen. Az „antikommunizmus” és „antiberalizmus” logikailag nem összeegyeztethető ideologémáit egybeforrasztják, hogy az 1968 utáni nyugati konszenzus bizonyos elemeit, elsősorban a „radikális toleranciát” (ezen belül is az etnikai és nemi egyenlőtlenségek elutasítását) gyanúba keverjék, s miközben a „szabadságot” és az „individualizmust” (ez utóbbi esetében magát az újkort) támadják, voltaképpen az egyenlőséget (és az egyenlő szabadságot) veszik célba. A Nemzeti Együttműködés Rendszerének legtudatosabb értelmiségi szószólói sötéten és homályosan már a fölvilágosodás visszavételére célozgatnak.

A jobboldal offenzívája megelőzés, prevenció: most kell stigmatizálni minden lehetséges eljövendő ellenzéket, rögzítve a közvélemény emlékezetében egyrészt azt, hogy a politikájával szembeni összes ellenkezés és követelmény (multikulturalizmus, Gender Studies – amellyel kapcsolatban hihetetlenül primitív és elmaradott, babonás jellegű rágalmak látnak napvilágot –, „politikai korrektség”, pluralizmus, emberijog-védelem, szakszervezeti- és sztrájkjogok, a megélhetés garantálása, ingyenes közszolgáltatások, feminizmus, környezetvédelem, börtönhumanizálás, föllépés a családon belüli erőszak és az állatkínzás ellen, antifasizmus, antirasszizmus, avant-garde és posztmodern, a kettő jól összekeverve) mind-mind ellenszenves, „életidegen” hóbort, ill. ördögi és életveszélyes, nemzetellenes, liberális-plutokrata, judeobolsevista ármány. Addig kell lejáratni a valóban új, lázadó gondolatokat és ellenállási stratégiákat, fölforgató diskurzusokat (és összemosni őket a tegnapelőtti divattal), amíg még nem váltak széles körben ismertté és össze lehet róluk hordani hetet-havat – hogy a védőoltás még a „járvány” elharapózása előtt megfoganjon.

Az alkotmányos jogállam megszűnésének diagnózisa (Halmai Gábor, Eötvös Károly Intézet, Majtényi László, Miklósi Zoltán, Gadó Gábor)21 helyes. Az alkotmány szellemének és az eddigi cikkelyek betűjének is ellentmondó alkotmánymódosítások, az a kormányzás, amely a már elvetett (és megvetett) alkotmányosság állítólagos kontrollja alatt működik, a hazánkban becikkelyezett és működő belső jognak minősülő nemzetközi egyezség-okmányok és szerződések mellőzése, a hatalommegosztás struktúráinak a szétzúzása, a visszamenőleges hatály tilalmának figyelmen kívül hagyása, a tisztviselői kar autonómiájának a megsemmisítése, a pártszolgálatosokkal föltöltött megtorló, számon kérő szervezetek (rendőrség, titkosszolgálatok, terrorközpont, számvevőszék, adó- és vámhatóság, speciális nyomozó intézmények, fegyintézetek) megerősítése és fölszerelése GPS, Google Maps és Google Street típusú technológiákkal, amikor a mobiltelefonok, szociális médiák, a hitelkártya-használat, az utalási és belépési kódok, a napi gyakorlattá vált lehallgatás, lesifotózás és lesivideózás, illegális SMS- és e-mail-elolvasás, valamint a mindenütt ott leselkedő térfigyelő kamerák jóvoltából az állampolgárnak eleve nincs titka, nincs búvóhelye, nincs magánélete, nincs „intimszférája” – mindez azt jelenti, hogy itt spicli- és smasszeruralom van és lesz, nem pedig joguralom; rendőrállam van és lesz, nem pedig jogállam. Ez nem vitás; teljesen nyilvánvaló.

Ámde a kulcskérdés mégiscsak az, hogy miért nem szegül szembe a magyar nép a polgári szabadságjogok elkobzásával.

Szerény nézetem szerint két okból.

Az egyik a korábbi, liberális-demokratikus polgári rendszer eddigi híveinek mély csalódottsága, ami ebben a kérdésben foglalható össze: „miféle rendszer az, amely képtelen volt megvédeni önmagát, és halk sóhajjal átengedte a helyét az ellenfélnek? Miféle rendszer az, amelyben nem voltak garanciák az antidemokratikus hatalomátvétellel szemben?” Természetesen csak olyan rendszer lehetett, amelyben megvoltak az antidemokratikus hatalomgyakorlás csírái. A korábbi (1990–2010) rendszer kiábrándult híveinek a gyanúja indokolt. És itt nem pusztán a rendszerrel való szisztematikus kormányzati visszaélésekről van szó; mindenki tudja, hogy mindennel vissza lehet élni. Nyíltan vagy burkoltan minden osztálytársadalom kisebbségi uralmat jelent, ezért még a legnagylelkűbb, legigazságosabb, legméltányosabb „polgári” rezsim is bármikor átbillenhet valamiféle antidemokratikus hatalmi struktúrába, s látva láthatjuk, hogy a közjogi garanciák se érnek semmit: szánalmasan csődöt mondtak. A honpolgári („citoyen”) éthosz az egyenlőség gondolatához és érzületéhez kapcsolódik. A hamis kelet-európai liberalizmus (voltaképp persze polgári – tehát nem romantikus, nem arisztokratikus – konzervativizmus) a maga szélsőségesen egyenlőségellenes retorikájával megbuktatta a „polgári” rendszert, amelyet védeni óhajtott, s a „létező szocializmus” (tervező-bürokratikus államkapitalizmus) puszta ellentéteként képzelt el. A nép nem védhette azt a rendszert és „politikai kultúrát”, amely megvetette. (Nem feledhetjük, hogy a „Monoki Gondolatot”,22 azaz a szociális segély közmunkához és társadalmi konformizmushoz kötését az álbaloldali liberális-demokratikus kormányzás tette állampolitikává.)

A másik fő ok természetesen a liberális-demokratikus polgári rezsim szociálpolitikai kudarca. A liberális-demokratikus fordulat („rendszerváltás”) gazdasági válsággal kezdődött és gazdasági válsággal ért véget, s fönnállása alatt majdnem végig válságban volt. Amint annak idején a demokratikus ellenzék rámutatott – érdeme pusztán a nyílt kimondás volt, a gondolatot magát mindenki osztotta –, hogy a kései „reálszocializmus” megreformálhatatlan, úgy a liberális-demokratikus rezsimvariánsról is kiderült, hogy nem lehet megjavítani. A szociális és egalitárius (népjóléti és egyenlőségi) reform ebben a rendszerváltozatban kivihetetlen. Az életszínvonal zuhanása megállíthatatlan. A közvélemény elvetette ezt a rendszert, és – minden fönntartása és bizonytalansága ellenére – az egyetlen látható alternatívára szavazott a korrupt, erőszakos, ügyetlen, következetlenül kapkodó szociálliberális kormányzattal szemben, amelyből föltűnően hiányzott az együttérzésnek még a képmutató látszata is. (Ennek a rendszernek a kriptaszökevényeivel, a „rendszerváltókkal” szemben általános irtózat [Berührungsangst]23 mutatkozik.)

Evvel a másodikkal összefügg még egy viszonylag mellékes ok is. Nevezetesen: a közvélemény máig nem hiszi el, hogy a korábbi („liberálisnak” csúfolt) kurzus csakugyan az volt, amit önmagáról állított. A közvélemény föltételezi, hogy az, ami a Nemzeti Együttműködés Rendszerének bevezetésével történt, valójában már jóval ezelőtt lezajlott: rég szétverték az alkotmányos jogállamot, rég nincsenek független intézmények stb. (némelyek szerint soha nem is létezett semmi ilyesmi; és a 2006. október 6-i rendőri brutalitásokat végrehajtó, jóváhagyó, magasztaló kormányzatról csakugyan nehéz elhinni, hogy bármi köze lett volna az „emberi jogokhoz”). Így (a föltételezés szerint) 2010 nyarának történései mindössze nyílttá, nyilvánossá tették, ami voltaképpen azelőtt is folyt: „valójában” soha nem is gyakorolták demokratikusan a hatalmat (a liberális frázis csak vakolat volt az oligarchikus uralom homlokzatán); tehát nem történhetett antidemokratikus hatalomátvétel sem. „Legrosszabb esetben, ha csalódnunk kell az Orbán Viktor vezette jobboldalban, nem történt semmi.”

Mindezek miatt a mostani – szerintem is tragikus – fordulattal szemben a liberális kritika éle kicsorbul. Ugyanis nem arról van szó, hogy a magyar nép (vagy a hasonló veszedelmekkel viaskodó többi európai nemzet) ne szeretné a szabadságot. Rendőrállamot kevesen óhajtanak. A többség rá fog jönni, hogy a keletkezőben lévő újabb egypártrendszer nem nagy élvezet. Az a mogorva beletörődés, amely a szerény internetes- és sajtókritika dekorációjával fölcicomázott, mérsékelt féldiktatúra tartós berendezkedését kíséri, annak köszönhető, hogy kezdjük belátni: nemcsak a liberális-demokratikus rendszervariáns nem megoldás, hanem a rendszeren belüli egyik változat sem.

Valóban nem szabad a magyar nép (teljesen fiktív) tekintélyelvű beállítottságának tulajdonítani a passzív beletörődést. A magyar nép úgy látja – nézetem szerint nagyjából helyesen –, hogy az 1989 utáni liberális-demokratikus rezsim minden tekintetben kudarcot vallott. Minekutána a rendszerváltás egyetlen maradandó alkotása a meglehetősen szabadelvű joganyag, a szemlélőnek két lehetősége van a vereség értelmezésére: ez a jog (joguralom, emberi jogok, jogegyenlőség, személyiségvédelem) vagy papíron maradt – ez esetben az 1989/90-ben létrejött politikai rendszer érvénytelen; vagy pedig nagyon is érvényesült, eredménye azonban pontosan annak a politikai (népi) részvételnek a lehetetlensége, amely megakadályozhatta volna a hanyatlást – ez esetben értéktelen. „Korábban se volt szabadság, most sem lesz, de ezek legalább (talán) tesznek majd valamit a hanyatlás megállítására, a legkirívóbb visszaélések orvoslására, a nemzet önérzetének a helyreállítására” – gondolják sokan.

A magyarországi liberális bírálatot nem pusztán a liberális „projekt” hitelvesztése és az ellene világszerte megnyilvánuló (okadatolt és hitregei) közutálat ássa alá, hanem az is, hogy teljesen félreérti a Nemzeti Együttműködés Rendszerének az állammal kapcsolatos beállítottságát. Kritikája az Orbán-kormány „etatizmusának” a föltételezésén nyugszik. Ez a föltételezés téves. Nem minden antidemokratizmus és antiliberalizmus állambarát – arról nem is szólva, hogy a kapitalizmust rendszerbe foglaló modern államot (ahol a jog tetemesen különbözik az urak, a „fölsőbbség” akaratától, erőszakától; ahol az uralkodó nem azonos magától értetődően az állami elitekkel; ahol elválik egymástól a „politika” és a „gazdaság”; ahol valamelyest elkülöníthető a merő osztályelnyomás a jogkövető magatartás kikényszerítéséről stb.) annak idején a szabadelvűek teremtették meg. Mármost az új jobboldali rezsim nem megerősíti, hanem szétveri és megsemmisíti a magyar államot.

Tisztában kell lennünk vele, hogy bár „kormányzás” és „vezetés”, „uralom” és „hatalom” mindig is volt, az állam mint olyan viszonylag új jelenség. Formalizált; rendszeres elvek személytelen végrehajtására épül; tisztviselői jogalkalmazók, nem „urak”; elkülönül benne a politikai hatalom és a közigazgatás; alapzata intellektuális/​tudományos (jogi és filozófiai). Ezért a közhivatalnokok hatáskörét is formalizáltan, a jogalkotó és végrehajtó közhatalomtól elválasztva határozzák meg; előléptetésük a rangidősségtől (szenioritástól), a tisztviselői vizsgától és egyéb írásos szabályzatoktól függ; a közigazgatási jogalkalmazás ugyancsak automatikus, algoritmikus, pártatlan és személytelen (persze eszményi esetben). Ezt a hipotézist fönn kell tartani annak érdekében, hogy a liberális demokrácia hihetetlen és realizálhatatlan alapelve – a vagyontalanok és a vagyonosok, a birtoktalanok és a birtokosok, a hatalom nélküliek és a hatalmasok, a tanulatlanok és a műveltek politikai egyenlősége az egyébként változatlan osztálytársadalomban – is fönntarthassék.

Nem szabad szem elől téveszteni azt, hogy a polgári avagy liberális demokrácia annak idején óriási lépést tett az egyenlőség felé, amikor hosszadalmas és véres küzdelmek árán megszüntette a státuszegyenlőtlenséget (azaz a születési előjogok rendszerét, az arisztokratikus rendszert, amellyel együtt járt az uralkodó kaszt törvénybe iktatott politikai és bírói hatalma). A létrehozott „civil társadalom” (polgári társadalom) az egyenlő felek közötti szerződéses viszonyok általánossá válását jelentette, ahol azonban az uralkodó minta a kizsákmányoló és a kizsákmányolt (mint egyenlő felek) közötti „önkéntes” munkaszerződés; vagyis az egyenlőség mélyén alapvető egyenlőtlenség húzódik meg, ami képmutatóvá, hamissá tesz minden polgári társadalmat. Ez az alapvető hamisság okozza, hogy a mindenkori polgári demokrácia támogatottsága ingatag, s híveinek az elkötelezettsége állandóan próbára van téve.

A Nemzeti Együttműködés Rendszere avval, hogy lehetővé teszi a köztisztviselők indoklás nélküli elbocsátását,24 az új köztisztviselők alkalmazásánál és előléptetésénél pedig eltekint minden formális kritériumtól – és újabban a vármegyei25 közigazgatás élére is pártpolitikusokat állít, miközben a vármegyei közigazgatási hivatalokba suvasztja bele az eddig félautonóm országos hatóságok zömét –, megszünteti a közigazgatás önállóságát. Az állami vállalatok, hatóságok, cégek, közalapítványok stb. vezető posztjait a tisztogatások után elosztották két (politikailag jobboldali) gazdasági érdekcsoport26 bizalmi emberei között. (Magáncégek vezetőit is sürgősen lecserélik Fidesz-kompatibilis káderekre.) Evvel az állam eljárásmódját – és magának az államnak a fogalmát – a nem formalizált, az államhatalom fölötti jogelvekhez nem kötött, a „vezetés” politika előtti nyers, bárdolatlan alakváltozatával azonosítható uralomhoz közelítik.

Valamikor „létszámcsökkentés” ürügyén folytattak politikai tisztogatást; most politikai tisztogatás ürügyén növelik a középosztályi munkanélküliséget; persze a „csisztka”27 is zajlik mindenütt, a művészetekben, a tudományban, a fölsőoktatásban, a médiákban némi zsidótlanítással is tetézve (tessék figyelmesen tanulmányozni az impresszumokat).

Mindezt súlyosbítja a bevett jogalkotási procedúra figyelmen kívül hagyása: a szokásos egyeztetések elkerülése végett a kormányjavaslatokat egyéni képviselői indítványként terjesztik be; az alkotmányellenes törvényjavaslatokhoz rapid alkotmánymódosításokat rendelnek, a gyakorlatban bizonyítva az abszolutizmus hitvallását, amely szerint ugye az alkotmány papírrongy. A kormányzati hatalom nőttön nő, de az államnak – mint államnak – megszűnt a tekintélye.

Az állam abban különbözik a nyers hatalomtól, hogy keretein belül a hatalmasok nem tehetnek meg bármit: személytelen, nemzedékeken keresztül változatlanul érvényes eljárási szabályozások korlátozzák őket. Ezeket a procedurális szabályokat – s a velük egylényegű „közszolgálati” éthoszt és politikai kultúrát – veri szét az egyed- és önkényuralmi jelleg felé mozgó ultrakonzervatív rezsim, ezáltal magát az államot. S ha mindezt úgy teszi, hogy közben tartalmilag sikeres – teszem azt: megmenti az eladósodott középosztályt, megállítja a falvak elnéptelenedését („Landflucht”), rendbehozza az infrastruktúrát (én is helyeslem a bezárt vasúti szárnyvonalak, falusi postahivatalok, tanyasi iskolák újranyitását, bár a szegény gyerekeket „buszoztatását” is helyeselném), visszahozza a csakugyan veszendőbe menni látszott nemzeti önállóságot –, akkor megdönthetetlen lesz, és kézzelfoghatóan bizonyítja, hogy a szabadság nélkülözhető, a hatalmi ágak elválasztása meg a pluralizmus nem célirányos, és csak a nyers erő hatékony.

A Nemzeti Együttműködés Rendszere nem lesz társadalmilag igazságosabb, mint elődei. Az egykulcsos adó28 – s több hasonló terv és intézkedés (no meg az Országos Érdekegyeztetési Tanács törvényellenes mellőzése és tervezett „reformja”,29 nem szólva a magyar miniszterelnöknek a szakszervezetekhez címzett gorombáskodásairól és fenyegetőzéseiről), újabban a tőkés vállalatok nyereségadójának30 a csökkentése – világosan jelzi az új berendezkedés gazdasági és szociokulturális részrehajlását. De tévednénk, ha úgy vélnők, a közvélemény ezt így fogja föl. A közvélemény számára a csata a globális (értsd: nyugati, kozmopolita) fináncarisztokráciának és hazai (talajgyökértelen és honképtelen) szövetségeseinek a „megregulázását” – tehát az államfüggő, együttesen relatív többségben lévő rétegek és csoportok elszegényítését – célzó politika, a „multik” általi hiperkizsákmányolás, végül pedig a „nemzeti centrum” állítólagos kisembervédő akciói között zajlik. (Mintha a „nemzeti centrum” nem hajtana végre megszorításokat már most, az elején.) Ezt a benyomást erősíti a „balliberális” sajtó maradékának egy része, amely nyíltan a Nemzetközi Valutaalapnak, az Európai Bizottságnak, a hitelminősítő intézeteknek, a „londoni elemzőknek”, a nemzetközi pénzügyi sajtónak szurkol az utált magyar kormány ellenében, ami egyrészt helytelen, másrészt öngyilkos magatartás.

A hitelezőinkkel folytatott tárgyalások megszakítása kezdetben távolról sem okozott akkora problémákat Orbán miniszterelnöknek, mint ellenfelei jósolták. De aztán természetesen bekövetkezett az, amit a globális nagytőkének drukkoló „balliberális” sajtó és értelmiség zöme hol „a valóság”, hol „az értelem” diadalának tekint (az én ízlésem szerint ildomtalan kárörömmel). A nemzeti konzervatív kormány kénytelen volt megadni magát az Európai Unió diktátumának,„forráskivonásokat”, azaz megszorításokat hirdetni, sőt: kénytelen volt a zárszámadási jelentésben az Országgyűlés és az ország színe előtt fogcsikorgatva bár, de elismerni a „válságkezelő” Bajnai-kormány érdemeit az „egyensúlyteremtésben”.31 A kormányzat persze ezt a csöppet sem örvendetes, bár előrelátható fordulatot is arra használja, hogy maximalizálja a hatalmát (újabb értelmiségi intézményeket, kutatóintézeteket stb. szüntet meg) és támadásokat intézzen az egyenlőség ellen: fölszámolják a középiskolai és egyetemi fölvételi vizsgákon a halmozottan hátrányos helyzetű és a fogyatékkal élő diákok pluszpontjait (s evvel a pozitív diszkrimináció legutolsó maradékát), általában csökkentik a fölvehető egyetemisták, középiskolások számát (evvel tovább nő az alsó középosztályban a munkanélküliség és fokozódik az elszegényedés), szívtelenül és ostobán alkalmazzák a „three strikes you’re out” (három csapás) elvét haszontalan gyerekekkel szemben,32 belügyminisztériumi rendelettel tiltják ki a hajléktalanokat a közterületekről, miközben elképesztő intenzitással folyik a bűnbakképző uszítás „odafönn” a – tetszik érteni – „kozmopolita” fináncoligarchia, „odalenn” a cigányok ellen, társadalom- és nemzetellenes elemként pedig „a korrupt baloldal” és a „nemzetietlen liberális értelmiség” ellen, ahogy az már a XIX. század utolsó harmada óta szokás (a romakérdés kivételével, ami – akárcsak a muzulmánkérdés Nyugat-Európában – viszonylag újdonság). A nemzeti ügyek kormányának felelős tényezői nyíltan kijelentették, hogy véget vetnek az oktatásban az integrációs „kísérleteknek” (amennyiben „kísérletnek” lehet titulálni hatályos és alkotmányos törvényt…),33 magyarán bevezetik a faji (etnikai) szegregációt az iskolákban, amelyek jelentős részét magáncégre – a római katolikus egyházra, laudetur – óhajtják bízni, ami egyszerűsíti a szelekciót. (A helyettes közoktatási államtitkár így nyilatkozott 2010. szeptember 25-én Kaposvárott: „Alattomos erők fékezik a tehetség kibontakozását, akárcsak Klebelsberg idején – ezért is kell rendet tennünk már az iskolában […]. Az esélyegyenlőséget szajkózó [!] művelődéspolitikát bírálva kijelentette: »merjük kimondani: azért van szükség az elitképzésre, hogy tehetséges emberek vezessék az országot«”; ezek a tehetséges emberek jómódú katolikus családokból fognak származni.)34

A nagy fenyegetés a forint árfolyamának zuhanása, ami végveszélybe sodorja a külföldi devizában eladósodott, de forintban bérezett középosztályt. A „devizahitelesek” deklasszálódása, a lakástulajdonról lemondani kénytelen középosztály tragédiája a közeljövő legnagyobb politikai dilemmájává nőheti ki magát.35 Ha az alsó középosztály, vagyis a kispolgárság és a még részben megmaradt hagyományos munkásosztály tagjai tíz- vagy százezerszámra kerülnek az utcára (vagy veszítik el a jelenleg normalitásnak minősülő lakástulajdonukat), gyermekeik pedig szakképzetlen fizikai munkára vagy tömeges kivándorlásra kényszerülnek (a lehető legelőnytelenebb pillanatban, a nyugati bevándorlóellenesség fokozódása közben), fölborulhat a stabilitás, utcai erőszak és általános zűrzavar törhet ki. Ennek megelőzése a mai helyzetben csak a legdurvább rendőrállami eljárásokkal, a legelvadultabb antiszociális, etnicista, szegényellenes, népellenes, diszkriminatív ideológiai hadjárattal képzelhető el. Erre a nemzeti konzervatív egyeduralmi szisztéma – amelyet szélsőjobboldali konkurenciája is nyom – nem biztos, hogy hajlandó, de mindenképpen alkalmas.

Pintér szkv. r. vőrgy., belügyminiszter szerint csökken a vásárlóerő, ergo meg kell erősíteni a rendőrséget.36 Egyszerű, katonás beszéd, félreérteni nem lehet. Nincs pénzed, fültövön váglak.

A magyar állam szétverése úgyszólván föl se tűnik: a nyilvánosság egyik része „etatizmusról” papol, a másikat pedig láthatóan nem érdekli az egész.

Az állam egybeolvasztása a hegemón politikai erő informális hatalmával azt a fölöttébb aggasztó helyzetet eredményezi, hogy ennek az irtózatosan erős hegemónnak az eltávolítása a hatalomból csak a magyar állam egész építményének a megdöntésével együtt lesz kivihető.

Ha az állam – ha nem is a maga egészében, de jórészt – azonossá válik a hegemón erő (a de facto egypártrendszerű féldiktatúra) uralmával, intézkedéseivel, rendszabályaival, ideológiáival, annak további következménye, hogy az egyetlen sikeresélyes ellenzék rendszerellenzék lesz, rendszerellenes (nem pusztán rendszerkritikai), azaz élesen államellenes és mélyen radikális világnézettel. A piaci kapitalizmus liberális-demokratikus változatának a kiküszöbölésével a Nemzeti Együttműködés Rendszere elzárja a polgári rendszeren belüli politikai evolúció lehetőségét, így a rendszer ellenfeleinek a változtatás végett csak a forradalmi utat hagyja nyitva.

Száz esztendővel ezelőtt hasonló volt a helyzet (vö. Ady), s az akkori uralkodó osztály számára csak a háború kínált egérutat és haladékot – az sem sokáig. Most hiányoznak az európai háború és az európai forradalom föltételei; rövid távon tespedés, pangás, ill. – amint az új „médiaalkotmány”,37 tehát a kritikai nyilvánosság területének minimumra szűkítése is mutatja – tekintélyuralom (autoritarizmus) várható. A nemzeti jobboldal kormányzata „fölfelé” is hadakozik (a nemzetközi fináncarisztokráciával és közjogiasított intézményrendszerével), „lefelé” is hadakozik (a proletariátussal és szubproletariátussal, a marginalizált és éhkoppal fenyegetett „underclass” szegényeivel, a „nyuggernek” becézett idősekkel és az álláslehetőség nélküli fiatalokkal). De mivel a „fönn” és a „lenn” között a befolyás és az érdekérvényesítés tekintetében van némi különbség, nem kétséges, hogy a „nemzeti kormány” kijelölt ellenfelei közül kik húzzák majd a rövidebbet.

Gróf Somssich Pál, a magyarhoni történelmi konzervativizmus vezére mondta 1846-ban, a városlakók választójoga ellen érvelve: a fölforgató elemek „orvoslására oly institutiók kellenek, melyek a népen anyagilag segítsenek – munka és rendőrség a proletariátus egyedüli gyógyszere”…38 E ponton a magyarhoni konzervativizmus álláspontja az elmúlt százhatvannégy évben semmit se változott. Ámde gr. Somssich akkor kisebbségben volt, nem pedig – mint e tekintetben utódai – négyharmados [sic] többségben. Ennek is köszönhető, hogy a munkás alakja (olyan országban, ahol a nemzeti jövedelem nagyobbik része az ipari exportból származik) teljesen elenyészett a magyarországi politikai diskurzusból.

Óvakodnám a históriai analógiák túlhajtásától, mégis föltűnő, hogy az olykor dinasztikus abszolutizmussal korlátozott arisztokratikus (főúri) hatalom és kései, militarizált-rendőri változata semmilyen polgári törekvéssel, polgári forradalommal nem volt megdönthető soha. „A sírjukban is megátkozott gazok” (Ady),39 vagyis a földbirtokos arisztokrácia és a hivatalnokká-katonává alakult középnemesség (dzsentri) osztályuralmának – ha tetszik ez valakinek, ha nem – csak a fölszabadulás (vagyis a szovjet hadsereg bevonulása) vetett véget 1945-ben, s ezt Bibó István nem átallotta forradalomnak nevezni.40 Kelet-Európában a rendszeren belüli alternatívák soha nem voltak erősek, és a rendszerváltás korszaka – amelyet Orbán Viktor miniszterelnök teljes joggal nevez zavaros átmenetnek41 – ebben csak percnyi kivételnek, epizódnak bizonyult. A rendszerváltás rendszere (a gazdasági összeomlással párosult liberális kapitalizmus) átadja helyét a szabadságmentes politikai igazgatásnak, ahol a tőke – politikai és világnézeti hegemóniájáért cserébe, amelyet most elveszít – stabilitást és rendet kap, a profit és a fölhalmozás tekintetében ezek ugyanis sokkal fontosabbak.42

Ignotus Pál írta emlékezetesen jákfai vitéz Gömbös Gyula szkv. vk. szds. (orosházi díszpolgár) miniszterelnöksége és az Új Szellemi Front idején, 1935-ben, hogy „amit nálunk újabban reformpolitikának neveznek, abból áll, hogy az antiliberális nagytőke pénzén, amely van és erősebb, mint valaha, propagandát csinálnak a liberális nagytőke ellen, amely nincs.”43

Az ellenállás érthető hiányának indokai között még nem említettem a legcsúnyábbat, a cigánykérdést, amely hazánk legjelentősebb társadalmi problémája – s a bevándorlók, illetve a bevándorlásból származó populációk kérdésével összevegyülve egész Európa egyik legbaljóslatúbb, nem lehetetlen, hogy végzetes gondja. A romákkal való szolidaritást már az előző, álbaloldali kormányok is fölmondták. A Nemzeti Együttműködés Rendszere pedig immár csakis büntetéssel, börtönnel, segélymegvonással, szegregációval, „tartalomszolgáltatóinak médiafölületein” (szép újbeszél) pedig hol nyílt, hol burkolt fajgyűlölő uszítással kezeli a problémát, s ebben nem különbözik az európai kormányzatok átlagától.

A magyarországi liberálisok korábban avval vigasztalták magukat, hogy az európai kontextus hazánkban is ellehetetleníti a mélyreakciós/​​etnicista fordulatot; ám közben Nyugat-Európa még mélyreakciósabb/​​etnicistább lett, mint Kelet-Európa, az utolsó autentikus európai polgári demokrácia, a németországi is inog.

Sikerült megmérgezni a közvéleményt. Konszenzus alakult ki a szociális segélyezés ellen. Ez az új közmegegyezés azért pusztító, mert lerombolja a társadalmi igazságosság és a honpolgári egyenlőség eszméjének a tekintélyét, és az elterjedését is megakadályozza. A kiszolgáltatottak nem fordulhatnak az államhoz, mert a társadalmi segítségnyújtás gondolatát (a szerintem is megmentendő alsó középosztálytól „lejjebb”) kompromittálja a gyűlölt cigányság esetleges haszonélvezete. A romák mellett kiálló jogvédők tiltakozása – a „jogvédő” szó maga is szitokká vált – úgyszintén gyűlöletet hív ki maga ellen. A jobboldali kormány, folytatva elődeinek a „munkateszten”, a „segélyt munkáért” elven alapuló, kirekesztő politikáját,44 nem képmutató – mint elődei voltak –, hanem kizárólag a fehér többséget óhajtja képviselni, amelyet persze ennek révén, utólagosan konstruál meg. Politikai és világnézeti értelemben viszont eltörli, mert megosztja a vagyontalanok és kizsákmányoltak lassan láthatatlanná váló, az ideológiai hegemónia szempontjából pedig már ténylegesen fölszámolt többségét, ezáltal előre meghiúsítja a szabadság és egyenlőség demokratikus, azaz népi politikáját.

Így a magyar állam szétverése után következhet a magyar társadalom szétverése.

A helyzet kilátástalan, de nem érthetetlen.

Senkinek ne legyenek illúziói: a „rendszerváltó” politikához, a liberális kapitalizmushoz, az „emberi jogi” álmokhoz nincs visszaút. De a „harmadik utas” (Third Way, Neue Mitte),45 pragmatikus-eklektikus „reálpolitikához” se lehet visszatérni.

Mélységesen nincs igaza a „balliberális” sajtónak abban, hogy a Nemzeti Együttműködés Rendszere holmi ásatag, atavisztikus, elmaradott – „árvalányhajas”, „horthysta”, „irredenta” – képződmény (ahogy nem is „kádárista”). A magyarországi jobboldal a Benelux államok, Francia- és Olaszország, Ausztria igencsak áramvonalas jobboldali jelenségeinek párhuzama. Mindezekben a közös lényeg Berlusconitól és Sarkozytől Putyinig és Orbánig: a hetero, fehér, hím, „árja” kispolgár hisztérikusan rémült védekezése az érthetetlen külvilággal szemben, legyen az a Wall Street vagy a buddhista cigány, nigériai bevándorló, ultrabaloldali (elsősorban persze rémmé növesztett anarchista) tüntető, avant-garde művész, gyerekét imádó egyedülálló anya, szúfi misztikus, nihilista „kiszálló” (drop-out, Aussteiger), „mélyökológus”, kreatív bolti tolvaj, kritikai marxista.

No és persze elsősorban a gazdasági világválsággal szemben, amiből – valóságos ellenerők hiányában – nem lett politikai válság, de ami megszüntetheti azt, ami a modernségben az „érték” forrásának (Lassalle)46 és a legfőbb szocializációs modellnek számított: a munkát.

Megérteni, hogy a munka többé már nem az „élet” legfőbb tápláléka, mint a klasszikus modernség idején volt, kétségtelenül nem könnyű. A munkára kényszerítés – amikor a javakat sokkal kevesebb ember jóval rövidebb idő alatt könnyen előállíthatná, ha a gazdasági rendszer nem volna tébolyodott, s ennélfogva halálra ítélt – a klasszikus tőkés szocializációs modellt próbálja megőrizni. Ebben a modellben az embert a családja és a közoktatás eljuttatta a munkába állás küszöbéig; ezután az első számú közössége a munkahelyi „kollektíva” volt, a második számú közössége pedig a patriarchális (elvileg monogám szexualitásra alapozott, prokreatív, azaz „termékeny”, többgyermekes) család. Mindaz, ami ezen a kétrétegű magánszférán kívül állt, nem minősülhetett „tisztességesnek”, helyeselhetőnek. A Nemzeti Együttműködés Rendszere (a nemzetközi reakcióhoz hasonlóan) ezt a szocializációs modellt védi; egy olyan modellt, amelynek egyáltalán nincsenek túlélési esélyei, lévén tökéletesen elavult – biopolitikai, technikai, ökológiai, gazdasági és filozófiai okokból egyaránt.

A régi ipari tőke és a régi munkásmozgalom egymás cinkosa volt a munka középpontba állításával; mindkettőjük léte ettől függött, habár ellentétes értelemben. A munka utáni társadalom szembeszökő jelenléte egyelőre csak brutális repressziót váltott ki, aminek az egyik helyi alakváltozata az új magyarországi tekintély-, önkény- és maffiauralmi rezsim. A munka utáni társadalom47 sem születhet meg zűrzavar és szenvedés nélkül – politikai és kulturális értelemben; hiszen „gazdaságilag”, technikailag, biológiailag, életforma és világnézeti sejtelem tekintetében már itt van. Nem lesz itt béke.

A jelek szerint.

Hála Orbán Viktornak
(2010. december 23.)

Azt hiszem, a Nemzeti Együttműködés Rendszerének közkeletű liberális bírálata részben téves. Ugyancsak tévesnek tetszik a polgári demokrácia korábbi – nagyjából liberális – modelljének nemzeti konzervatív bírálata is. A két kritika különös párhuzamokat, sőt: azonosságokat mutat. Ezek a párhuzamok olykor csak formaiak, de távolról se mindig.

Roppantul föltűnő, hogy mindkét fél kölcsönösen „kommunistának” nevezi egymást, holott persze egyikük sem az.

A nemzeti konzervatív publicisztika (ebbe beleértem az internetes portálokat és blogokat is) elsősorban a szocialista ellenzék vezetőinek a múltjára hivatkozik. Ezek a vezetők nagyrészt a néhai MSZMP és KISZ funkcionáriusai, tagjai voltak, ámde múltjukat nemcsak nyilatkozatokban tagadták meg többé-kevésbé óvatosan, hanem politikai tevékenységükben is, kiállva a piaci kapitalizmus (verseny, privatizálás, magántulajdon, az állami ellenőrzés lazítása) és a polgári demokrácia bizonyos aspektusai (elsősorban a parlamentarizmus, a hatalommegosztás) mellett. Mindez a „kommunistának” vélt diktatúrás államkapitalizmusra és a benne – elég ellentmondásosan – megjelenő munkásmozgalmi hagyományra nem jellemző. A nemzeti konzervatív tábor éppen azért hangsúlyozza túl a rendszerváltásban a folytonosság elemeit, mert ez a – jelek szerint soha meg nem szilárdult – polgári demokrácia a szocialisták (és a sok esetben baloldali értelmiségi környezetből indult régi liberális vezetők) hathatós részvételével alakult ki. Különösen az egyelőre még hatályos alkotmányt vádolják ilyesfajta folytonossággal. Nem hajlandók és nem is képesek föltenni maguknak a kérdést: hogyan lehetséges, hogy a „pártállami” alkotmány bizonyos tételei jól illeszkednek a polgári demokrácia alkotmányához? A kontinuitás valóságos mozzanatairól kevés szó esik – így arról is, hogy a kapitalizmus ércalapját jelentő polgári jog kodifikálása az 1989 előtti, szocialistának nevezett rendszerben történt meg, és igen kevés lényegi módosítással a jelenlegi körülmények között is alkalmazható volt (és maradt).1 Mi volt a korábbi rendszer voltaképpen, mit jelentett benne a tulajdon? – ennek körültekintő és részletes elemzése a nemzetközi tudományos irodalomban a hazai nagyközönség számára hozzáférhetetlen. A folytonosság személyi és tárgyi elemeinek puszta állítása lehetővé teszi, hogy a konzervatív publicisztika és politikai szónoklat az elmúlt húsz esztendőt is „kommunistának” tüntesse föl, a polgári demokrácia szokványos alakváltozatával való radikális szakítását pedig úgy magyarázza, hogy a „kommunista múlttal” szakít, a „kommunisták” nyílt és rejtett, formális és informális hatalmának vet véget. Amikor személyekkel példálózik, igen szelektív persze, de nem ez a lényeges. Nem okoz számára lélektani és logikai nehézséget, hogy amikor „kommunista” tisztviselőkből lett tőkepénzeseket vagy polgári politikusokat támad, akkor egyszerűen tőkepénzeseket és polgári politikusokat támad, akiknek éppoly kevéssé volna ínyére (és hasznára) valaminő „leninista” restauráció, mint konzervatív, katolikus kollégáiknak, s akik semmilyen értelemben nem jártak el „kommunista” módon az elmúlt két évtizedben – hacsak nem tekintjük a „kommunista” szót szinonimnak mindavval, amit nem kedvelünk vagy helyeslünk.

A liberális kritika viszont a diszkontinuitást hangsúlyozza. Szerinte a rendszerváltás csakugyan megtörtént – a skolasztikus és szemantikai viták itt fölöslegesek: az átalakulás jelentős; hogy minek nevezzük, retorikai és stratégiai kérdés, nem társadalomtudományi –, a polgári demokrácia ténylegesen bekövetkezett, és éppen a jobboldal 2010. áprilisi diadala vet neki véget, mert a nemzeti ügyek kormánya „kommunista”, állítólag visszaállítja a Kádár-rendszert és í. t. A korábban elterjedt „fasisztázó” retorika pár hónap alatt nagyjából eltűnt; cikkek, hozzászólások ezrei sulykolják nagy erővel, hogy az új Orbán-rezsim „kommunista”, „államszocialista” stb. (Még a Jobbikot is „nemzeti bolseviknak”, „radikálisnak” nevezik, nem nyilasnak.) Ennek a hihetetlen energiával és szorgalommal ismételgetett állításnak – amely a jelenlegi polgári, ún. balliberális ellenzék hívei számára immár vitathatatlan dogmának, hittételnek tetszik: „ezt már láttuk, ezt már átéltük”, írják sokan – van oka és van célja.

Mind az ok, mind a cél rokon (a politikai érdekek természetes eltérésén túl) a konzervatív stratégia/​retorika tételeinek okával és céljával. A különbségek is érdekesek.

Az ok a Nagy Ismeretlen (a Radikálisan Más) – azaz a munkásmozgalom története, amely a XX. század leglényegesebb, középponti aspektusa – sajátosan kelet-európai megítélésében rejlik. Ez a megítélés többnyire téves, és nem pusztán az ismeretek hiányossága, töredékessége, hamis perspektívája folytán (ami érthető, hiszen épp ezt kellett a mozgalom hatalomra került szárnyának mindennél inkább cenzúráznia; ezért tekinthető a szocializmus, „a valóságos mozgalom” [Marx] igazi históriája nálunk ismeretlennek).

Miután az amúgy is fontos kapitalista jegyeket (a termelők és termelőerők elválasztása, az idegen munka kizsákmányolása, árutermelés, bérmunka, pénz, egyenlőtlenség, elkülönült államapparátus) hordozó „létező szocialista” rendszer elsősorban a piac hiánya (pontosabban: a teljes körű piaci viszonyok hiánya), a tervezés, az állami tulajdon túlsúlya, a polgári uralkodó osztály eltűnése miatt látszott „posztkapitalistának”, lévén a nem polgári kapitalizmusok egyik alfaja – ezek miatt a „létező szocializmus” az államkapitalizmus egyik igen sajátos fajtájának volt mondható –, ezek a kapitalizmuson belüli kontrasztok tetszettek a kapitalizmus és a „szocializmus” közötti különbség lényegének: azaz semmi más, mint a terv és a piac, a piac (civil társadalom) és az állam közötti „ellentét”.2

Ez teljes képtelenség ugyan, de ideológiai okokból szinte kiirthatatlan balítélet, hiába mond neki ellent a történelem.

Az „állami beavatkozás” a XX. századi kapitalizmus általános jegye (monopolizmus/​imperializmus, New Deal, korporativizmus, jóléti állam, gaulle-izmus, szociáldemokrácia, fasizmus, „létező szocializmus”); erős állam nélkül a piac is lehetetlen – éppen azért, mert a szereplők „önkéntes” (szerződéses) együttműködésére van szükség. A premodern társadalmakban a birtokosok bírói, törvényhozói, politikai, közigazgatási hatalmat gyakoroltak az alárendeltek (pl. jobbágyok) fölött, a szolgát is az „úr” képviselte önmaga mint törvényhozó és bíró előtt; csak a kapitalizmus választja el mesterségesen az ún. gazdaságot az ún. politikától. A polgári liberalizmus az adósok börtönével, a dologházzal, a munkanélküliek deportálásával, a fekete rabszolgasággal, a gyarmatokon az 1960-as évekig űzött népirtással, terrorral köszöntött be a világtörténelembe; a szerződési szabadság s a vele járó jogállami szerkezet ára rendkívül magas volt; s amikor a polgári állam – szemben a proletárforradalommal – kénytelen-kelletlen magára vállalta a gondoskodást, a szociális biztonságot, ezért a szabadság súlyos korlátozásának elfogadásával kellett fizetni. A politika és a gazdaság elválasztása szétzúzta a társadalom kohézióját: ennek ellenszere pedig a nacionalizmus volt, illetve a fehér nemzetállamok közötti gyarmati és területi háborúk.3

A „piac kontra állam” ellentét mondvacsinált. Társadalmi integrációs és szocializációs stratégiák viaskodnak itt mindössze, a kapitalizmus, a bürokrácia és a technika „vasketrecében” (Max Weber).

Az állami beavatkozásnak (a piaci szuverenitás korlátozásának) van jobb- és baloldali változata. Utóbbi az újraelosztást – amely minden rendezett modern állam tulajdonsága, ahol van adózás és állami költségvetés – az újratermelődő egyenlőtlenségek korrigálására használja föl, az osztálybéke (tehát a termelékenység fokozása, a „növekedés”) érdekében. Ez a szerény cél, amelyre csak elvétve törekedtek a rendszerváltás utáni kelet-európai kormányzatok, áll a liberális kritika ellenszenvének gyújtópontjában.

Ennek forrásai sem újak. Tocqueville és Burke, Hannah Arendt és Friedrich-August von Hayek a maguk különféle modorában egyaránt arra inspirálták a későn érkezett kelet- és közép-európai liberálisokat, hogy az egyenlőség szenvedélyét tekintsék a diktatúra fő okának. Magyarországon ma is „a többség zsarnokságáról” szavalnak azok, akik egy szűk politikai klikk hatalomra kerülésének rejtélyét próbálják megoldani – amihez az égvilágon semmi köze nincs a cselekvőképtelen, néma többségnek, hiszen a passzív beleegyezés és a kétkedő reménykedés nem politikai tett. A többség ma nem cselekedhet, a többség – mint többnyire mindig – áldozat.

A jelenlegi jobboldali kormányzat, amely a féldiktatúra megszilárdítása érdekében igyekszik kerülni a nyílt megszorításokat (tehát a tüntetéseket és sztrájkokat), ezért különadókkal és a magánnyugdíjpénztárak államosításával tartja az elvárt alacsony szinten a hiányt, semmit nem tesz az egyenlőségért, sőt: intézkedései a középosztályt, a kisvállalkozókat, a fiatal diplomásokat hoznák jobb helyzetbe (vagy védenék a hirtelen, tehát tragikus deklasszálódástól), miközben a szegények helyzete tovább romlik. Receptje nincs – a tőkés rendszeren belül az egész világon senkinek sincs – az alapproblémára, ami nem más, mint a termelőmunkának mint centrális értékteremtőnek az összezsugorodása a technikai fejlődés következtében, amely miatt mindenütt a munkanélküliség, az eltartottság, az improduktivitás lett a túlnyomó többség létformája. Erre „munkahelyteremtő” retorikával válaszolni szemfényvesztés. A nyomorszint fölött bérezett munkahelyek szaporítására nincs, nem is lehet kilátás sehol a világon.

Most a munkából kiszorultak – ezek jelentős része ma már „fehérgalléros” tisztviselő, diplomás – kordában tartása, a mélyszegénységben élő underclass fegyelmezése (börtönnel, segélymegvonással, ijesztgetéssel) a polgári állam föladata, s itt kevés az eltérés a különféle európai államok, kormányzatok és a személyzetüket adó politikai pártok között, bár olykor persze akad némi. Ez úgy tartható fönn valamelyest, hogy a liberális kritika másik nagy reménysége, a „civil társadalom” maga is autoritárius (tekintélyelvű) és represszív (elnyomó és önelnyomó) lesz. Ezt a mai európai jobboldal avval éri el, hogy az államfönntartó (a nemzetállami kohéziót erősítő, befogadó, konformizáló, asszimiláló) nacionalizmust sikeresen összezagyválja az államellenes (szétválasztó és antipolitikai) etnicizmussal.4 A „civil társadalom” általános fölszabadító erejébe vetett hit: illúzió. A „civil társadalom” relációfogalom: addig van értelme, amíg létezik a területi szupremáciát képviselő, minden fontos közfunkciót kisajátító modern állam. Az egyre inkább az internet intim személytelenségével szerveződő kortárs „civil társadalom” jellemzője a paranoia és – ezzel szoros összefüggésben – az absztrakcióra való képtelenség. A legelterjedtebb vélemények szerint a társadalom baja a korrupció, a hazugság és az összeesküvés: ez a báva értetlenség világnézetté alakítása. A mai „civil társadalom” nem szegül szembe a szerkezeti (strukturális) kényszerekkel, hanem rossz szándékkal és önzéssel magyarázza az általuk okozott kellemetlenségeket; világnézetileg ennél az írástudatlan középkori parasztok lázadásai is koherensebbek voltak.

A „civil társadalom” öncsonkítóan represszív jellege magyarázza azt, hogy miért tudják a bizonyos előnyöket mégiscsak nyújtó polgári, liberális demokrácia szétzúzását érvelés nélkül megúszni: egyrészt a nép – többek között a korunkra jellemző egyetemes gyanakvás miatt – nem tud róla, hogy itt valaha is lett volna „demokrácia”, így hát elvesztése semmiféle lelki traumát nem okoz; másrészt a jobboldal nagyon okosan mellőzi a vitát, és a lehetséges és tényleges ellenzők kompromittálásával intézi el a dolgot. Márpedig ha a bírálat a kozmopolita, komprádor, korrupt, idegenszívű, népellenes, pénzéhes, lefizetett stb. ellenzéki „elittől” látszik származni, akkor minden bírálat méregfogát kihúzták. A „civil társadalomból” származó legerősebb, csakugyan „alulról szerveződő” projekt alighanem a korszerű szélsőjobboldal (amellyel a Nemzeti Együttműködés Rendszere eddig remekül elbánt).

Az Orbán-rezsimnek a maga szemszögéből teljesen észszerű gazdasági intézkedései megmentik a középosztályt és a magyar polgári államot a fölfordulástól, lázadástól – és megmentik a liberális értelmiséget is. (Utóbbit persze a leépítéstől, elbocsátástól nem.) A többiek – a munkások, a diákok, a munkanélküliek, a szegények – lázadását pedig meg kell előznie.

Megelőző (preventív) hadviselés folyik egyrészt a törvényalkotásban, másrészt az ideológiai háborúban. Itt mind a nemzeti konzervatív, mind a liberális eszmetermelésnek megvan a maga szerepe, amelyet nem holmi titkos központ osztott ki, hanem a történelem: jelen esetben a rendszer válságától való, nem egészen oktalan rettegés. Mindkét „tábor” az egyelőre láthatatlan VAKOND, a „passzív forradalom” (Gramsci) öntudattól és nyilvánosságtól elzárt, föld alatti kommunizmusával vitázik, amely a szó politikai értelmében nem is létezik. Mind a konzervatív, mind a liberális szerzők ösztönösen arra törekszenek, hogy a gazdasági, politikai és kulturális válságból átfogó civilizációs válsággá szélesedő hanyatlásra esetleg forradalommal felelő újbarbárok még el se hangzott érveit cáfolják – már most, mielőtt a rendszer csakugyan meginogna. Minden valóságos rossz „kommunistának” vagy „szocialistának” minősül.

Mindkét táborban meghirdették – már nálunk, Mucsán is – a multikulturalizmus végét: a különbség csak abban észlelhető, hogy ebbe beleértik-e a zsidókat vagy sem. Liberálisnak tartott közírók (vö. „csinosnak mondott úrinő”) a Pim Fortuyn, Theo van Gogh, Geert Wilders, Ayaan Hirsi Ali (akit a magyar Wikipédia „holland feministának és ateistának” nevez, haha) nevű iszlámgyűlölő fasiszták dicséretét zengik, a liberális rádió reggeli adása az amerikai Tea Party uszítását helyesli élénken, liberálisnak nevezik a cigányellenes internetes publicisták egy részét (ha egyben nem antiszemiták IS). „Baloldali” kormányok és értelmiségiek támogatták a Jugoszlávia, Afganisztán, Irak, Palesztina (Gázai övezet) elleni imperialista agressziókat. (Jobboldaliak is, de ez természetes.) A „segélyt munkáért” nevű szegényellenes és romaellenes elképzelés támogatásában összeborult mindkét tábor. Van liberális és antiliberális szélsőjobboldal. A Fidesz élesebben és egyértelműbben határolódik el a maga szélsőjobboldalától, mint a mérsékelt balközép. Bizony.

A magyarországi polgári, liberális demokrácia fölszámolása simán megy.5 Hálával tartozunk Orbán Viktornak, aki mindenkinek megmutatja a tőkés rendszer valódi alakját: a jogállam szétzúzásával, az alkotmányosság szétzilálásával, a kirakatpörökkel, a cenzúra bevezetésével és a pártpropagandára kötelezett állami médiákkal, a civil társadalom (szakszervezetek, NGO-k) gúzsba kötésével, a közigazgatás viszonylagos autonómiájának megszüntetésével, a magyar kultúra elleni frontális támadással. Mindezt lelkesen, nyíltan, boldogan hagyja jóvá a magyarországi nagytőke. Orbán Viktor gazdaságpolitikája mindenestül az egyenlőség és a társadalmi igazságosság ellen hat. „Nem vagyunk kommunisták” – mondta, és igazat mondott. Bebizonyította, hogy az a tétel, amely szerint a kapitalizmus a demokrácia kezese: merő ostobaság.

Hála Orbán Viktornak, az ifjú nemzedék tudni fogja, hogy a megoldás nem a rendszerváltás bukott rendszerének restaurációja – amire szegény Gyurcsány Ferenc és sajnálatra méltó követői törekszenek a vesztett ügy méltányolható pátoszával –, hanem valami egészen más.

Az új alkotmány történelmi jelentősége
(2011. március 29.)

Írásom címe nem ironikus. Magyarország alaptörvényének – és már nem a Magyar Köztársaság alkotmányának! – valóban hatalmas a jelentősége, és meggyőződésem, hogy a Nemzeti Együttműködés Rendszerének megteremtői bevonulnak Kelet-Európa történelmébe.1

Nem tudom, az új alkotmány szerzői mennyire vannak tudatában annak, hogy mivel szakítanak és mit folytatnak, mit zárnak le és mit foglalnak össze, de ez egykönnyen megállapítható, és – bár általában elégedetlen vagyok a magyarországi politikai viták minőségével – ezúttal számos kiváló írás jelent meg a tárgyról, ami fölment attól, hogy olyasmire is kitérjek, amit mások már nagyon jól megvilágítottak.2

Az új alkotmány, a Grundgesetz, láthatóan szakít a rendszerváltás „zavaros, átmeneti” korszakának liberális alapjogi és közjogi fölfogásával, ez nyilvánvaló. Ami kevésbé nyilvánvaló, hogy így szakít a modern természetjog alapvető tételrendszerével is, amelynek az eredete kétszeresen római: ókori és katolikus. Az eddigi (köztársasági) alkotmány az emberi jogokat abszolútnak tekintette, amelyek természettől fogva megilletnek mindenkit, esetünkben minden magyarországi lakost, és különösképpen a magyarországi honpolgárokat. Az új Grundgesetz az emberi jogokat valamiféle homályos párhuzamba állítja a – nem részletezett – kötelességekkel, és néhány esetben (mindenekelőtt az ún. szociális jogok területén) csak akkor teszi az állam kötelességévé az alkotmányos jogok biztosítását, ha a honpolgárok teljesítenek bizonyos, a törvény vagy a hatóság által majd megállapítandó, ellenszolgáltatásnak tekinthető kötelezettségeket.

Ez ellentmond az emberi jogok szokásos meghatározásának, viszonylagossá teszi azt, amit eddig az államnak meg kellett – vagy meg kellett volna – tennie, méghozzá föltétel és fönntartás nélkül.

Ez hatalmas fordulat, itt az új alaptörvény eltér nemcsak a legtöbb, „demokratikusnak” nevezett állam alapjogi, emberi jogi dogmatikájától, hanem szembefordul avval a megszámlálhatatlan nemzetközi egyezségokmánnyal és szerződéssel is, amely ma – elvben – hatályos jog Magyarországon, de amelyet a magyar bíróságok rendszerint nem érvényesítenek.

Az utóbbi húsz esztendőben nem volt szövegszerű eltérés a köztársasági alkotmány és a nemzetközi, ezen belül az európai alapjogi „joganyag” között. Természetesen senki nem gondolhatja, hogy az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatát, az ENSZ Alapokmányát 1947 és 1989 között vagy akár azóta betartották nálunk (vagy akárhol), de 1989 óta komoly ember nem mondhatta nyíltan, hogy nem is kell őket betartani. Ezt a posztrepublikánus Grundgesetz sem állítja kimondottan, de az alapjogok föltételessé, viszonylagossá tételével új útra lép. (Ez a megállapítás független attól, hogy én filozófiai értelemben mit gondolok a természetjogi elméletről.)

Magyarország alaptörvénye félreérthetetlenül megmutatja, hogy a Nemzeti Együttműködés Rendszerének ideológiai megalapozása – amellyel sok időt töltött tavaly nyáron az akkor még formailag köztársasági Országgyűlés, ill. a konzervatív sajtó – fölösleges időfecsérlés volt. Az akkori megalapozás vezérlő elveit föladták.

A konzervatív kritika – amelyet a korábbi balközép kormányokkal rokonszenvező neokonzervatív ellenkritika (alaptalanul) lekommunistázott – tavaly ultrapiaci, individualista, szuperkapitalista rezsimként írta le azt, amelynek az orbáni állam az örökébe lépett. Közösségi, szolidáris, szociális, „organikus” államalakulatot hirdetett helyette, amely szembeszegül a kései modern atomizáltsággal, önzéssel, anarchiával, olyan államrendet, amelyet a kohézió, az egység, az „összefogás” a profitelvet tetemesen korlátozó erkölcse vezet.

Idén erről már szó nincs. Az új alkotmány, azaz alaptörvény szövege azt a neoliberális-neokonzervatív hittételt érvényesíti a magyar állam legfőbb jogi dokumentumában, amely szerint „kollektív jogok” nem megalapozhatók, s amely szerint a „második generációs jogok”3 nem rendelkeznek a „klasszikus”, azaz a liberális nézet szerinti alapjogok státuszával, nincs helyük a szűken vagy tágan vett alkotmányban, alkotmányjogban. A „köztársaság utáni” Grundgesetz e tekintetben méltán tarthat igényt a neokonzervatívok elismerésére.

Az alaptörvénynek ez az aspektusa a „nemzeti jobboldalon” is némi megrökönyödést keltett. Az egyik megbízhatóan jobboldali politológus, Zárug Péter Farkas (a Magyar Demokrata [!] március 23-i számában), eddigi teljesítményénél jóval nívósabb cikkében fölsorolja a szociális jogok könyörtelen megkurtítását számos ponton, amelyben a köztársasági alkotmány tágabb keblű volt, mint az új alaptörvény.4 Érdemes (habár szokatlan) a nyomába szegődnünk.

A köztársasági alkotmány szerint „mindenkinek joga van a munkához”.

A posztrepublikánus alaptörvény szerint „képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához.”

Zárug ezt helytállóan hozza kapcsolatba az „öngondoskodás” neoliberális-neokonzervatív legendájával.

A köztársasági alkotmány kimondta: „az egyenlő munkáért mindenkinek, bármilyen megkülönböztetés nélkül, egyenlő bérhez van joga”, meg azt, hogy „minden dolgozónak joga van olyan jövedelemhez, amely megfelel végzett munkája mennyiségének és minőségének.” Az új Grundgesetz munkabért egyáltalán nem hoz szóba, csak ennyit mond: „minden munkavállalónak joga van az egészségét, biztonságát és méltóságát tiszteletben tartó munkafeltételekhez”, nesze semmi, fogd meg jól.

A köztársasági alkotmány szerint „a Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez”, evvel szemben az új alaptörvény szerint „mindenkinek joga van testi és lelki egészségének megőrzéséhez”, ezt a Magyar Demokrata cikkírója – némi képzavarral, de szerintem helyesen – „durva visszalépésnek” nevezi.

A köztársasági alkotmány szerint „a Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz”.

Az új alaptörvény azt mondja, „Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson”.

Ezt Zárug „a liberálisok minimális államának koncepciójára” vezeti vissza, ugyancsak helyesen.

A föltétel nélkül kormánypárti közírónak nem okozott nehézséget az összehasonlító leírás, a (jórészt tévesen) „baloldalinak” elkeresztelt ellenzéki publicisztika mindezt nemigen hangsúlyozta, bár olykor emlegette. Megállapítván a kötelességmulasztást, most hadd foglalkozzunk ezeknek a változásoknak a jelentésével és jelentőségével.

Az új alaptörvény olyan rezsimet hoz létre, amely – a választásokra készülő Fidesz–KDNP gondosan ködbe burkolt sugalmazásaival ellentétben – nem pusztán folytatja a Bajnai-kormánynak az egyensúly helyreállítása végett a szociális, népjóléti közszolgáltatások leépítésével, a reálbércsökkentéssel, általában: a megszorításokkal próbálkozó politikáját, hanem ezt a politikát kőbe vési, az ország alaptörvényévé teszi. (És a széles körű követelések ellenére nem nyilvánítja ki a lakhatás jogát. Ugyancsak hiányoznak az új alaptörvényből a számon kérhető ökológiai jogok.)

A sztrájkjog korlátozása, a mélyen igazságtalan egykulcsos adó (flat tax) bevezetése, a rokkantnyugdíjak és a korengedményes nyugdíjazás elleni támadás, a táppénz megfelezése, a munkanélkülisegély folyósításának három hónapra való korlátozása (ez a munkanélküli-segély de facto megszüntetését jelenti), a szociális segélyek mindenféle abszurd föltételhez kötése, az iskolakötelezettségi korhatár leszállítása, az egyetemisták (és a fölsőoktatási intézmények) számának tervezett csökkentése, a megdöbbentő mérvű „forrásmegvonások” az egészségügy, a tömegközlekedés, az infrastruktúra, a kultúra területén, az elbocsátások az államigazgatásban és a közszolgálati médiákban: mindez nemsokára nemcsak a sanyarú pénztelenség kikényszerítette intézkedés leend, hanem alkotmányos kötelezettség.

Legtöbb honfitársunk – hála persze a médiahelyzetnek is, de csak másodsorban – tudomást se szerez az alkotmányosság antiszociális irányú fordulatáról, amely ilyetén környülállások közepette persze nem válthat ki ellenállást. Polgártársaink csak a következményeket fogják érezni, s a jóisten a megmondhatója, kit fognak okolni miattuk. Talán a Nemzetközi Valutaalapot, az Európai Bizottságot, a multikat. Egy szó, mint száz: az idegeneket. Nem az államalapító Orbán Viktort, az biztos.

A szociális alkotmányok jogtörténetileg: újdonságok. A leginkább azok az alkotmányok hangsúlyozzák a „munka” jogait a tőkével szemben, illetve az állam kötelezettségét arra, hogy az állampolgárok tisztességes megélhetésre jogosultak, amelyek a második világháború megrázkódtatásai után, a keresztyéndemokrácia meg a szocialista és/​vagy kommunista pártok antifasiszta koalícióinak megegyezése révén jöttek létre.

A modern európai „jóléti államok” a nyugati munkásmozgalom, a szovjet befolyás alatt álló „népi demokráciák” (keleti tömb) együttes nyomására, a háború előtti viszonyokkal már ki nem egyező néphangulat hatására – katartikusan – alakultak ki.5

A társadalmi igazságosság, a garantált megélhetés, lakás, egészség, ingyeniskola, olcsó üdülés, sport, tömegközlekedés, olcsó kultúra, a munkások beleszólási joga még a magánvállalatok igazgatásába is (Mitbestimmungsrecht): ez volt a „trente glorieuses”, a dicsőséges harminc esztendő (1945–1975) közvetve vagy közvetlenül alkotmányosan is biztosított „ipari demokráciája”, „fogyasztói” kultúrája Nyugat-Európában, amellyel mindazonáltal rettenetes konformizmus és öncenzúra járt együtt.

A szovjet rendszerű államok (különösen 1956, az SZKP XX. kongresszusa és a magyarországi forradalom után) maguk is a „jóléti állam” keleti változatának megteremtésére törekedtek, itt-ott időleges sikerekkel. Ennek a korszaknak a lezárulását konvencionálisan Mrs. Thatcher választási győzelmével (1979) szokás jelezni.

A neokonzervatív fordulat immár szintén harmincesztendős – most már látjuk, ebbe illeszkedtek a „keleti tömb” némely államainak ún. piaci reformjai, amelyek nem vezettek föltűnően nagyobb gazdasági fejlődéshez és az életszínvonal gyorsabb növekedéséhez, mint a tervgazdasági módszerekhez ragaszkodó vetélytársaiknál –, és eredménye igencsak hasonló a „jóléti államéhoz”: eladósodás, finanszírozhatatlanság.

A Fidesz olykori „antikapitalista”, „piacellenes” szólamai ellenére a „perverz újraelosztás” (a jövedelmek átcsoportosítása a szegényektől a gazdagokhoz, a munkától a tőkéhez) zavartalanul folytatódik, bár az Orbán-rezsim politikája valamicskével jobban kedvez a fölső középosztálynak (szemben a globális nagytőkével), mint „baloldali” elődeié.

Amint korábban már említettem, az új Grundgesetz „a közösség számára hasznos tevékenység” kritériumához köti az összes szociális juttatást, ami – ha párhuzamba állítjuk avval, hogy a foglalkoztatás többé nem az állam kötelessége, viszont a munkavégzés az állampolgár kötelessége, nem pedig a joga – két következtetésre kényszeríti mind a jogalkalmazót, mind a tőketulajdon és tőkejövedelem nélküli honpolgárt. A „köztársaság utáni”, posztrepublikánus magyar állam erkölcsi és jogi különbséget tesz a csereértéket termelő személyek (tőkések ÉS bérmunkások), ill. a termelésből kizárt, improduktív személyek (munkanélküliek, nyugdíjasok, diákok, a prekariátus tagjai – azaz a csak rendszertelenül dolgozó, koronként segélyre szoruló, egyik napról a másikra élő új proletárok –, az értelmiségiek, közalkalmazottak, betegek, rokkantak, háziasszonyok/​-férfiak) között.

Ehhöz jön hozzá a büntetőjognak a szubproletariátust (underclass) megcélzó, represszív megkeményítése („három csapás”, a büntethetőség korhatárának leszállítása, a legapróbb szabálysértések büntetési tételeinek aránytalan szigorítása, most meg a „valódi életfogytiglan”), a szociális konfliktusok rendőri megoldásának szorgalmazása.

Ezeket az elemeket azért említem, hogy érzékeltessem a mostani alkotmányozás és törvényhozás általános diszkriminatív jellegét; ez az a kontextus (keret), amelyben a szociális jogok eltörlését értelmeznünk kell. A nemzeti neokonzervativizmus még nem merészkedett az állampolgári jogegyenlőség nyílt, explicit megszüntetéséig, de közeledik ehhöz a határponthoz. A köztársasági alkotmány ragaszkodott az alapjogok – köztük a szociális jogok – föltétlenségének és korlátozhatatlanságának mítoszához, az új, posztrepublikánus és antirepublikánus alaptörvény viszont új mítoszt teremt: azt, hogy az alapjogok gyakorlását (gyakorolhatását) ki kell érdemelni az állami tekintély színe előtt.

Evvel a második világháború óta a polgári demokráciákban uralkodott konszenzus megszűnt. Az új magyar állam nemcsak a kisebbségbe szorult magyar baloldalnak üzen hadat, amelyet – a közvélemény egyharmadát – szüntelenül megaláz szimbolikusan és a hétköznapi üldözési praktikákkal, hanem a magyarországi társadalomnak is, amelynek a rászoruló többségét az állam (jogokkal és méltósággal fölruházott) kényszerű ügyfeléből az állam kiszolgáltatott alattvalójává változtatja, miközben ezt a társadalmi többséget szándékairól elmulasztja tájékoztatni. Sőt: a médiapolitikájával elrejti a társadalom elől azt, amit tesznek vele.

Az új rezsim hívei azt hozzák föl patrónusaik védelmére, hogy nem lövetnek, mi több: egyelőre megírhatjuk véleményünket a különösebb befolyás nélküli lapokban. Igazuk van. Erőszakra akkor volna szükség, ha a magyar emberek tudnák, mi készül.

A küzdelem szépsége
(2011. július 22.)

Az 1980-as évek kezdetéig érvényben volt, a nettó rasszizmust fölváltó közhely szerint a politikai magatartást a „kultúra” szabja meg (a hagyomány, a „milyen közegben szocializálódott?” kérdéssel leírt értelmetlenség, „a politikai beidegződések”, az előítéletek, „az örökölt” diszpozíciók, attitűdök, habitusok, „a történelmi traumák”, identitások, „mentalitások”). Ha az ükapád Vjatka kormányzósági jobbágy volt a XIX. század hajnalán, akkor te is bálványozni fogod a cár atyuskát, ha akarod, ha nem. Sőt: a nagyapád is azért borult le Sztálin nagysága előtt, mert II. Sándor cár fölszabadította a jobbágyait. Mi kondicionálta minderre a muszkákat? A görögkeleti (ortodox) vallás. Tehát ott lesz „demokratikus Európa”, ahol a többség nem ortodox, hanem katolikus és protestáns. A katolikus Lengyelország azonban azért olyan tekintélyelvű és reakciós, mert a pápa 1831 körül teljes, hullaszerű engedelmességet prédikált neki akár még az eretnek bitorlóval (a görögkeleti hitű orosz cárral) szemben is, aki épp akkoriban aprította hű lengyel alattvalóit, mint a répát.

A német engedelmességért (Kadavergehorsam) Luther volt a felelős, akár a III. Birodalomról, akár az ettől minden tekintetben különböző NDK-ról volt szó. A katolikus/​bizánci határvonal „kulturálisan” meghatározónak számított. A jobbágyi, szolgai, pravoszláv-fanarióta „Bizánc” képlete (a reneszánsz-reformáció-fölvilágodás innovatív-kreatív-autonóm triászával ellentétben) az egynegyed évezrede szakadatlanul lázadó, kavargó Balkánt hivatott leírni. Ezt a gyarmati öngyűlölet banális szublimálása folytán az érintettek (a periféria-értelmiségiek) is bevették. „Nálunk semmi sem változik, olyanok vagyunk még mindig, mint Drakula, a janinai Ali pasa, a Fekete Kéz – vagy Csák Máté vagy Ráday Gedeon – idejében.” Mindenki ismeri a szöveget.

A néhai Max Weber sok mindenért felelős (miközben teljesen ártatlan).

Mindeközben az ultramontán-katolikus Lengyelország és az ortodox-fanarióta Románia egy-egy győztes forradalommal rehabilitálta a XX. századot (és mintha az oroszok is csináltak volna valamit 1917/19-ben…), ám ez keveset változtatott a faji-genetikai meghatározottság (eredetében gyarmatosító, white burden, mission civilisatrice stb.) elméletét helyettesítő kulturális determinizmus vezető médiaszerepén.

A következő jelölt a „szolgalelkű” vallás-etnikum-kultúra figurájára nem volt más, mint „az arab” meg „az iszlám”. „Az arab” meg „a muzulmán” alkatilag, „a kulturális örökség” folytán arra determinált, hogy „antidemokratikus”, „antiliberális” stb. legyen. Ha majd föllázad a különféle zsarnokságok (teokráciák, militarizmusok, modernizáló diktatúrák vagy mindezek kombinációi) ellen, akkor elkerülhetetlenül a fundamentalizmusok és integrizmusok győznek – mondták a szakemberek. Nos, „az arab” meg „a muzulmán” föllázadt Észak-Afrikában és a Közel-Keleten (Magreb és Mashrek), és ilyen vegytiszta demokratikus és liberális forradalmak még soha, sehol nem voltak; zömükben világiak; s még a részben iszlamista iráni ellenállás is mélyen demokratikus.1 A hajdan még a Szovjetunió helyeslésével, segítségével és közreműködésével a föld alá szorított (de a köztudomásnál jóval erősebb) kommunista pártok és kriptokommunista mozgalmak is fölolvadtak az általános demokratikus mobilizációban. A „kulturális meghatározottság” ideologémája újra, sokadszor megbukott, de nálunk még mindig eleven a – teljesen indokolatlan – gyarmati öngyűlölet (egyébként soha, sehol nem általános, de azért létező) formulája szerint. Á, „a magyar soha nem fog föllázadni, legföljebb, ha üres a hasa” (erre mellesleg egyáltalán nincs történelmi példa a legújabb kori Magyarországon, annyi normarendezés és elbocsátás után se) – mondja az aljaliberális és tucatliberális bulvárpublicisztika, együtt az előítéletes topikolók és kommentelők és lájkolók ezreivel. Érdekes módon a „dacos magyar” sztereotípiája a legfanatikusabban szolgalelkű jobbszél – jobbadán kormánypárti, álkurucos, öngyűlölő labanc – szubkultúrájában bukkan föl. Ez – mint a kulturális determinizmus minden változata – mindenképpen irreleváns, a révén kiderített néhány érdekes összefüggés ellenére alapjában téves. Magyarország nincs szolgaságra ítélve.

I.

Soha nem jelent meg annyi antikommunista írás, mint manapság. 1989 körül biztosan nem. Mivel a szerzők a jelenlegi rezsimet hasonlítják minden alap nélkül, de egyre sűrűbben a rendszerváltás előttihez, ráadásul a két rezsimmel ezelőtti rendszert – szintén teljesen alaptalanul – „kommunistának” nevezik, más céljuk nem lehet, mint az ellenállás bizonyos formáinak lejáratása. Jó előre.

A fölpuhult posztsztálinista diktatúrát követte a mégoly tökéletlen liberális demokrácia, amelynek utóda – általános megrökönyödésre – a jogilag már kidolgozott, de még meg nem szilárdult, konzervatív, tekintélyuralmi berendezkedés, amelyet aligha habozhatunk diktatúrának nevezni. A liberális demokráciában való, szerintem jórészt indokolt csalódás se készítette föl a militáns jobboldal mellé szegődött többséget és az elbizonytalanodott demokratikus kisebbséget arra, hogy – a parlamentben meghozott, ám antiparlamentáris szellemű jogszabályokkal, tömeges menesztésekkel, kádercserékkel, intézménybezárásokkal, állami támogatások megvonásával, a jelenlegi magyar miniszterelnök ügynökeinek köztisztségekbe kinevezésével (gyakorlatilag élethossziglan) stb., stb. – megfosszák szabadságjogaitól.

Az 1989 előtti diktatúra más volt. Mindenekelőtt informális. A polgári jog és a büntetőjog a magánviszonylatokban működött, a közjog azonban elvált az állam valódi működésétől, amelyet inkább leplezett, mintsem szabályozott volna. A politikai vezetés cselekvési szabadságát semmi nem korlátozta, csak a vezető csoport érdekeltsége a stabilitásban. A „Párt” vezető szerepét kinyilvánító alkotmányos passzus minden közjogi és politikai kontrollt fölülbírált, a „Párt” belső szokásjoga pedig nem a választást, hanem a kooptálást tette az irányítás megújításának módszertani elvévé. A rendszer nem zárta ki a pártvezetés józan belátását és olykori nagyvonalúságát – de a zsarnok óvatossága nem szabadság.

Az Orbán-diktatúra – még hozzá kell szoknunk, hogy így nevezzük, hiszen rettenetes ezt leírni – nem ilyen. Annyiban örököse a liberális demokráciának, hogy működtetését nyilvános jogszabályok (törvények, rendeletek) írják elő. Eredete a háborítatlanul lefolytatott országgyűlési és helyhatósági választás nyomán kialakított hatalmas politikai többség.

Alkotmányos eredete azonban kétséges. Jellemző, hogy az új, orbáni Alaptörvény ünnepélyesen eltörli a korábbi alkotmányok érvényességét, majd az új Alaptörvény hatályba léptetésének jogalapjaként az imént eltörölt érvényességű, korábbi alkotmányt nevezi meg, így tehát nem hatályos jogszabályra hivatkozik. Az új Alaptörvény státusa formálisan – és ez a jogban döntő – bizonytalan. A normaszöveg önmaga értelmezésének kulcsaként „a magyar történelmi alkotmány”-t jelöli meg. A tágan értelmezett alkotmányjog – „a történelmi alkotmány” – legfőbb forrása az Alkotmánybíróság két évtizede folyamatosan alkotott határozatainak gyűjteménye. Ezt a teljes hagyományt veti el nyíltan a napokban megválasztott, tehetséges, művelt, ám szélsőjobboldali alkotmánybíró.2

Bizonytalan-e vagy sem a maga közjogi eredetében, az új Alaptörvény és az elképesztő mennyiségű régialkotmány-módosítás, új sarkalatos és közönséges törvény, kormány- és miniszteri, továbbá önkormányzati rendelet föltűnően koherens szisztémát teremtett. A rendszer alkotmányos és törvényes megváltoztatása lehetetlen. Ennek a durván elnyomó rendszernek a funkciója hagyományos: az uralkodó politikai osztály, az üzlet, a nagytőke és a vállalkozói középosztály hatalmának, az államfönntartó ideológiai apparátusok (parancsmédiák, egyházak, konzervatív iskolák, giccs/​kommersz) hegemóniájának megszilárdítása, a vagyontalanok, a lázadók, a rendszer számára gazdaságilag és kulturálisan fölösleges elemek, a marginálisok állami ellenőrzés alá helyezése, autonóm életlehetőségeik elkobzása. A korábbi népjóléti rendszer ügyfeleinek kiszorítása a társadalomból nem hagy nekik más lehetőséget, mint a normaszegést, amit a diktatúra a kegyetlenül szigorúnak ígért büntetőpolitikával torol majd meg.

II.

Miért vált mindez szükségessé? (Soha ne feledkezzünk meg róla, hogy a Magyarországon most lejátszódó tragédia csak szélsőséges, eltúlzott esete a világszerte, de különösen a hanyatló Európában megfigyelhető trendnek.)

Az európai jobboldal és szélsőjobboldal megértette azt a biopolitikai fordulatot, amelyet a baloldalon csak némely gondolkodók fogtak föl (Michel Foucault, André Gorz, Giorgio Agamben és Antonio Negri nyomán), a mozgalmak is csak részben és habozva. A fordulat oka – egyszerűsítve – az, hogy a technika gyors fejlődése (digitalizálás, automatizálás, robotizálás, miniatürizálás, a genetika-biokémia, géntechnika-élelmiszeripar-gyógyszervegyészet), továbbá az ökológiai katasztrófa következtében, ill. a munkaszervezés átalakítása (flexibilizálás, prekarizálás, távmunka, kényszervállalkozások: azaz a szokványos „munkavállalói” jogokból való kiszorítás, a kommunikációs készségek jelentőségének megsokszorozódása, a „kreatív” tevékenységfajták szaporodása, az esztétizált-erotizált marketing és – nyomán – életfölfogás lopakodó diadala: ld. az egyre szebb múzeumok világnézeti bástyává alakulását mint világi székesegyházakat), a világkereskedelem liberalizálása, a hitel- és adósságkérdésnek a világpolitika középpontjába kerülése, a migrációk fölgyorsulása stb. miatt a termelőmunka megszűnt a szocializáció alapvető mintájának (modelljének) lenni. A fogyasztói piac (azaz a fizetőképes fogyasztói kereslet, amelyet éppen a képtelenül magas profitok korlátoznak) számára elégséges javak és szolgáltatások előállítását az aktív korú lakosság töredéke is elvégezhetné.

A polgári társadalom alapvetően még mindig két jövedelemforrást ismer el legitimnek: a tőkéből és a munkából származót. Márpedig a kései kapitalizmus jelenlegi, a korábbinál is dekadensebb, bomlottabb történeti állapotában az emberiség egyre nagyobb részének (ha mellőzzük a statisztikai ügyeskedéseket, láthatjuk: voltaképpen a többségének) nincsen se tőkéje, se munkája. Az árutermelés és a bérmunka mindig is borulékony, a piac vagy a terv által igen tökéletlenül közvetített egyensúlya – valószínűleg örökre – megszűnt. Mint ahogyan az is valószínűleg örökre megszűnt, hogy a lakosság többségét az iparban, mezőgazdaságban, kereskedelemben, szállításban, szolgáltatásokban foglalkoztassák (érték, csereérték, értéktöbblet létrehozásának célzatával). Az emberek többségét ma nem kizsákmányolják, hanem cserben hagyják, kitaszítják a társadalmi intézményekből – természetesen a dolgozó és nem dolgozó proletariátust továbbra is együttesen kizsákmányolják, a proletariátusnak ezt a két részét azonban biopolitikailag, rendőrileg és katonailag kettészakították, s ennek nyomán a tőke és az állam is meghasadt középen. (Ennek az újfajta elnyomásnak tipikus eszköze a Frontex, a schengeni zónát a „színesek” és „aljaemberek” [Untermenschen] erőszakos kiszorítását eszközlő, félelmetes határőrizeti rohamosztag: az EU egyik hatósága.)

Az ipari társadalom, s ezen belül a jóléti államok korában a legtöbb ember intézményekben töltötte az élete javát. Család, iskola, katonai szolgálat, szakképzettség megszerzése, munkahely, házasság, nyugdíj, egyháztagság, tömegpárti és szakszervezeti tagság, bérlet, előfizetés, munkahelyi üdülő, csoportos turizmus, csoportos sport és szurkolás, törzsasztal, klub, települési (lakótelepi) összetartás, erős nemzeti kohézió, lojalitás, tisztelet a fölsőbbség iránt, a munka és a szakértelem kultusza, teljesítménykultusz, meritokratikus beállítottság, a magaskultúra (tudománynépszerűsítés, önművelés, állami rádió) iránti respektus, klasszicista kanonizáció, Goethe-, Balzac-, Tolsztoj-, Jókai-kultusz – mindezek a mind Keleten, mind Nyugaton általános szocializációs tényezők és attitűdök mára egytől egyig fölbomlottak, különösen együttesük nem létezik immár.

Az intézményesség és a szervezettség alárendelt szerepet játszik, a kapitalizmus által megkövetelt magatartásokat (amelyek a munka valóságos alávetéséből származnak) már nem kell interiorizálni, a rendszer beéri a külső és a közvetett (pénzben kifejezhető) kontrollal. Az immateriális munka, a digitális technikának alárendelt munka különben is centrifugális, középpont nélküli (rizomatikus), szórt. Még a rögtönzés (a szabadság egyik fontos alakváltozata) is termelési cél, értékesítési módszer, lefegyverző (demobilizációs) elnyomási taktika lett. Az ideológiai és buzgalmi (pl. nacionalista és sztahanovista) mozgósítás megszűnt – a közvélemény „kommunikációs”, azaz indirekt és manipulatív mozgósítása egészen más dolog. Nem követel meg kollektív cselekvést, csak passzív egyetértést, amely szavazatokra vagy az ellenállás beszüntetésére váltható. (Csak az eltájolt neonáci szubkultúra hajlandó verekedni és ordítozni a melegekkel, a valódi homofób politikát simán, halkan, elegánsan kodifikálja a „legitim” többség az Országházban.)

A többség kordában tartására többnyire elegendő volt a tér represszív használata az urbanisztika minden eddigi korszakában. (Előbb közel hozták a lakónegyedeket a gyárhoz, majd radikálisan elválasztották a kettőt – ennek köszönhetjük az elővárosokat – „a helóta nép” hatékonyabb fegyelmezése végett: itt a technika és az elnyomás változó szükségletei kölcsönösen serkentik egymást.) Ami az időt illeti: a munkaidő csökkentésére, a nyugdíjkorhatár leszállítására (a fizikai munka és más egészségromboló foglalkozások esetében) törekvő mozgalmak meggyöngültek – épp most, amikor a legnagyobb szükség lenne rájuk.

Az ipari társadalomban nemcsak az „államfönntartó” erők voltak szervezettek és hierarchikusak, hanem az ellenkultúra és a kontrahegemónia erői is (szakszervezetek, társadalombiztosítási intézmények, sokmilliós szocialista és kommunista tömegpártok a maguk paramilitáris csapataival és állami, főleg regionális, városházi befolyásával). A szervezett, elsősorban ipari termelőmunkának mint szocializációs mintának az alkonyán mind az államok (azaz a hegemónia erői), mind a plebejus, főleg proletár szervezetek (a kontrahegemónia erői) kénytelenek vagy hajlandók voltak engedni az intézményesség sűrűségéből és intenzitásából.

A tőke–munka kontinuum részvevői (egyben a hegemónia és a kontrahegemónia kliensei) kisebbségben vannak. A többségre azonban továbbra is szükség van – mint fogyasztóra. A kérdés a következő: hogyan lehet jövedelemhez juttatni a termelőmunkából szükségképpen kiszorult többséget, hogy a piac továbbra is működhessék, hogy az adókivetésnek továbbra is legyen értelme, hogy a társadalom önreprodukcióját szolgáló intézményrendszerek (egészségügy, oktatás, szórakoztatás, üdülés, sport, kultúra) megmaradhassanak?

Amennyiben nem pillantunk túl a kései kapitalizmus fönnálló rendszerén, az egyetlen ágens, amely képes erre: az állam.

Ámde a mai állam a neokonzervatív-neoliberális korszak maradványa: privatizációk, alacsony adók (elsősorban a tőkenyereség- és vagyonadó, ingatlanadó, osztalékadó folyamatos csökkentése), globalizáció, a pénzforgalmon keresztüli irányítás („financializáció”), a biztosítási és a hitelüzlet elsőbbsége jellemzik.

Az egyre szűkülő állami forrásokért egyre ádázabb küzdelem folyik különféle, egyre népesebb csoportok között. Az európai államok beruházási, újraelosztási, fejlesztési („gondoskodó”) funkciói az elmúlt negyven esztendőben összezsugorodtak, büntető (elnyomó) funkcióik megszaporodtak.

Az állam tehát iszonyatosan erős nyomás alatt áll. A termelés és a fogyasztás (tehát az egész tőkés rendszer) adott alakzatának fönnmaradása esetén a hatalomnak nem nagyon van más kiútja, mint válogatni az állami forrásokat és ellátásokat igénylők között. Mivel azonban a politikai pluralizmus, a versengő többpártrendszer és az érdekképviseletek ugyancsak versengő rendszere még úgy-ahogy megvan, ehhöz a kegyetlen szelekcióhoz néminemű jóváhagyásra van szüksége. Erre csak úgy tehet szert ideig-óráig, hogy az egymással vetélkedő igények és az igényeket benyújtó társadalmi csoportok egy részétől megvonja a legitimációt. Ez azonban aláássa, már alá is ásta a honpolgári jogegyenlőséget. (Ebben foglalható össze az európai kormányzatok mai politikája, amelynek extrém példája az Orbán-diktatúra taktikája; durva, de tényszerű summázat.)3

III.

Elkeserítőnek tartom, hogy a politikai viták liberális és konzervatív részvevői a sebesen berendezkedő új diktatúra jellemzésekor Tocqueville terminusára, „a többség zsarnokságára”4 hivatkoznak. Még nagyon művelt és finom emberek is. Miféle többség? A parlamenti többség nem a társadalmi többség. Magyarországot nem a többség (azaz tocqueville-i értelemben a közvélemény egalitárius konformizmusa) irányítja, hanem szűk és titkolózó kamarilla, amely a választások előtt és alatt – érthető okokból – nem osztotta meg a magyar néppel rémületes elképzeléseit. Titokban elkészült törvényjavaslatok, alkotmány- és törvénymódosítások százai mindenfajta társadalmi párbeszéd mellőzésével, mindenfajta egyeztetési mechanizmus szétzúzásával, az egyébként bírálható közfölfogás és közízlés (és a hatalmi párt saját homályos választási ígéretei) megvető elvetésével: ez volna „a többség zsarnoksága”? Ez még csak a parlamenti többségnek sem a zsarnoksága. Az Országgyűlés jobboldali többsége a kamarilla által kézbesített indítványokat szolgaian megszavazza.

A kamarilla kodifikációs terveit, előkészítő anyagait, szakembereinek kilétét is titkolja. A diktatúra egyik lényeges vonása a titok.

Az Orbán-rezsim egyáltalán nem populista, hanem ennek szöges ellentéte: elitista. „A létezés magyar minősége” nem a népé, ez a konzervatív értelmiség és a politikai „csúcsvezetés” belső titka, amely valami közelebbről meg nem határozott hagyományra – Werbőczy vagy Dózsa? – hivatkozik, mint minden jobboldali parancsuralom, hiszen a hagyomány mibenlétét nem a népakarat határozza meg, hanem az uralkodók preferenciái. Így hát nem lesz „értékvita”, mondta Orbán Kötcsén, ifjúságának neolukácsista kifejezésével.5 A többség miféle zsarnoksága az, amelyben az új választási törvénytervezet lehetetlenné tenné, hogy a Fidesz–KDNP-n kívül bárki más kormányra kerüljön? Hiszen a politikai váltógazdaság a többpártrendszer értelme. Váltógazdaság, azaz a választási siker és kudarc lehetősége: ez a többpártrendszer. Még a sztálini korszakban is több párt működött az NDK-ban, a Kínai Népköztársaságban (máig), a Lengyel Népköztársaságban, a Csehszlovák (Szocialista) Köztársaságban; ettől még mindezekben az országokban diktatúra volt. A népuralomnak itt semmi lehetősége nincs, még a „totalitárius” népuralomnak se. Itt egy szűk (részben rejtett) kis csoport irányít, a magyar népnek politikából csak a legelvetemültebb manipuláció jut.

✻

A mostani delegitimáció (a legitimáció megvonása), szemben a klasszikus kapitalizmus módszereivel, nem kizárólagosan, sőt: nem is elsősorban osztályszempontú, hanem mindenekelőtt a csereérték termeléséből ilyen-olyan okokból kizárt társadalmi csoportok ellen irányul. (Evvel persze nyomás alá helyezik a reálbért, s evvel a munkaidőt. Az életszínvonal megőrzéséhez egyre kevesebb embernek kell egyre többet dolgoznia egyre kevesebb pénzért, egyre kisebb biztonsággal, egyre apadó szociális szolgáltatásokkal és jogokkal.) Az egyik legfontosabb delegitimációs és diszkriminációs (kirekesztési) ismérv a nemzedéki: az idősek (nyugdíjasok) és a fiatalok (tanulók, diákok) ellen irányul (vö. a nyugdíjkorhatár és a tankötelezettségi korhatár módosításával fölfelé és lefelé, az iskolabezárásokkal, az egyetemek-főiskolák fölszámolásával, szakok megszüntetésével mindenütt; Romániában és Lengyelországban tízezrével buktatják meg az érettségiző diákokat a „minőség” ürügyével, nagy elitista sopánkodás közepette; a jobban javadalmazott foglalkozásokból való kirekesztést még erkölcsi lefokozással is megtoldják).

A másik, alighanem a legfontosabb ismérv: a termelőmunkából kiszorultak – munkanélküliek, szociális segélyezettek, egyedülálló anyák, rokkantnyugdíjasok – elleni szakadatlan moralizáló kampány, amely az eddig fölsoroltakat (a lefelé „cigánnyá” etnicizált-kriminalizált-moralizált, lekezelően „roncstársadalomnak” ócsárolt szegény populációkat, „élükön” magukkal a romákkal) egytől egyig élősdieknek, „eltartottaknak”, a tőkések és a termelők vérét szívó piócáknak tünteti föl (vö. a szociális ellátások, különösen a munkanélküli-segély de facto és a „passzív táppénz” de iure megszüntetésével, a mélyen a létminimum alatti összegekkel honorált közmunkától való függővé tételével, a közmunka rendőri-katonai megszervezésével és a közmunka révén a termelőszférában juttatott reálbérek nyomás alá helyezésével, a különféle technikákkal végrehajtott nyugdíjcsökkentéssel).6 Az ingyenes egészségügy tönkretételének ürügye a betegek, a pszichiátriai ápoltak, a mozgássérültek, a látás- és hallássérültek, tehát a „táppénzcsalók”, a rokkantak delegitimálása, akik persze csak „színlelnek”. Ugyancsak „improduktívnak” számít a közszolgálat (vö. a masszív elbocsátásokkal a hivatalnoki karban, különös tekintettel a szociális munkásokra, s politikai okokból a magas bürokráciára, a médiákra) és a közoktatás, a tudományos kutatás, a kultúra; ezért a felsoroltak támogatását (s a bennük dolgozókat magukat is) brutálisan és esztelenül fölszámolják. Mindennek csak az a csonkja maradhat meg, amely a stabilitás és a közrend fönntartása (az elnyomás) számára közvetlenül hasznos, bár újabban – eléggé illogikusan – a rendőrök, börtönőrök és tűzoltók is élősdinek (s ha tiltakoznak: dezertőrnek) számítanak. Ugyancsak parazita az értelmiség, különösen a bölcsész- és művészértelmiség, amely – idegenszívűsége, fölforgató hajlamai és közérthetetlen intellektuális gesztusai ellenére – nem átall a túléléshez és az alkotáshoz állami forrásokat, ráadásul kifejezési szabadságot és szervezeti autonómiát követelni.

A másik – nálunk még nem explicit, nem kimondott – ellenségképet a prekárius (précaire, prekär), részmunkaidős, távmunkás, évente csak pár hónapot dolgozó vagy kényszervállalkozó számítógépes segédmunkás, „kreatív” zsellér, médiajobbágy, művészkoldus körül alakítják ki. Ez a növekvő létszámú, a véndiákok csoportjával közös részhalmazt jelentő „új proletariátus” a maga bizonytalan életformájával egyre radikálisabb (a romkocsmáktól a tüntetésekig), úgyhogy ki is váltja a konzervatív elitek és a jobbszél féktelen gyűlöletét, mert a nélkülözést sok szabadidővel, fiatalsággal, alternatív művészi és filozófiai érzékenységgel, s ha nem is ideológiai, de alkati „hatvannyolcassággal” kombinálja. És nem veszíthet semmit, még a láncait se.

A nemzedéki-életkori és egészségi kritériumok biopolitikai jellegűek, ugyancsak ilyen a termelőmunkából kiszorultak szubkultúráinak, életformáinak deligitimálása, de a legaggasztóbb a szegénység etnicizálása, rasszosítása és (negatív) átmoralizálása, továbbá a népszaporulat bővülését nem szolgáló, nem prokreatív életformák megtámadása (emlékezzünk a „szinglik”, azaz egyszerűen a nem házas és kényszerűségből magányos honpolgárok elleni támadásokra – hogy az alantas állami homofóbiáról ne is szóljunk). Ami Kelet-Európában (s egyre inkább másutt is, így Olaszországban, ahol a szélsebesen fasizálódó Berlusconi-rezsim új bűnbakokat jelöl ki) a cigányság, az Nyugat-Európában a muszlim bevándorlók (ráadásul a már állampolgárságot elnyert, integrált, ám arab és afrikai vagy karibi eredetű, Nagy-Britanniában az indiai szubkontinensről származó csoportok), az oltalomkeresők, a kelet-európai vendégmunkások és bevándorlók, a menekültek és egyéb migránsok „párhuzamos társadalma”. Az iszlamofóbia és a „harmadik világból” származókkal szembeni fajgyűlölet és etnicista-fajüldöző politika ma már meghatározó eleme az Európai Unió fejlettebb államai kormányzati politikájának és a szélsőjobboldal nyomása alatt álló hatóságok és médiák által újrafogalmazott kulturális és erkölcsi identitásának. Mivel az új rasszizmus és etnicizmus ma már szinte kizárólag a legszegényebbek és legkiszolgáltatottabbak ellen irányul, az antiszemitizmus általában – Magyarország föltűnő és sajátos helyi okokra visszavezethető kivételével (a helyi okok közül a legjelentékenyebb, hogy nálunk még vannak zsidók) – pusztulni látszik, legalábbis pillanatnyilag. „Rassenkampf ist Klassenkampf”7 – a XX. század elejéről származó ausztromarxista egyenlet ma is érvényes, ha másképp (tágabban) is. A szegényeket nem mint a hibás társadalmi rendszer áldozatait, hanem mint „cigányokat” vagy „arabokat” marasztalják el faji és moralizáló „érvek” vegyítésével; a tőkés érdekcsoportokat nem mint a kapitalizmus működésének szerves alkotórészeit, hanem mint „külföldet”, mint „globalizációt”, mint „multikat”, mint „bankokat” és „fináncarisztokráciát” bírálják (az immár patinás-penészes náci recept szerint). Így persze a rendszer alapvető jellemvonásai sikkadnak el: mind a régiek, mind az újak. Sikerült a kapitalizmus – öntudatlan és szándéktalan – védelmezői közé (ideig-óráig) besorolni a munkásosztály egy részét meg az úgynevezett kisembert; ezt szépen mutatja a szélsőjobboldal választási sikere az egykori „vörös” negyedekben, ahonnan hosszú évtizedekig kirobbanthatatlan volt a pártkommunista és szocialista részhegemónia. (Ez a trend azonban nem általános és nem is megfordíthatatlan, bár a visszatérő baloldal nem azonos avval, amelyik távozni volt kénytelen.)

IV.

Mind maguk a fasiszták, mind rosszhiszemű liberális kritikusaik azt állítják, hogy a szélsőjobboldal a „rendszerellenzék”. A szélsőjobboldal valójában a rendszer legfőbb támasza, az improduktív (nálunk gonoszul és álnokul „inaktívnak” becsmérelt) többség kirekesztésének és jogfosztásának, az osztályelnyomás méltó utódának (vagy helyettesének) és önkéntes rendőreinek a stratégiai elővéde.

A fasizmus funkciója nem változott az 1920-as évek óta: ellensége a polgárságnak (amely – mint uralkodó osztály – részben megmaradt volt a fölvilágosodás örökösének, bár ez ma már nincs így), ám nem ellensége a kapitalizmusnak, de ellensége a kapitalizmus (valódi) ellenségeinek. A polgárság elveszti politikai hatalmát – ez egykor a militáns, korábban katonai-félkatonai, most a hivatalnoki és lumpenértelmiségi „elitek” kezébe került –, de a rendszer marad. Marad a profitokkal együtt; a korábbi (zömében liberális, liberális nacionalista és konzervatív imperialista) polgári kultúra azonban végleg eltűnik, mi több: feledésbe merül.8 A szélsőjobboldal „antikapitalista” (valójában csak antiliberális, polgárellenes) és antikommunista.9 Erről a kettős világnézeti stratégiáról lehet mindig, tévedhetetlenül fölismerni – akkor is, ha álcázzák. Amíg a szocialista munkásmozgalom létezett, a szélsőjobboldal a szétverését vállalta magára (s cserébe megkapta a burzsoáziától a politikai, rendészeti, katonai hatalmat). Most, amikor a munkásmozgalom elvesztette a jelentőségét (hiszen csak kisebbséget képvisel; a szintén brutálisan kizsákmányolt és megfélemlített munkásság ma csak az egyetemes proletariátus töredéke), a szélsőjobboldal az „improduktív” többség megosztását és elnyomását szolgálja a rasszista mozgósítás révén, ekképpen állítva a tőkés rendszer szolgálatába a rendszer áldozatait. A kizsákmányoltak és elnyomottak erkölcsi diszkriminációja persze nem újdonság. A klasszikus szabadelvűség korában a proletariátust mint műveletlen, bűnöző, mocskos, parázna, hazafiatlan, erőszakos, destruktív és fölforgató tömeget állították szembe a fegyelmezett, takarékos, tanult, kisportolt, illatos, illedelmes, államfönntartó fölsőbb és középosztállyal és „elitekkel” (innen származik Ortega y Gasset obszcén ostobaságainak és hazugságainak népszerűsége mind a polgári liberálisok, mind a kultúrnácik körében, a magyar ugaron egészen máig10). Ami akkor társadalmi, történeti és kulturális eredetű (állítólagos) tulajdonság volt, az a rasszistának persze természeti (faji) meghatározottság („utálnak dolgozni” és í. t.).

Az orbáni állam, az Orbán-rezsim egybegyúrja a konzervatív tekintélyi állam, a klasszikus nacionalizmus (virtuális irredenta), a posztmodern szélsőjobboldal, a neokonzervatív egyensúlyi (megszorítási) gazdaságpolitika, az ugyancsak neokonzervatív intézményrombolás, a radikálisan egyenlőségellenes, ám ezúttal biopolitikai szociális kormányzás, a „nyilvánosság” és a „civil társadalom” hasznos liberális fikciója elleni szuronyroham, az antimodernizmus, etnicizmus, kultúraellenesség és kirekesztő világnézet minden erényét. Mindez együttesen ugyancsak új minőséget jelent.

Evvel az új minőséggel szemben az ellenállás új minőségére van szükség, és örömmel jelentjük Magyarországról: ez az új minőség alakulóban van.

V.

Az ellenállás részvevőiben tudatosult, hogy az utóbbi két évtizedben gyakorolt és csődöt mondott parlamenti és helyhatósági politika („pártpolitika”) folytathatatlan. A többpártrendszer csak az egyik lehetséges aspektusa a politikai pluralizmusnak. Ha még végrehajtható az Orbán-diktatúra törvényes leváltása – ami bizonytalan, hiszen a Fidesz–KDNP alkotmányreformja (ebbe bele kell értenünk a körvonalazódó sarkalatos törvényeket is) rákényszerítené a jobboldal kormányprogramját és társadalommodelljét valamely esetleges új kormánytöbbségre is –, akkor a parlamenti politikának maradhat némi korlátozott és átmeneti jelentősége, de semmi több. De ez is reformra szorul, mindenesetre meg kell szüntetni a hivatásos politikai osztályt, amely ma már a maga egészében (kivételek persze mindig akadnak: isten áldja őket) akadálya a szabadság felé tartó politikai fejlődésnek.

Nyilvánvaló, hogy arányos választási rendszert kell bevezetni (tiszta listásat), meg kell szüntetni a bejutási küszöböt, két vagy három évre csökkenteni a parlamenti (és választott helyhatósági) ciklust, kitiltani az Országgyűlésből mindenkit, aki valaha is képviselő, miniszter, polgármester volt, egyetlen ciklusra korlátozni a képviselőséget, megkönnyíteni a helyi és országos népszavazásokat (eltörölve a tematikus korlátozásokat is), sorshúzással kiosztani a parlamenti és bizottsági tisztségeket, sorshúzással kijelölni az ötvenezer alatti települések képviselőtestületét, és közülük is sorshúzással a polgármestert, visszaállítani a társadalombiztosítási önkormányzatokat, ugyancsak önkormányzati módszerekkel irányítani az állami vállalatokat, bevezetni az ötvenszázalékos női kvótát, a minimum tízszázalékos roma kvótát, valamilyen bónusszal jutalmazni azt a pártot, amelynek a jelöltlistáján több mint húsz százalékban található főiskolai-egyetemi oklevél nélküli fizikai dolgozó, bevezetni az esküdtbíráskodást, megerősíteni a választottbíráskodást. Miniszterelnök csak egyszer lehet valaki, legföljebb egy évig. Be kell vezetni a vállalatirányításban a paritást, amelyben a dolgozók képviselői a vezető szerv mandátumainak felét töltik be (kiterjesztett Mitbestimmungsrecht11). Vissza kell állítani az intézményes érdekegyeztetést (OÉT12 vagy valami hasonló, ám ebben a dolgozóknak ugyanakkora részük kell hogy legyen, mint a kormánynak és a tőkéseknek [a „munkaadóknak”] együttvéve: 50-25-25 százalék). Ez a demokráciának pusztán csak a mechanikája, amelyet tovább lehet és kell is bővíteni és radikalizálni, hiszen a fölsorolt intézkedések a kelleténél mérsékeltebbek.

Mindezek mellett azonnal egybe kell hívni az Alkotmányozó Nemzetgyűlést – az Országgyűléstől el kell venni az alkotmányozás és az alkotmánymódosítás jogát, ezt a jogot viszont (bizonyos alapjogi kivételekkel) meg kell adni a népszavazásnak –, amely maradéktalanul és haladéktalanul eltörli az orbáni Alaptörvényt és az orbáni sarkalatos törvényeket, és semmi egyébbel nem foglalkozik, csak a megalkotandó új köztársasági alkotmánnyal. (Az aggodalmak eloszlatására a diktatúra alatt elkövetett politikai cselekményekre már első lépésben közkegyelmet kell hirdetni.) Ennek az alkotmánynak a cikkelyei között szerepelniük kell módosíthatatlan tételeknek (Ewigkeitsklausel), amelyek a habeas corpus mellett tartalmazzák az összes szokásos alapjogokat – a szólásszabadságtól az ellenállás jogáig és a pozitív diszkriminációig –, és kijelölik az állam szociális és kulturális kötelezettségeit. Ezeket, ameddig a kapitalizmus, a polgári társadalom, a piac, az egyenlőtlenség, a társadalmi igazságtalanság viszonyai fönnállnak, soha nem szabad módosítani. Ameddig vannak gyöngék és erősek, addig a gyöngéket védeni kell, ameddig nincs szabadság, addig a jog révén kell oltalmazni őket.

Az alkotmányszöveget népszavazásnak kell megerősítenie.

A százezer lakos alatti településeken népszavazások állapítják meg és módosítják menet közben a költségvetést, és vetik ki a helyi adókat. Az adó arányos progresszivitása minden szinten kötelező lesz. Az energiaforrásokat, a környezetet a társadalom ellenőrzi választott szervek útján, esetleg államosítással. A közjavak együttesét (the commons) a közösségnek kell ellenőriznie. A föloszthatatlan közjavak-közjószágok – a víz, a levegő, az energiaforrások, a föld, az altalaj kincsei, a kulturális örökség, a tudományok és művészetek – demokratikus ellenőrzése a nép joga. Ehhöz az kell, hogy a nép hagyja jóvá – és népszavazással menet közben megváltoztathassa – a költségvetést. A kisebb régiók, fővárosi kerületek költségvetését – puha korlátok között – közvetlenül a választóknak kell kialakítaniuk (részvételi költségvetés a Porto Alegre-i modell szerint).

A szegényeket sújtó rendszabályokat azonnal eltörlik. A lakhatás alkotmányos joggá változik. A Büntető Törvénykönyv nyilvánvaló osztályerőszakot előíró tételeit azonnal megsemmisítik. A Munka Törvénykönyvét eltörlik, a dolgozók javára újat hoznak létre. A szakirányú végzettség megkövetelését szűkebb térre szorítják, és ott is enyhítik. Az oktatás és az egészségügy (esetleg a tömegközlekedés) ingyenes, a kilakoltatás tilos. Minden gyereknek jár ingyenes világi iskola. Demokratikus társadalomban senki nem lehet alultáplált, mindenkinek födél van a feje fölött, állástalanság miatt senki nem diszkriminálható (tehát mindenkinek biztosítani kell a munkakötelezettség nélküli megélhetési alapjövedelmet – living wage, Grundeinkommen). Fölül kell vizsgálni és ha indokolt, hatályon kívül helyezni a demokráciával szemben álló nemzetközi szerződéseket. Az Európai Unió szociális és demokratikus átalakításában közre kell működnünk: az intézmény mostani formájában használhatatlan; törekedni kell a NATO átalakítására is, de mivel ez reménytelennek látszik, jobb volna kilépni belőle.

VI.

Lehetne folytatni, de minek. Első olvasásra mindez talán szokatlannak tetszik, de hát ezek A DEMOKRÁCIA minimális föltételei, és maguktól értetődnek. Aki megdöbben rajtuk, ne nevezze (és tartsa) magát demokratának: nem az. Lehet liberális, de ha nagyon meglepődik is, demokrata nem.

Természetesen ezek a föltételek – bármilyen fontosak – csak technikai jellegűek. S mivel a két „fehér kontinens” államai közül Magyarországon (és Belorussziában) a legnagyobb a baj, itt kell először komolyan eltűnődni a demokrácia (azaz a szó szoros értelmében vett népuralom) bevezetésén. Erre a maga teljességében sehol sincs példa („a képviseleti demokrácia” kifejezés oximoron – azaz a jelző ellentmond a jelzett főnévnek –, a képviseleti kormányzat – ez a helyes fogalmazás – viszont súlyos hibái ellenére persze minden tekintetben magasabb rendű, mint bármelyik diktatúra), de a közvetlen-részvételi demokráciára egyre inkább szükség lesz mindenütt. S ahol a legnagyobb a baj, ott csak a viszonylag radikális rendszabályok kielégítők – a gyökeres szocializálás (etatizmus helyett), demokratizálás, egyenlősítés és (igen!) liberalizálás az egyéni szabadságjogok tekintetében.

Nem lesz könnyű eljutni ide – s a nép természetesen a demokrácia ellen is dönthet némely ponton –, de a demokrácia (tehát a népi részvétel), a társadalmi (és nemi, nemzedéki, etnikai, felekezeti) egyenlőség (beleértve a végzettség és foglalkozás szerinti diszkrimináció fölszámolását, az egészségesek és betegek közötti egyenlőség megteremtését), a szabadság („negatíve” a személy sérthetetlensége és mindenki mással való egyenrangúsága, a mindenkiével azonos erkölcsi értékének elismerése; „pozitíve” a valódi lehetőség a társadalom valóságos jellegének alakítására) irányában haladéktalanul el kell indulni. Rögtön elejét véve mindezeknek az elitárius, igazgatási, anyagi, szellemi, származási, tekintélyi, műveltségi előnyök, kiváltságok kihasználását lehetővé tévő meghiúsítását.

Hangsúlyoznom kell, hogy ez nem az én személyes politikai programom, hiszen a helyén hagyná a polgári rendszert, amelyet én elvetek – hanem kompromisszumos, „népfrontos”, rendkívül mérsékelt, középutas javaslat, amelynek a részletei nyilván egészen másképp is alakulhatnak. „A boldogság új eszme Európában” – szoktam idézni Saint-Justöt. Még mindig az. A „rejtett” cél AZ ÖRÖM, nem a megélhetés.

Azonban a demokrácia alapkövetelményeit az új – hangsúlyozottan civiltársadalmi, a jelenlegi hatalompolitikától távol álló – mozgalmaknak, mindenekelőtt – a (munka mint szocializációs modell háttérbe szorulása, marginalizálódása miatt beállt) biopolitikai fordulatra tekintettel – a szakszervezeteknek kell érvényre juttatniuk, amikor nekilátnak a diktatúra békés, ám esetleg nem egészen törvényes lebontásának. (A jelenlegi törvényes és törvényi szerkezet legfőbb célzata Magyarországon, diktatúrák szokása szerint, éppen önnön lebonthatatlansága.) A biopolitikai fordulat következtében ugyanis a továbbiakban nem lehet a munkában állókra korlátozni a mozgalmat. A munkanélküliek, a nyugdíjasok, a szociális segélyezettek, a hátrányosan megkülönböztetett társadalmi csoportok (a nők, az LMBTQ-k, a romák, a diákok, az elbocsátott közalkalmazottak, a nemzeti kisebbségek, a fenyegetett értelmiségiek), a betegek, a menekültek (bevándorlók, vendégmunkások) éppúgy részvevői kell hogy legyenek az ellenállási mozgalomnak, mint az ipar, a kereskedelem, a szolgáltatások munkásai, az állami vagy a magántőke alkalmazottai.

Fölhívnám rá a figyelmet, hogy a biopolitikai kirekesztés már olyan messze megy, hogy a „helytelenül táplálkozó” (azaz kövér) és dohányzó személyek (egészségi problémáikról „maguk tehetnek”, akár a munkanélküliek a nyomorukról), alkoholisták, drogosok stb. valósággal az állam, sőt: a nemzet, „a mi fajtánk” ellenségeinek tűnnek föl. Ennek a szélsőségesen diszkriminatív világnézetnek, ellenőrzési-elnyomó-erkölcsi technikának a legcinikusabb változata a bűnbakká tett hajléktalanok százezrekre bírságolása, majd rendőri eltávolításuk a közterületekről. Hogyan lehet mindezeket az embereket a sorsuk aktoraivá, öntudatos szubjektumaivá, a lázadás részeseivé tenni? Fogas kérdés.

Az alakuló, szórt, központi vezetéssel – nagyon helyesen – NEM rendelkező ellenállási mozgalomban domináns, legalább a hangulatában, a légkörében, az antidiszkriminációs egyenlőségi kultúra; ezt szükséges volna világossá tenni. Itt nem pusztán fizetés-, nyugdíj- és segélyemelésről, nem pusztán kifejezési szabadságról, nem pusztán erőszakellenességről – és nem pusztán a tőkés vállalatok nagymérvű megadóztatásról (ami elkerülhetetlen) –, nem is pusztán csak a sovinizmus, etnicizmus, rasszizmus kérlelhetetlen elutasításáról van szó, hanem a mozgalom toleráns, békés szelleméről, mindenfajta testvéri-nővéri autonómia tiszteletben tartásáról, kölcsönös respektusról az ellenállás soraiban.

És hát ennek a demokratikus mozgásnak nemzetközinek kell lennie, hiszen a közvetlen, részvételi demokráciát különben eltapossa a nemzetközi tőke, amely a komolyabb politikai fejlődés meghiúsítása érdekében mindig szövetséget tud köttetni szabadelvű jogállamok és tekintélyelvű diktatúrák (s még ennél is rosszabbak…) között.

És itt egy látszólag lényegtelen, mégis elmulaszthatatlan szó az ellenfélről: mindenképpen el kell utasítani az ellenfél dehumanizálását, a verbális megalázást, a fenyegetést és az effélét (ez már nem hiányzik „demokratikusnak” becézett ellenzéki pártjaink belső közéletéből sem). Küzdelmeink társadalmi, erkölcsi és politikai természetűek, nem személyesek. A küzdelem céljai olyanok, hogy a jobboldali diktatúra jelenlegi támogatói, sőt: működtetői is fölszabadulásként (de legalább megkönnyebbülésként) élhetnék át az ellenállás győzelmét. Mi sok boldogságot kívánunk minden felebarátunknak és honfitársunknak, márpedig Orbán Viktor és Lázár János is a felebarátunk és a honfitársunk. Apróbb bosszúságaik múltán nekik is jobb lesz a demokrácia, mint a diktatúra. Politikai nézeteik tévedésből fakadnak, márpedig a tévedés fölismerése valódi szellemi öröm forrása, még ha mi is voltunk azok, akik tévedtünk. Tanúsíthatom ezt, hiszen munkásságom egy részét el kellett vetnem, s ez fájdalmas volt – de mennyivel jobban érzem magam most!

Sok mindenkinek le kell majd szoknia sok mindenről, például arról, hogy „demokráciának” nevezze a képviseleti kormányzatot, a liberális jogállamot, amely ellen az egyik legsúlyosabb érv az, hogy ismételten lehetővé teszi a diktatúrák, például a mai magyarországi parancsuralmi, tekintélyuralmi rezsim békés puccsát, amelynek nincs törvényes, szakítás nélküli orvoslata. A szociális és biopolitikai egyenlőtlenségre alapozott jogegyenlőség: illúzió. Nincs és nem is lehet visszatérés a rendszerváltás bukott rendszeréhez.

De ezt nem központi bizottsági határozatban kell leszögezni. Az ellenállási mozgalomban – amelynek az „élcsapata” olyan új kollektívák laza együttese, mint a Milla, a 4K!, a Hallgatói Hálózat, de értékes részei a régebbiek is, mint a TASZ, a Magyar Helsinki Bizottság, az Eötvös Károly Intézet, az Amnesty International, a Transparency International, a Roma Polgárjogi Mozgalom, a Szegénységellenes Hálózat, a Méltóságot Mindenkinek, A Város Mindenkié és társaik, a sokszínű szakszervezeti mozgalom, az ökológiai szervezetek (Energia Klub, Levegő Munkacsoport, Védegylet, Hulladék Munkacsoport, Greenpeace et j’en oublie) – erőteljes munkamegosztás tapasztalható, de mégis szükséges a szintézis, nem szervezeti (isten őrizz!), hanem elméleti és világnézeti-morális értelemben.

És mindenekelőtt: azoknak kell csinálniuk az ellenállási mozgalmat, akiknek az érdekében elindult. Ha az elfelejtett falvakban nyomorgó, reményüket vesztett szubproletárok nincsenek benne, akkor megismétlődnek minden hierarchikus mozgalom, minden képviseleti szisztéma bajai: a mozgalmi „elit” átveszi az irányítást, professzionalizálódik, és kezdődik minden elölről. Előítéletesnek se szabad lenni: bár üdvösnek tartom a mozgalom antiparlamentarizmusát és spontaneitását, azért elismerhetjük, milyen kiváló a Lehet Más a Politika (LMP) népszavazási kezdeményezése – amelyet a magyarországi sajtó szégyenletesen agyonhallgatott, vagy a legjobb esetben alaptalanul és elfogultan kigúnyolt –, persze az LMP jellegénél és fiatalságánál fogva közelebb áll az új civil társadalomhoz, az új ellenállási mozgalomhoz, mint a megmerevedett többi „demokratikus” (ejtsd: liberális) erő, bár manőverező-taktikázó politikai stílusa nekem nem rokonszenves. (Az LMP új jelszava – „Fogjunk össze a fasisztákkal a demokratikus köztársaság, a szabadelvű-alkotmányos-pluralista jogállam megmentéséért!”13 – mutatja, hogy nagyon nehéz megbízni ebben a pártban, vagy bármelyik pártban.) A tőlem ideológiailag távol álló Magyar Demokratikus Charta tevékenysége se fölösleges, noha hűsége 1989-hez idejét múlta: konzervatív, visszafelé néz, bármennyire szép dolog is az állhatatosság.

Az azonban csakugyan valóságos dilemma, hogy a munkaidő újraelosztása, ami nélkül nem dönthető meg a biopolitikai diktatúra, összeegyeztethető-e a polgári társadalommal. Majd menet közben kiderül.

A küzdelem azonban szép, és máris megcáfolta a szabadelvű pesszimizmust, amely szerint a magyar nép nem szereti a szabadságot. Dehogynem szereti. A cenzúra nem nagyon teszi lehetővé, hogy polgártársaink tudják, mit is művel velük a jobboldali parancsuralmi állam, de ez – sajnos… – nem maradhat titokban. Azt a népet, amely a véres szovjet katonai megszállás idején hosszan tartó általános sztrájkra volt képes 1956 késő őszén és telén – s amelyet a följebbi értelemben demokratikus struktúra (a munkástanácsoké) tartott össze –, nem szabad szolgalelkűséggel, meghunyászkodással, az áldozatkészség hiányával vádolni.

Ha Orbán Viktor nem szánja el magát a vérontásra, nem elképzelhetetlen a békés, teremtő, képzeletgazdag fordulat. Addig sok türelemre és akasztófahumorra lesz szükségünk. Az athéni, tuniszi, kairói, madridi, barcelonai, milánói, londoni mozgalmak szerény párhuzama már Kolozsvárt és Budapesten is észlelhető (s ne feledjük a zágrábi, bécsi, londoni diáklázadásokat se), s érezhető lesz Nyíregyházán, Pécsett, Komlón, Békéscsabán, Gyöngyöspatán, Tatárszentgyörgyön, Tarnabodon és Hajdúhadházon is. A bénultságnak vége.

Az egyik legígéretesebb kezdeményezés és örömteli fordulat a legtöbb szakszervezeti konföderáció összefogása, végre-valahára. A várható és remélt „forró ősz” – amelyben nemcsak szervezetek, hanem olyan „informális formációk” is részt vesznek majd, mint az I Disobbedienti (az Engedetlenek), a Precari Nati (Született prekáriusok) és a los indignados (a fölháborodottak)14 magyarországi megfelelői – nemcsak „forró” kell hogy legyen, hanem össze kellene benne fonódniuk a jogvédő, jogteremtő szociális, alkotmányos-jogállami, szabadságvédő, béremelést és nyugdíjemelést kikényszerítő, a munkajogi visszalépéseket új, a tőkéseket és más tulajdonosokat, munkaadókat méltánytalan kiváltságaiktól megfosztó követeléseknek a biopolitikai egyenlőség megteremtésének szorgalmazásával, azaz a termelőmunkából (s evvel az élhető életből) kirekesztett, méltóságukban meggyalázott, kényszermunkával fenyegetett, szegény és szervezetlen rétegek elismerésével, illetve a minimálbér szintjén való, föltétel nélküli eltartásuknak a szociális követelések sorába iktatásával. A demokratikus, egalitárius irányzatok nem engedhetik, hogy a javak és jövedelmek újraelosztásának klasszikus, állami módszereitől irtózva (ez az irtózat az évtizedes, többpárti propaganda hatására általános és erős babonává változott, holott a piacnál nem kevésbé hatékony, ha nem is jobb nála, hiszen a fölsőbbség kezébe adja a rendelkezés jogát afölött, amit Polányi Károly valaha egyszerűen így nevezett: „az ember megélhetése”, innen 1977-es könyvének a címe: The Livelihood of Man) hagyják éhen halni azokat, akiket az idejétmúlt neokonzervatív és neoliberális (a kettő nem teljesen azonos!) kurzusok a sorsukra hagytak.

Kérem, figyeljék meg, hogy ezek a javaslatok nem foglalják magukban a radikális demokrata (és nem holmi anarchokommunista) Bibó István egyik alkotmányos-demokratikus alapelvét, „a kizsákmányolás tilalmát”,15 ennél ez a javaslat sokkal szerényebb; és – személyes politikai vonzalmaimat most félretéve – nem számítok a kapitalizmus közeles megdöntésére (habár a rendszer egésze inog, de nem politikailag).

A munkanélküliek, betegek, mozgássérültek, gyöngénlátók és nagyothallók, kirekesztett etnikai és más bűnbakcsoportok, nyomorgó régiók (az egykori falvak nyomorgó lakói, az egykori földművesek), nyugdíjasok, diákok, eladósodottak ma már nem a társadalmi ellenállás margóján, hanem annak középpontjában vannak. A béremelési és munkajogi célok ma már csakis a puszta életükben veszélyeztetett, igencsak sokféle populációk érdekeivel együtt értelmesek – tehát a szakszervezeteknek is meg kell változniuk.

Orbán Viktor „munkaalapú társadalma” azt jelenti, hogy a még rendszeres alkalmazásban álló kisebbségen (és a kis- és nagytőkések még szűkebb kisebbségén) kívüliek nem egyenjogú tagjai a társadalomnak. Őszinte beszéd. Ez csakugyan így van. Csakhogy ami van, az nem jól van.

Arisztotelész megkülönböztette „az életet” a „jó élettől”. Ez a társadalom még a puszta életet sem garantálja. Ámde lehet, hogy előbb lesz „jó életünk”, mint „puszta életünk”. Magával a küzdelemmel, amelyben magunk vívjuk ki szabad emberekként elvitathatatlan méltóságunkat, veszi kezdetét „jó életünk”. A hierarchiától független, nem hatalmi, de beavatkozó politizálás a fölszabadulás első lépése. Ha a diktatúra által elsinkófált államunk elvitatja a többség különféle alkotóelemeinek a legitimitását, ha pozitív erkölcsiséget csak a kiváltságosoknak – köztük (nyolcadlagosan) a régi proletariátus és a régi kispolgárság egyre csökkenő tömegének, amely ugyan kizsákmányolt és manipulált, a sűrű gondoktól neurotikus, és még nem ismerte föl, hogy tágabb értelemben vett érdekei megegyeznek a tőke–munka kontinuumból kizárt sorstársaiéval – tulajdonít, akkor nekünk, a magyar népnek is meg kell vonnunk a diktatúrától a legitimitást, nem szabad magasabb értéket elismernünk, mint az ellenállást, az autonómiát, és el kell vetnünk a diktatúra értékrangsorát. Akkor a végzetet, azaz a tőke által kirótt értéksorrendet föl fogja váltani a szubjektivitás és az autonómia, s ez a küzdelem nem ádáz lesz, nem undok, nem torz, hanem szép.

Csonkamagyar patológiák
(2011. december)

Ha fölütjük az újságot, tapasztaljuk, hogy majdnem mindegyik írás tele van a legkezdetlegesebb egyeztetési, igeragozási, szórendi és vonzathibákkal, téves szórenddel, torz mondatszerkezetekkel, primitív szóismétlésekkel, a legközkeletűbb szavak jelentésének kiforgatásával, a minden ízében helytelen névmáshasználattal, az elfogadott, ismert szólások és fordulatok összezagyválásával, roncsolt idézetekkel és hivatkozásokkal, germanizmusokkal, anglicizmusokkal, súlyos helyesírási vétségekkel, fölösleges, álparasztos palatalizációkkal („utódjai”, „vádlottjai”, „alkalmazottjai”, helyesen: utódai, vádlottai, alkalmazottai), barbarizmusokkal („szegmens”, „posztamens”, „ornamens”, helyesen: szegmentum, posztamentum, ornamentum). Nem is említem a magyartalanságokat, stílusbűnöket, közismert külföldi kifejezések – nyelvtudatlanságra utaló – rossz fordítását (vö. The Help [filmcím] magyarításával: „Segítség”, helyesen: A személyzet). Megbecsült kiadóknál megjelenő, agyba-főbe dicsért irodalmi művekben (és műfordításokban) minden lapon elkeserítő nyelvtani tévesztések, írástudástól, könyvolvasástól távoli beszédszokások – aminőket a magyar nyelvet épp csak tanuló külföldiektől is rossz néven kellene vennünk. Az irály durva, egyhangú, szegényes – ezt kínos és goromba élcelődéssel vélik élénkíthetni az ildomtalan szerzők, akik még a színezésre kiszemelt városi argóban se képesek kiigazodni.

Értelmes, fölnőtt emberek társalgását képtelen fölidézni a mai magyar, helyesebben: ungár irodalom, ezért vagy alul- vagy fölülstilizálja. (Összefoglalva: „bazeg, transzgresszív sellőm!”.) A szótlan szex azért annyira elterjedt a mai magyar, helyesebben: ungár novellában, mert kedvenc íróink nyelvi inkompetenciája miatt a szereplők nem bírnak megszólalni, így hát harmadik személyű, nehézkes leírásokban kénytelenek zihálni.

A nem idiomatikus, nem kollokviális és agrammatikus úzus („az idegen szavak a nyelv zsidai”, írta Adorno) oly mértékben magyaridegen, hogy ugyancsak célirányosabb volna az „ungár” szóval jelölnünk. Volt olyan nyelv, amely már nem volt latin és még nem volt olasz (toszkán); a mai „magyar” nyelv is ilyesféle, ezért más szóval megnevezni kissé talán korai, bár a Kazinczytól (mondjuk) Tandori Dezsőig művelt modern magyar irodalmi nyelv haldoklik. „A nyelv változik”, mondják majd erre. Hogyne. A korhadás és a halál is változás.

A szembeszökő nyelvromlás – és a honi irodalmi szöveghagyomány föltűnő ismeretlensége, a kánon beszűkülése: már Jókait se olvassák! – világosan mutatja a még Kelet-Európában is példátlan bezárkózás, inszularitás (szigetszerűség) csekély értékét. A csonka-magyarországi (röviden: csonkamagyar) elszigetelődés, a külhoni hatásoknak 1989-ig ismeretlen kizárása (beleértve a „külmagyar” nemzetiségi kultúrákat, amelyeknek a nem budapesti hatásokat interiorizáló mozzanatai immár érthetetlenek) nem a nemzeti idom elmélyüléséhez, intenzívebbé, sajátszerűbbé vagy akár cifrábbá válásához vezetett; a világ gondolati áramairól, áramlatairól való leszakadást a csonkult nemzeti eidosz további romosodása, elbarbárosodása kísérte.1

Szegény liberálisaink arról panaszkodnak, hogy a maradi korszellem a múltba veti vissza a nemzeti szellemet. Ugyan miféle múltba? A székesfehérvári királysírok állapota – egyetemben a régészeti kutatások de facto megszüntetésével, a nemzeti emlékek és kútfők elhanyagolásával és í. t. – jelzi, hogy kultúránk a múltat megveti, a jelent utálja, s egyiket sem ismeri.

✻

A gazdasági és „összcivilizációs” világválság, híresztelik némelyek, „készületlenül” érte a magyar népet. Úgy tetszik azonban, hogy ez a készületlenség a válság része. A fogalmi gondolkodás és a valóság iránti érdeklődés egyidejű hanyatlása hazánkban összefügg avval az ítélettel, amely szerint a jelenkori kapitalizmusban nincsen semmi megérteni való. A piaci spontaneitás ködképének kodifikálása abba taszította a posztszovjet Kelet-Európát, s mindenekelőtt Csonka-Magyarországot, hogy a pillanatnyi társadalmat mintegy kettéossza: van benne szerinte egyrészt valami természeti (a gazdaság), másrészt valami mesterkélten emberi, azaz történeti (a politika). Ugyanez a regionális-provinciális Zeitgeist úgy véli: azt, ami történeti, közelíteni kell ahhoz, ami természeti (tehát ahhoz, ami „megfelel” az emberi „természetnek”, amely önző, akvizitív-kompetitív, azaz nyereségvágyó, fölhalmozó, versengő stb.), miközben a „mesterséges” (tehát végső soron fölösleges) politika és erkölcs azt, ami természeti, a történetihöz és a fogalmihoz közelíti: ez utóbbit nevezik – lenézően – ideológiának. („Nem ideológiára van szükségünk, hanem megoldásokra.” Nem szavakra tehát, hanem tettekre – tettekre, amelyeket „az emberi természet” diktál.) Nem volna ily módon „probléma”, ha követnők azt az útmutatást, amelyet saját tetteinkből nyerünk, ha ezek a tettek szabadok, vagyis ha a mindenüvé kiterjesztett piaci spontaneitás korlátozatlan.

Ha elménkben rekonstruáljuk a még nem tökéletes piaci spontaneitást, amelyet saját elevenségünk kormányoz (Keynes: „animal spirits”), akkor – mivel „az emberek tudják, mire van szükségük”, többre becsülik (állítólag) a („reális”) táplálékot, fűtést és biztonságot, mint az olyan „képzelt javakat”, mint (teszem azt) az egyenlőség – ráébredünk, mi a teendő: ki kell küszöbölnünk „az eszméket”, s engednünk a természetes, valóságos (belső) késztetéseknek. ELEGÜNK VAN A POLITIKÁBÓL: ez gyakran azt jelenti, hogy mindent el kell távolítani a természetesség útjából, elsősorban a fogalmat. „Nincs mit megérteni: a megértési kísérleteket kell beszüntetni, s akkor minden rendben lesz.”

Ez a populáris fölfogás nem veszi tekintetbe, hogy gazdaság és politika különválasztása maga is történeti jellegű, kiváltképpen a polgári társadalom tulajdonsága.

Még ezen belül is viszonylagos újdonság az ún. gazdaságnak a szabályozatlan „magánszférával” való azonosítása. Érdekes módon manapság azok, akik a válság2 hatására az ún. gazdaság vagy pláne az ún. bankszféra külső („állami”, azaz politikai) szabályozását indítványozzák, ezt a szabályozatlan „magánszféra” (a spontaneitás) védelmében teszik, mintha a személyes vagy magánjellegű spontaneitást az intézményesnek (azaz politikainak) fölfogott ún. pénztőke korlátozná (ezért egyszerre követelik a magánszemélyek és az ún. kisvállalkozások hiteleinek konszolidálását, tehát voltaképpen az adósságok részleges elengedését, UGYANAKKOR a bankok állami föltőkésítésének megtiltását ÉS UGYANAKKOR az adós országok államcsődjét). A „termelés” támogatását kérik a hitelezés, a forgalom, a nemzetközi kereskedelem támogatásával ellentétben, mintha a „termelés” mintegy „konkrét” (nem fogalmi jellegű) lenne (tehát mintha a „termelés” nem lenne technikai, vagyis elvont-fogalmi, s mintha a termelők nem az árupiacra, tehát a pénzpiacra termelnének; márpedig a piac korántsem „konkrét”, „testi-természeti” szükségletek kielégítésének megszervezése, hanem egészen más jellegű – növekedési, fölhalmozási, profitcélzatú, az újraberuházást [a bővített újratermelést] szolgáló – algoritmusoknak alárendelt folyamat).

A regionális-provinciális Zeitgeist nem látja problematikusnak a társadalmat, vagyis az emberi kozmoszt. Kizárólag a természetességet, a spontaneitást, tehát a természetesnek vélt, ösztön vezérelte önzést tekinti szabadnak. Tehát jónak. Ebben a fölfogásban minden „igény”, „szükséglet”, „kívánság” – vagy a tetszőleges embercsoportok TULAJDONSÁGAKÉNT értett „érték” – természetes, tehát szabad, tehát jó. Mivel persze mindenki mást tekint „természetesnek”, némelyek a status quót, némelyek az egalitárius átalakítást, némelyek a többnyire faji-etnikainak értelmezett csoportos érdeket, némelyek a sokféleképpen definiált hagyományt, a konzervatívok legnagyobb megrökönyödésére nincs egyetértés. Mindannak a bírálata vagy értelmi átrendezése, amit a különféle világnézeti és politikai irányzatok, ill. érdekcsoportok – bármifajta reflektáltság és közvetítettség nélkül – természetesnek éreznek, „doktrínának”, „ideológiának”, „politikának” minősül, azaz az uralkodó benyomás szerint mesterségesnek, vagyis intézményesnek: fikciót tesz uralkodóvá, hiszen az egyetlen realitás (szerintük) az ilyen vagy amolyan kielégülésre irányuló, közvetlenül megtapasztalható akarat. (Ebben fölismerhető a szabadelvűség kezdetleges, dekadens eltorzítása.)

Ez a benyomás szükségképpen – és már régóta ismeretes módon – kiterjed mindenre, ami új (vagy újnak tetszik): nálunk tipikusan a feminizmusra, az ökologizmusra, a kisebbségi jogok védelmére és a kommunizmusra mint eszményre (nem mint „társadalmi múltra”, amelyet a közvélemény nem a forradalommal, hanem a passzivitással – idegen megszállással és szociális biztonsággal – azonosít, ami azt illeti, elég gyöngéden).

✻

Ezeket a többé-kevésbé találomra kiválogatott irányzatokat az teszi a konzervatív közvélemény számára ellenszenvessé (a „konzervatív” fogalmába beleértve itt az óbaloldal poszt-pártállami, rendkívül élesen autoritárius mentalitásalakzatait), hogy úgy tetszik, figyelmen kívül hagyják azt, amit „mindenki tud” a természetről, az emberi természetről, a természetesről. „Tudjuk”, hogy a nők nem egyenlők a férfiakkal, „tudjuk”, hogy az egyszerű embereknek a fogyasztási színvonal emelkedése a fontos, nem a „különben is kérdéses” globális fölmelegedés és nukleáris veszély, „tudjuk”, hogy a homoszexualitás „deviancia” vagy betegség, hogy a cigányoknak „a vérükben van a bűnözés” és „nem szeretnek dolgozni”, az erdélyi magyarok pedig „nem akarnak megtanulni az ország nyelvén, pedig román kenyeret esznek”. „Tudjuk” továbbá, hogy a kizsákmányolás, osztálykülönbség, árutermelés és állami kényszer nélküli társadalom lehetetlen, mert „rendnek kell lenni”, és a kiválóknak kell irányítaniuk a silányakat, hiszen a bűnös emberi természet morálisan korlátozandó.

Példátlan módon olyan helyzet alakult ki, amelyben az egalitáriusnak vélt tanok számítanak „elitistának”. Azok a tanok tehát, amelyek – meglehet, problematikusan, de – a többség érdekét, méltóságát fejezik ki, a gyöngék, sérülékenyek, sebzettek vagy egyszerűen a szegények (pl. a munkanélküliek és az alulfizetett, szakképzetlen dolgozók és vándormunkások) pártján állnak, jelenleg végzetszerűen kisebbséginek látszanak, szemben minden konzervatív jóslattal Tocqueville-től Nietzschéig és Spenglerig, Weiningerig, Ortegáig, Evoláig stb.

A „tojásfejű” és highbrow elitnek ezeket a hóbortjait (közéjük értve a szó szerint evangyéliomi keresztyénséget, amelynek a közönsége ugyancsak aprócska) néhol – jelesül az Egyesült Államokban és Magyarországon – „liberálisnak” nevezik, ami megint csak furcsa.

De hát az Egyesült Államokban liberálisnak neveznek mindent, ami a középtől balra esik, különösen az újraelosztó, egyenlőségi világnézeteket és politikai diskurzusokat. A liberálisok ott államosítók és a magas vagyonadó hívei.

Magyarországon – és ez egyedülálló! – liberálisnak tartják egyrészt ezt (vagyis a kommunisztikus/​szocialisztikus és a kisebbségvédő, ámde összességében antikapitalista és egyenlősítő baloldalt – ennek korszerű alakja az új szociális mozgalmakban szemlélhető meg, amelyek jellemzően az internetkettőn és ami majdnem ugyanaz, mobilon szerveződnek), UGYANAKKOR azt is, ami mindennek az ellenkezője: a neokonzervatív piaci fundamentalizmust a maga deregulációs, privatizáló, kínálatoldali, egyensúlyi, adócsökkentő, államikiadás-mérséklő, individualista (naiv-öncsaló módon olykor libertáriusnak negélyezett), elavult politikáival (policies: ezt helytelenül fordítják „szakpolitikáknak”).

Hogy a csudába lehetséges ez?

Az elmaradottságon és a kétségbeejtő műveletlenségen kívül (ez sem lényegtelen, ám tévedés volna eltúlozni a jelentőségét) az ok alighanem a ’80-as, ’90-es évek alkotó zűrzavarában keresendő. Akkor ugyanis az egyetlen szívet-lelket megrengető újdonság a liberalizmus volt, amely pro és kontra hevítette a nemzet elméit. A liberalizmus ellen csupáncsak világnézeti küzdelmet folytató jobboldali kormánytöbbség a legtöbb fontos vonatkozásban liberális politikát folytatott (privatizálás, liberális alkotmányosság), miközben igyekezett megszállni – akkor még csak félsikerrel – a közszolgálati médiákat, továbbá megkísérelte az etnicista mozgósítást, majd visszarettent tőle. Később a szocialista többségű kormányok is többé-kevésbé liberális politikát űztek, de részben így tett még az első Orbán-kormány is (és előbb a Fidesz részben még liberális ellenzéke volt Horn Gyulának, MSZP). Rengeteg ember fordult a liberalizmus ellen, de a főbb tartalmak tekintetében eleinte ambivalencia uralkodott; mindenesetre ez volt az egyetlen politikai téma.

A demokratikus rendszerváltás totális kudarca – hiszen gazdasági, szociális, ökológiai, civilizációs, kulturális és erkölcsi válságba fúlt – természetesen kompromittálta azt, ami ha nem is volt egyértelműen a rendszerváltás alapeszméje, kétségtelenül a rendszerváltás alatt folyt hangos közbeszéd alaptémájaként szolgált, ami megkönnyítette azonosítását magával a fordulattal és a fordulat sikertelenségével. Ebben a történelmi pillanatban alakult ki a csonkamagyar politikai képzeletben a nóvum formája. A nóvum a mai Csonka-Magyarországon a liberalizmus, immár azokkal a tulajdonságaival, konnotációival, amelyeket a jobbra fordult közszellem időközben ráragasztott.

Ez a formaalakulás kétirányú.

Egyrészt ez a politikai képzelet a liberalizmussal azonosít szinte mindent, ami új, „nyugatos”, amit „az új világ” produkál és hozzánk „exportál”, tekintet nélkül arra, hogy van-e köze a szabadelvűséghöz vagy nincs. Tapasztalható, hogy sokan a kommerciális-populáris kultúrát (tévémocsok, valóságshow-k, akciófilmek, pornográfia, kábítószer, ponyvaáradat, internet- és mobilfüggés, nemzetközi ruhadivat, a fiatalok fegyelmezetlensége, nyílt karrierizmus és anyagiasság és í. t.) a liberalizmus („az a híres szabadság, uram, hát szépen állunk…”) nyakába varrják, gondolom, a puritán, Goethe-, Lermontov- és Kant-olvasó liberális teoretikusok meghökkenésére. (Nekem liberális koromban se volt tévém.)

De nem ez a lényeg. A liberalizmushoz sorolnak mindent, ami az 1989 előtti rendszerhez képest nóvum, illetve mindazt, ami Kelet-Európában új, elsősorban mind a kapitalizmust, mind az antikapitalizmust, ez utóbbit amennyiben nem középkorias erkölcsi bírálat (pénz- és hitelellenesség), hanem „rendszerkritikai”, tehát az árutermelés és a bérmunka bírálata (is), ami persze nem nóvum, hiszen 1989 előtt is megvolt, akárcsak a csereviszonyok és a marxi értelemben vett érték. (Az értékkritika – és itt nem is főként ennek mai német avant-garde változatára gondolok: Krisis, Exit!, Streifzüge a maga brit és francia leágazásaival – ismeretlen.)3 A régóta tárgytalan, XX. századi fordista munkakultusz (amelynek van szociáldemokrata, bolsevik és katolikus-konzervatív, sőt: fasiszta variánsa is) antiliberálisnak tetszik (nem az), ezért a mai körülmények között a korszerű kapitalizmusbírálat érthetetlen, hiszen a középkorias pénz- és hitelkritikából és az értelmetlenné vált fordista munkakultuszból származó, sajátosan kelet-közép-európai romantikus antikapitalizmus szemszögéből ez nem más, mint „a munkátlanok védelme”.

A „parazita” burzsoázia gyűlölete (noha a polgárság, amennyire még egyáltalán létezik, nem élősdi) itt egybevegyül az ugyancsak parazitának nézett nem produktív társadalmi csoportokkal (munkanélküliekkel, nyugdíjasokkal, betegekkel, főhivatású anyákkal, ritkábban apákkal és más „eltartottakkal”: értelmiségiekkel, művészekkel, közalkalmazottakkal) szembeni – egzisztenciális félelemből, szociális pánikból fakadó – ellenszenvvel. Ebben szépecskén összeadódik a csakugyan „keményen dolgozó”, holtfáradt maradék munkásság és kispolgárság („kisvállalkozók”) korporatív tudata és neheztelése, ressentiment-ja a boldog munkátlanok, az eltartottak és élősdiek iránt – akikben nem ismerik föl potenciális sorstársaikat – a kapitalista sikerkultusszal („akinek nincs semmije, az annyit is ér”, azaz semmit se: Lázár János, Fidesz–KDNP, Hódmezővásárhely).

Így hát az említett paradoxon (az egalitarizmus elitizmusnak tetszik!) mindenütt a kisebbségek védelmének szenvedélyes elvetésével társul (másutt a főleg muzulmán bevándorlók, nálunk a romák jogai és életlehetőségei tekintetében), amihez hozzáadódik a korai modernizmustól örökölt nőellenesség és homofóbia. A liberalizmussal, pontosabban: az antiliberalizmussal kapcsolatos, nagyon széles körben elterjedt megszállottságot és paranoiát nagyban súlyosbítja – és itt most jobboldali és óbaloldali barátainktól türelmet kérek, nem egészen azt fogják itt olvasni, amire számítanak – a zsidókérdés, evvel az egyértelműséggel csak nálunk, Csonka-Magyarországon. (És a „liberalizmus” szót tessék itt most csak csonkamagyar értelemben fölfogni, azaz úgyszólván minden nóvum foglalataként.)

✻

Mindazt, ami a honi szabadelvűség gyakorlatában nem volt összeilleszthető az antiliberális paranoiával (ez utóbbi fő jellemzője az, hogy a kapitalizmus minden otthonosat, szerveset és gyökereset savfürdőben föloldó jellegéért világnézeti irányzatot tesz felelőssé, nem a rendszert, ami persze naivság), pl. a szabadelvűek hajlamát a klasszikus republikánus patriotizmusra, avval lehet magyarázni, hogy nem hiteles, hiszen e patrióták – valaminő laza értelemben – zsidók. Emlékezetes, hogy nemrégiben valamelyik fiatalabb neokonzervatív publicista, ha jól emlékszem, Bede Márton, a korai SZDSZ „nihilista identitásáról” rebegett valamit. Szegény fiú ezt az egyik legérzelmesebben, mondhatni ájtatosan eszmetisztelő, doktrinér, idealista (politikai) közösségről mondja. Persze sejteni vélem, hogy ő a demokratikus szabadságmámortól elválaszthatatlan gúnyra gondol, amelyet a ’80-as, ’90-es évek magyar liberálisai gyakoroltak minden fölött, amit szolgainak gyanítottak – de hát akkor Petőfi is nihilista. (Tudjuk, hogy Petőfi is passzé, hiszen maga Debreczeni József nyilvánította ki, hogy poétánk „az utcai politizálás” híve volt, nem a parlamentarizmusé; „utcai politizálásnak” a mai magyar konzervatív a forradalmat tekinti.) De ha nihilistán „zsidóst” értünk (ami történetileg dőreség), akkor a dolog rögtön érthetővé válik. A zsidó, illetve az elzsidósodott magyar: nihilista, mert a nemzeti sibboleth-nek vélhetőleg nem föltétlen híve. Kozmopolita per def. és a többi. Habár legtöbb zsidó ismerősünk a csonkamagyar finitizmusnak és provincializmusnak éppúgy áldozata és tettestársa, mint evangélikus vagy unitárius olvasóink.

De nem erről van szó.

A hazai szélsőjobboldali hagyomány persze itt él köztünk, zsidógyűlölő műnyelvét és szimbolikáját elég sokan – bár olykor komikus félreértésekkel – használják, ám ez is eszköze annak, amit a szakirodalom „strukturális antiszemitizmusnak” nevez. Ez mindössze annyit jelent, hogy a nácik és elvrokonaik szintén instrumentális (azaz gondosan megválogatott politikai célokra fölhasznált) antiszemitizmusa kijelölt néhány (ellenséges) csoportjellemzőt, amelyeket a hagyományos zsidóellenességtől függetlenül is hasonló hatással lehet alkalmazni, bár úgy is vegyíthetők vele, ahogyan a nácik annak idején nem művelték. A fasisztoid nyugat-európai szélsőjobboldal ma egyre hangosabban Izrael-barát (szemben – egyelőre – magyarországi bajtársaival), ámde anélkül, hogy strukturális antiszemitizmusán változtatott volna. A „zsidó” szimbolikus helyét itt a liberális kapitalizmus és a marxizmus-kommunizmus állítólagos azonossága vagy mély rokonsága tölti be. (Ez volt a hitleri tétel szubsztanciája is.)

Ez az elképzelés, noha alapvetően abszurd, azért nem egyszerűen ostobaság.

A kapitalizmus liberális apológiája és marxista elvetése ugyanazon a diszkurzív szinten helyezkedik el. Mindkettő elvont, ha tetszik, filozofikus. Evvel válaszol a kapitalizmusnak arra a mozzanatára, amelyet Alfred Sohn-Rethel (Kant és Marx nyomán) „reális absztrakciónak” nevezett:4 a kapitalizmus elvont, benne az elnyomás nem priméren biológiai, pláne nem személyes (azaz nem leszármazáson, vérségen alapuló kasztok hierarchikus piramisa), hanem statisztikai szórásban, véletlenszerűen osztja el az esélyeket a piaci modellen belül, nem egyenlően ugyan, de a tradicionális emberi csoportosulásokra, közösségekre, természetesnek érzékelt életviszonyokra való tekintet nélkül. Ez persze csak a társadalom belső piaci „szigetére” érvényes (ahol másfajta kényszerek is érvényesülnek, sőt: gyakran fölülkerekednek), ám ez az elvont, az egyén szemszögéből véletlenszerű, aleatorikus szabályrendszer nem dönthető meg közvetlen erőszakkal, morális kritikára pedig nem válaszol, mert nincs beszélő szubjektuma.5

Marx elmélete az első – és mai verzióiban mindmáig az egyetlen – antikapitalizmus, amely épp olyan modern, mint maga a kapitalizmus, ezért az utóbbit személyes elnyomásként (szimpla burzsoá osztályuralomként stb.) megélő, szenvedő szubjektum szemében fatálisan hasonlít hozzá. És csakugyan.

Így aztán a két nagy ellenfél (liberalizmus és kommunizmus) konfliktusa sokak szemében csak képviselőinek rosszhiszeműségével, rejtett programjával, rosszabb esetben titkos összeesküvésével magyarázható, mint a modernség alapvető konspirációja. Megtestesítőik fölismerhetően ugyanahhoz a modern típushoz tartoznak (mindenekelőtt: racionalisták, kritikus kételkedők), és ez a többé-kevésbé helytálló pszichológiai megállapítás erősebb, mint a liberális kontrateória, a „totalitarizmus” elmélete, amely viszont a kommunista és a fasiszta „típust” hozza közel (fanatizmus, vakhit, amorális áldozatkészség, kollektivizmus és í. t.).

Utóbbival van tele a magyarországi ellenzéki (vulgárliberális) sajtó, ám az elmélet folyton megbukik a valóság próbáján. Akármennyit vádolják vele, az Orbán-rezsim (és bármelyik radikálisan konzervatív kormányzati rendszer) az istennek se hasonlít a „létező szocializmus” egyik változatára se azon kívül, hogy a liberálisok mindkettőtől viszolyognak. A néhai „létező szocializmus” szélsőségesen racionalista volt. Az 1989 előtti „szovjet típusú” államkapitalizmust a többitől megkülönböztető vonásai – elsősorban a kiegyenlítő újraelosztást szolgáló népgazdasági tervezés, másodsorban a jövő társadalmát ideológiailag, kulturálisan és pszichológiailag megjelenítő „egypárt” sajátos szerepe – nem jelentek meg újra.

✻

Orbán Viktor és hívei (és minden értelmes konzervatív) politikája egyáltalán nem tévesen ismeri föl ellenfelét „a liberálisban” és „a kommunistában”: ehhöz nekik elegendő a strukturális (tehát nem föltétlenül etnokulturálisan konkretizált) antiszemitizmus; az alpári szélsőjobboldal voltaképpen fölöslegesen zajong. Izrael mint metafora ugyanolyan jól beválik az elvont-radikális, gyökértelen „diaszpórazsidó” tipológiai kaptafájára húzott modernséggel szemben, mint a helyi nacionalizmus up-to-date etnicizmussá átmaszkírozott változata (esetünkben az őszintétlen és „Erdély-tudatlan” irredenta pátosz). Nem a zsidó etnikum, hanem „a bolygó zsidó” metaforája a lényeg, amelyet a kapitalista és antikapitalista (elvont) modernség helyett és képviseletében lehet és kell támadni.

Ebben a vonatkozásban Izrael: árja mintaállam (katonás, nemzeti, vallásos, tradicionalista, Blut und Boden-hívő, antiintellektuális, antiuniverzalista – persze ez is csak politikai metafora).

Mármost ennek a „bolygózsidó”-metaforának a megtestesítése a liberalizmus, amivel elvégeztetik minden nóvum „lezsidózása”, képzeletbeli „judaizálása”. Kimondatik rá az anathema sit – és evvel úgyszólván mindenre, ami nem autochton („őshonos”). Olyannyira, hogy új gondolatok hirdetői, különösen a legfiatalabbak, manapság annyira elszántan, öntudatosan és magabízón gyökértelenek, szervetlenek, magyartalanok, hogy az már kacagtató. Elhitték a strukturális antiszemitizmusnak, hogy ők bolygó zsidók, noha etnikailag többnyire egyáltalán, szinte soha nem azok. Ha ti úgy, mi is úgy – mondják az uralgó jobboldalnak. Az új szociális mozgalmak ifjú hívei többek között azért vetik meg az öreg ellenzéket, mert ez még bizonykodik, hogy milyen jó hazafi, sőt „jobb magyar”, mint a konzervatívok. A fiatal baloldali radikálisok szemében ez is megmutatja, hogy az egész parlamenti „értékskála” egyrészt elaggott, másrészt önmagában is silány – ami túlzás, de helyes, célszerű, okos túlzás. (Azon is nevetnek, joggal, hogy a „balliberális” sajtó „radikálisnak” nevezi a beijedt állagőrző posztfasisztákat, a mindenkori Főnéni pelenkázó autoritarizmusának rémült alattvalóit, akik pánikba esnek attól, hogy a színpadon nő jelenik meg fürdőruhában.)

A politikai és lelki represszió minden – jobbára alaptalanul – föltételezett kontrahensét (az istentagadást, a „bűnözőkkel” és a „devianciákkal” szembeni engedékenységet, a nemek közötti különbségek filozófiai eltörlésével vádolt gender studiest, amelyet a csonkamagyar sajtó, nem tudni, miért, „gender-elméletként” emleget [ez merő tudatlanság, félreértés], a homoszexualitás „magasztalását” és „propagálását” [ilyesmi gyakorlatilag nem létezik], az avant-garde-ot és „a posztmodernt”, az erkölcsi [többnyire értsd: nemi] szabadosságot) mind-mind a szabadelvűségnek szokás tulajdonítani, vagyis minden régi, de újnak tetsző negatívumot, riasztó újdonságot, a mitikus „Nyugat” bomlasztó, szubverzív, föllazító befolyását.

Látható, hogy homályosan és bizonytalanul, de (tárgyilag csöppet se helytállóan) rávetítik a liberalizmusra a szemernyit se liberális 68-as újbaloldal (egybeeső) konzervatív és sztálinista torzképét – innen származik az a butaság is, amely szerint 1968 „diákmozgalom” (!) volt… –, s evvel helyreáll a fundamentális fasiszta elképzelés kapitalizmus és antikapitalizmus, marxizmus és liberalizmus „lényegi azonosságáról”. Tellér Gyula miniszterelnöki főtanácsadónak, közismerten hiperművelt írástudónak a modern magyarhoni szabadelvűség gyökereiről szóló a híres esszéje (eredetileg az „igényesen szerkesztett” Nagyvilág közölte, jelenleg a kuruc.info „Zsidóbűnözés” rovatában érhető el)6 a kritikai elmélethöz, a Frankfurti Iskolához sorolja Sir Karl Poppert! (Mellesleg Márton László, a sokáig Párizsban élt író, volt algíri nagykövetünk, a Bibó Társaság egyik vezetője Hannah Arendtet [!] sorolja oda, persze az ő esetében kedvező előítélettel…) Ez nem egyszerű tudatlanság. Ez világnézet.7

Mindezek miatt – a csonka-magyarországi radikális konzervativizmus mindent átható dominanciája folytán – a világszerte kibontakozó antikapitalista mozgalom és a forradalmi marxizmus hallatlan reneszánsza itt érzékelhetetlen, hiszen az alaptan szerint minden nóvumnak liberálisnak KELL lennie, ennélfogva Pesten az olyan újdonság, amely nem liberális: láthatatlan. Rosszabb esetben áthangolják középkorias-romantikus antikapitalizmussá (vö. a „feudális szocializmussal” A kommunista kiáltványban), amit a mozgalom félreértésen alapuló „bankellenessége” tesz lehetővé (mintha a bankok méltánytalan hitelpolitikája és csakugyan elképesztő felelőtlensége valamiképpen „rosszabb” volna erkölcsileg, mint a reálbércsökkentés és a fogyasztóiár-drágítás, vagy a szociális segélyezés és a hozzáférhető oktatás fölszámolása…).

✻

A liberalizmusnak ez a középpontba állítása a csonkamagyar politikai képzeletben – amely szinte teljes egészében helyi jellegű – egyebekre is kihat. Nagyban hozzájárult az egyik legészbontóbb csonkamagyar ideológiai konstrukciónak, a „kádárizmus” ún. fogalmának a létrejöttéhöz. Budapesten nem kevesen tekintik ezt a történeti leírás elfogadható módozatának. Az országok persze különböznek egymástól, de Kádár János uralma kései szakaszának a jellemzői – gazdasági, piaci reformok, a cenzúra enyhítése, kiegyezés a nem kommunista értelmiséggel, manipuláció és kompromisszum mozgósítás és terror helyett – az egész régióra érvényesek, a Szovjetuniót se kivéve. A többi posztsztálinista kelet-európai rezsim is ellenállási mozgalmak (1953, 1956, 1968) leverése árán rendezkedett be. Az akkumuláció, iparosítás, nehézipar-teremtés, militarizmus, tömeges kényszermunka és szűkösség korszaka – továbbá a Szovjetunió Kommunista Pártja XX. kongresszusának világtörténelmi fordulata – után az összes szovjet rendszerű állam (itt-ott visszaesésekkel) a fogyasztói igények kielégítését, a sok tekintetben szociáldemokrata „eszmeiségű” jóléti állam megteremtését tűzte ki célul, s ennek keretében nemcsak a Gulag-rendszert „építette le” és az ávót szorította háttérbe (Ceauşescu és Enver Hoxha ismeretes kivételével), hanem megváltoztatta a „kommunista” egypárt funkcióját is. A mozgósítás helyét átvette a semlegesítés, az elkötelezettségét a depolitizálás. Mindebben – néhány jelentéktelen fioritúra kivételével – semmi sajátságosan magyar nincs.

A sztálini fölhalmozási rezsim szigorú költségvetési politikáját (magas adók, „padláslesöprés”, a munkaintenzitás növelésének kikényszerítése terror és politikai mozgósítás – sztahanovisták, élmunkások, „társadalmi munka” stb. – révén) fölváltotta az „anyagi ösztönzés” (azaz a differenciált teljesítménybérezés, vagyis az egyenlőtlenség) és az életszínvonal folyamatos emelésének ígérete, ami nem is vezethetett máshová, csak az eladósodáshoz, mint csaknem minden jóléti állam esetében, beleértve a nyugati változatokat is. (A „konvergenciaelmélet” nem volt teljesen értelmetlen.)8

Magyarországon ebből is mítosz lett, amelynek megvan a maga ósztálinista, liberális és konzervatív változata (ezek kínosan hasonlítanak egymásra). Mindegyik valamiképpen az „árulás” és az elvtelen kompromisszum mitologémája köré épül. Az ósztálinista változat – amelynek legjobb minőségű alvariánsa az 1970-es évek ún. „dezillúziós irodalma”, amely a néhai, egykor „tiszta forradalmat”, az anyagiasságtól nem beszennyezett szűzi terrort siratta mindenféle hamistudati díszítményekkel – éppúgy árulást orront (a Párt kiegyezett az osztályellenséggel, az 56-osokkal, a polgári értelmiséggel), mint politikai ellenkezője, amely éppenséggel az 56-osok árulását siratja, akik kiegyeztek a Párttal (ebből lett a mai liberális történeti paradigma), akárcsak a konzervatív verzió, amely szerint azok egyeztek itt ki, akik amúgy is összetartoztak, Nyugat vagy Szabad Nép: egyre megy.

Az ósztálinisták egyetértenek a konzervatívokkal a „fogyasztás”, az „anyagiasság” és az „individualizmus” lenézésében: Csurka István régi darabjaiban és novelláiban is összeér az óbolsevik és 56-os nosztalgia meg a konzervatív népmegvetés (nála ebben olykor önmegvetés); nem csoda, hogy Sarkadi Imrének, a „dezillúziós irodalom” egyik legjelentősebb alakjának színműveit tervezi bemutatni új színházában.9 A „dezillúziós irodalom” szocialista irodalom volt, ugyanakkor fogyasztóitársadalom-ellenes, jólétiállam-ellenes, „reakciós” belletrisztika és publicisztika, amely mind 56-tal, mind Kádárral szemben ambivalens volt és maradt, belőle talán Váci Mihály, Ladányi Mihály, Moldova György neve mond még valamit a mai olvasónak – a Csurkáé mellett persze. (Emlékezzünk Csurka híres novellájára, amelyben a jegyüzér – akkoriban csak nehezen, fekete fölárral lehetett bejutni a tágas nézőterű művészmozikba Fellini-, Bergman-, Truffaut-filmek vetítésére – hirtelen közli a narrátorral a presszóban, hogy eszményképe Saint-Just.)10 Abban sincs semmi meglepő, hogy a dezillúziós-nosztalgikus munkásíró, Kertész Ákos múltjához híven a fogyasztás pocsolyájában röfögő magyarságról és született alattvalókról ír.11 Elvégre – hozzá hasonlóan – Csurka István írta népünkről: „pincérnemzet”.12

A sorolt jelenségeknek számtalan párhuzamuk van a szerbhorvát, a lengyel, a román, a szovjet, a keletnémet irodalomban és publicisztikában; a legfontosabb műveket annak idején szorgalmasan fordították magyarra. Eget verő provincializmus, hogy minderről Csonka-Magyarországon mint „kádárizmusról” beszélnek, mintha a különleges magyar fátum része lenne, holott összregionális banalitás. (Az elterjedt párhuzam Kádár János és I. Ferenc József királyunk között szemenszedett tévedés: Kádárral szemben Ferenc József soha nem volt népszerű, a Függetlenségi Pártot csak korlátozott, csaló és korrupt választási rendszerrel, nyílt szavazással és csendőrterrorral lehetett megakadályozni a győzelemben, a kiegyezést végig csak kisebbség pártolta; a többi legenda. Horthy Miklóst is – a másik, hasonló és ugyancsak hamis párhuzam tárgyát: hóhérból lett atyai államfőt – inkább övezte tisztelet és félelem, mintsem rokonszenv. Nyílt bírálatát törvény, a „kormányzósértés” deliktuma tiltotta, a látszat ezért megtévesztő lehet.)

Amint Földes Györgynek az eladósodás politikatörténetéről szóló könyvéből kiderül,13 a „létező szocialista” (tervező-újraelosztó államkapitalista) rendszer a beruházás és a fogyasztás egyensúlyát csak hitelfölvétellel tudta megvalósítani, az eladósodást kizárólag a költségvetési egyensúly nagy híve, Nicolae Ceauşescu volt képes elkerülni némi éhezés és fázás, némi terror és katonás sovinizmus (meg a Szovjetuniótól való függetlenedés) árán. A többi szovjet csatlós állam – a Szovjetunió beletörődése mellett – csak nyugati hitelekkel bírta fönntartani az életszínvonalat, a népjóléti rendszereket; Kelet-Németország (az NDK) már másfél évtizeddel megszűnése előtt voltaképpen Nyugat-Németország (az NSZK) gazdasági gyarmata volt. Már ekkor (Nyugaton még korábban) elkezdődött a füstokádó, rozsdatermelő, ráfizetéses nagyipar agóniája, a gépesített mezőgazdasági nagyüzemek túltermelési válsága. Mindez kompromisszumokat kényszerített a kelet-európai posztsztálinista, szovjet típusú rendszerekre, és megnyitotta őket a nyugati politikai befolyás előtt. Ennek mitologizálása – a folytonosságok romantikus démonizálása – értelmetlenség.

De az értelmetlenség józan belátása a mély politikai patológiával szemben fabatkát sem ér. A bolsevik eredetű, de bolsevik vonásaitól már az 1960-as évek óta megfosztott rendszer sodródása, majd zűrzavaros, ám nagyjából fájdalommentes bukása – a valóban tragikus válság csak a rendszerváltás, a dereguláció és a privatizálás után vagy nyomán (a post hoc és a propter hoc viszonya itt is bonyodalmas) következett be – lassan hömpölygő folyamat volt, amelynek az átalakítása összeesküvés-történetté eléggé hihetetlen. Legnépszerűbb véleményvezéreink a „ki a hibás azért, amit sehogyan sem értek?” kérdésre adnak sekélyesen moralizáló és pszichologizáló válaszokat. A legtöbb elterjedt elképzelés a mélyfasiszta minta nyomán az 1989 előtti rendszer vezetőinek és ellenfeleiknek a mitologikus összehozásán alapul, ezért kell pl. a demokratikus ellenzéket mintegy az állampárt holmi külső frakciójának föltüntetni – ez már csak azért is fontos, mert mellesleg azt a tételt is bizonyítani kell, hogy AZ ELLENÁLLÁS LEHETETLEN, SOHA NEM LÉTEZETT ÉS NEM IS FOG LÉTEZNI, legföljebb reménytelen bandaharcok formájában (vö. „a pesti srácok” mítoszával, amely kilúgozza a politikát 1956-ból).

Az önmagában könnyen magyarázható tény, hogy valamely KISZ KB-titkár vagy állambiztonsági főtiszt a demokratikus fordulat (rendszerváltás) után nagytőkés lehetett, eltakarja ezt a nem kevésbé érthető másik tényállást: a pártállami vezető vagy középvezető (funkcionárius) szerepe más, mint az esetleg politikailag is befolyásos nagytőkésé; az esetleges személyazonosság nem szünteti meg a kétféle társadalmi funkció éles különbségét; a „nem ugyanaz” nem redukálható az „ugyanaz”-ra, ehhöz irracionális ugrás szükségeltetik. A pártállami funkcionárius és a tőkés a modernség két típusának megtestesítője (persze léteznek további típusok is); a modernségen belüli hasadások, ellentétek elkenése, összemosása a fasizmus ál-premodern retorikájának szerves része. Ennek folyománya, egy ettől eltérő megkülönböztetés azonban csakugyan csonkamagyar hagyomány, mely föltűnően hasonlít a Horthy-korszak megkülönböztetésére „úri középosztály” (vagy „nemzeti középosztály”, „keresztyén középosztály”), illetve „polgárság” (értsd: zsidók, nemzetidegen elemek) között. Ennek mintájára ma is a netán a korábbi rendszerből eredő, netán zsidó, netán liberális polgárság, középosztály, értelmiség a „komprádor”, a „globalista”; míg „a nemzeti középosztály kinevelése” kormányzati segédlettel: bevallott, hivatalos államcél, akár az 1930-as évek végén. Tehát nem a tőketulajdon (vagy annak hiánya) a döntő (ezt a „vállalkozás” álfogalmával különben is mitologizálni illik), hanem a tőketulajdonosok szociokulturális, politikai hagyományból levezetett „eredete”.

Ezt a mítoszt – és a mítosz, mivel hisznek benne: valóság – minden további nélkül elfogadta az ún. magyarországi baloldal; így hát a jobboldali mítosz nem csupán „hitvalóság”, hanem politikai realitás is, amely (akárcsak a Horthy-korszakban) közel hozza (vagy fogja hozni) „a haladó polgárságot”, „a haladó értelmiséget” a munkásmozgalomhoz, illetve a munkásmozgalom megfelelőihöz, mai utódaihoz. Akkor is, ha előbbi rétegek ma még ortodox liberálisok, neokonzervatív piaci fundamentalisták. De szószólóik nem az eddigiek lesznek, hanem a kései kapitalizmus olyan polgári baloldali bírálói, mint a ma még magányos (de máris nagyon népszerű) Róna Péter.

A fasiszta tétel (liberális és kommunista ugyanaz), a liberális tétel (fasiszta és kommunista ugyanaz) és a sztálinista tétel (liberális és fasiszta ugyanaz) egyaránt téves, ámde különféle vegyítési aránnyal megszállta a gyulladt csonkamagyar elmét (mely igen gyakran kettőt is elfogad közülük, vagy egyszerre mindhármat, a logikai ellentmondásra való tekintet nélkül), így táplálja az egyszerre apolitikus és túlpolitizált, kissé szennyes izgalmat, amely roppant jellemző a csonkamagyarok szűkebb – oly szűk – pátriájára. Ez nem volna annyira fontos, ha nem tenné a jelek szerint lehetetlenné a jelenlegi viszonyok tárgyilagos kritikáját. „A lelkünk mélyén valamennyien kádáristák vagyunk” vagy „a lelkünk mélyén valamennyien horthysták vagyunk” típusú, mérhetetlenül túlzó, gyakran teljesen igaztalan és inadekvát sugalmazások egyrészt azonosíthatatlanná teszik a múltból valóban áthúzódó, mérgező, örökletes magatartásformákat és téveszméket, másrészt – a folytonos alaptalan analogizálás révén – fölmentést adnak a jelenkor sajátosságainak fölkutatása alól.

Torz módon ugyan, de a közvélemény is fölismeri ezeknek az unos-untalan ismételgetett, sehová se vezető történeti analógiáknak a céltalanságát, amikor tiltakozik a „fasisztázás” és a „kommunistázás” ellen – noha ebből persze sajnos az is következik, hogy amikor valódi nácikkal találkozunk, ami sűrűn megesik, szót se lehet szólni, mert a vádat előre kompromittálták a fölületes mítoszteremtők. Hiszen fasiszták csakugyan vannak, ahogy kommunisták is – lesznek.

✻

A következő, szerintem fontos példa nagyon jól illusztrálja a megértés saját magunk okozta nehézségeit.

Amikor a második Orbán-kormány elhatározta, hogy kiveszi a helyhatóságok kezéből az oktatás- és az egészségügyet, ezt az összes médiák, főleg a balliberálisnak titulált sajtótermékek, államosításnak nevezték. Ez a modern polgári állam lényegének elképesztően eszetlen félreértése. Természetesen a választott helyhatóságok – az „önkormányzatok” kifejezés ugyancsak félrevezető: a helyi közösségek nem kormányozzák önmagukat – éppúgy az állam részei, mint a nemzeti kormány. Az államnak nem minden része működik a (központi) kormány alárendeltségében. A bíróság, a Magyar Nemzeti Bank, a Magyar Tudományos Akadémia, az ombudsman, a számvevőszék szintén állam, habár nem a kormány irányítja (az informális befolyástól itt eltekintünk, hiszen az alkotmányosan tilos). A KÖZPONTOSÍTÁS nem ÁLLAMOSÍTÁS. A kórházak és az iskolák eddig se voltak magántulajdonban (magánszemélyek vagy magánegyesületeik tulajdonában) – mellesleg: az ún. önkormányzati tulajdonban volt iskolák átjátszása az egyházaknak: privatizáció –, hanem olyan állami szervezetek tulajdonában, amelyek közhatalmi jellegét illetően a legcsekélyebb kétely sem állhat fönn.

A helyhatóságok, az ún. önkormányzatok rendeleteket bocsátanak ki, adókat vetnek ki, különféle cselekvények végrehajtására kötelezhetik az illetékességi területükön élő, joghatóságuk alá tartozó honpolgárokat. Ilyesmiket csak állami szervek tehetnek meg, hiszen a polgári társadalomban a legitim kényszer az állam kiváltsága. Igaz ugyan, hogy a helyhatóságok esetében nem vagy alig érvényesül a hatalmi ágak elválasztása, hiszen ezek a szervek egyszerre jogalkotó (rendeletalkotó), végrehajtó, közigazgatási és gazdálkodó szervezetek (ezért is ennyire korruptak); de a gazdálkodás kivételével ezek a funkciók mind jellegzetesen állami funkciók. Hatalmuk terjedelmét a közjog szabályozza, tehát alapvetően az Országgyűlés és – korlátozottabb mértékben – a bíróság (így pl. az Alkotmánybíróság) szabja ki (távolról és közvetetten persze még a nemzetközi és az európai jog). Az államszervezeten belüli arányok és hatáskörök változása nem szünteti meg, még csak nem is csökkenti valamely állami részegység állami karakterét. A modern polgári államban jellegzetesen sok viszonylag autonóm, a nemzeti kormánnyal nem a hierarchikus alárendeltség viszonyában álló állami szervezet létezik, terjed a regionális autonómia és a konföderalizmus, sőt: új összeköttetések létesülnek a nemzetek fölötti, föderális (szintén állami jellegű) entitások és a különféle autonómiák között. A második Orbán-kormány kétségtelenül központosításra törekszik, tehát egyre több szervet kíván a kormány alárendeltségébe vonni, hierarchikus szerkezetűvé változtatva az államot – anélkül azonban, hogy az állami kényszer összmennyiségét ezáltal növelné vagy csökkentené. Amikor mégis ez utóbbit műveli, akkor a magánélet és a civil társadalom kárára és sérelmére; de az állam átszervezése ettől még nem ÁLLAMOSÍTÁS. (Mint ahogy az sem államosítás, amikor a kormányzat megvásárolja a Rába nevű, csőd felé tántorgó hadiüzem részvényeit, nem pedig kárpótlás nélkül sajátítja ki a vállalatot.)14

Miért nevezi mindezt a sajtó mégis „államosításnak”, olyannyira, hogy a téves szóhasználatot még kormánypárti képviselők is átveszik? Egyszerűen azért, mert az „államosítás” kifejezésnek „kommunista” konnotációja van (egyébként szintén tévesen, hiszen a kapitalizmus fő kritériuma nem a tulajdonos kiléte, hanem az árutermelés, a bérmunka, illetve a pénz általános egyenértékjellege, mindez pedig, amint láttuk, a hibásan „szocializmusnak” vélt államkapitalizmusban is fönnmaradt). Márpedig ha valaki mindenáron „államszocialista”, szovjet típusú analógiákat keres, ilyesmit éppenséggel találhat is: a járási hivatalok visszaállítása a helyi „demokrácia” legnagyobb veresége – ami ugyan lehetővé tette a helyi közigazgatást, de a helyi politikát nem –, s mivel a járási hivatalok („kormányhivatalok”) élére kormánypárti politikusokat állítanak és a megyei „önkormányzatok” hatáskörét szinte teljesen kiüresítik, ilyenformán a néhai járási pártbizottságok funkcióját olvasztják bele a járási hivatalba. Summa summárum, vidéken elsorvadnak a választott állami szervek, jobbadán csak kinevezett hivatalnokok maradnak, akik politikailag kizárólag a jobboldalt képviselik. Helyi politikai élet csak a nagyobb városokban lesz, faluhelyt nem, és ez már nem is pusztán a „szocializmusra” emlékeztet, hanem a Horthy-korszakra is (hiszen a megyegyűléseknek az első világháború előtt nagyobb hatalmuk volt, mint az 1920-as évektől kezdve 1989-ig).

Természetesen a kormány nem ördögökből áll, és a központosítást nem pusztán a hatalomkoncentráció gerjedelme indokolja, hanem a rosszul megtervezett helyhatóságok túl nagy száma, óriási működési költsége, korlátozhatatlan pazarlása, botrányos eladósodottsága és megdöbbentő korruptsága is, ennek fő oka pedig – amint említettem – a hatalmi ágak elválasztásának szinte teljes hiánya „helyben”, különösen a „gazdálkodó” funkció átláthatatlansága és inherens cselekvésképtelensége a polgári államban.

A Csák Máték uralmának korlátozása még pozitívum is lehetne: abban pedig nehéz hinni, hogy a 93 százalékban (!) jobboldali vezetésű helyhatóságok oktatási politikája – mondjuk – demokratikusabb és fölvilágosodottabb lehetne, mint a hasonló eszmeárnyalatú nemzeti kormányé; igaz, hogy nem tudnák olyan könnyen „lenyomni” a pedagógusokat és a szülőket, mint a központi kormányzat. A „szófogadás” képzetére épülő új köznevelési15 és családvédelmi16 törvényjavaslat szörnyűséges ugyan, az egészségpolitika pedig éppolyan borzasztó, mint a neoliberális epizód idején,17 de ennek kimondásához szükségtelen használni (oktalanul) az „államosítás” kifejezést.

Attól kell tartanunk, hogy a vonatkozó írásművek szerzői (akik nyugodtan nézhetnének más foglalkozás után) csakugyan nem tudják, mi az állam. Láthatólag összekeverik a „kormány” és az „állam” képzetét, pedig a különbség alapvető – még a „King-in-Parliament” hagyományos fölfogása alapján sem moshatók össze –, s aki ennyit se tud, arra életveszélyes hallgatni politikai ügyekben. Márpedig ezt a szarvashibát vezető kommentátorok, elemzők és politikusok tucatjai követték el az elmúlt két hónapban, elsősorban persze azért, hogy (minden ok nélkül) lekommunistázhassák Orbán Viktort, pártját és kormányát.

✻

Riasztó benyomásunkat tovább erősíti mindaz a visszaélés, amit a „civil társadalom” és a „civil” fogalmával követnek el.

A „civil társadalom” fogalma a skót fölvilágosodástól, Adam Ferguson klasszikus művétől (An Essay on the History of Civil Society, 1767) Hegel Jogfilozófiájáig (1820) formálódott ki fokozatosan, és azóta is számos átalakuláson ment keresztül. Alapvetően a társadalomnak azt a szféráját jelöli, amely a család és az állam között „terül el”, s amelynek alapja egyrészt az önkéntesség (a magánszerződés mintájára), tehát a közhatalom (legitim kényszer) hiánya – a civil társadalom egyetlen része se gyakorolhat hatalmat a másik rész fölött, ami még nem jelenti azt, hogy valamennyien egyenlő befolyással rendelkeznek –, másrészt a közösségi (nyilvános) jelleg. Ebben az értelemben a civil társadalomhoz tartoznak az önkéntes magánegyesületek és társulások (amelyek vezérelve a csoportos- és magánérdek), továbbá a piac, végül a szűkebb értelemben vett nyilvánosság.

(Ez a magánérdek a csoport által kitűzött cél indítéka, s lehet altruisztikus, mint pl. a jogvédő, környezetvédő, kisebbségvédő, állatvédő stb. csoportok esetében, önmegjelenítő, mint az advocacy groups egy része esetében, önvédelmi, mint pl. a szakszervezetek és hasonlók esetében, vagy anyagi, mint a részvénytársaságok, a tőzsde, a vállalkozói érdekszövetségek stb. esetében; tehát a „magánérdek” itt nem jelent okvetlenül önzést.)

Így hát föltétlenül a „civil társadalomhoz” tartoznak a szakszervezetek, a politikai pártok és az egyházak is. (A pártok parlamenti és helyhatósági [közgyűlési] képviselőcsoportjai s a belőlük alakult kormányok vagy más vezető szervek természetesen már nem tartoznak ide, hiszen közhatalmat gyakorolnak.) Nem véletlen, hogy a „civil szervezet”, „civilszféra” (vagy pláne „civilkedés”, brrr) kifejezések csakis és kizárólag a magyar nyelvben léteznek, más nyelvre lefordíthatatlanok. Az értelmetlen „civil szervezet” kifejezés Magyarországon csakis az NGO-kra, azaz a nem kormányzati szervezetekre vagy más közcélú, nonprofit magánegyesületekre illik (Nagy-Britanniában: „charities”), amelyek nem „pártpolitikai” természetűek, de hallgatólagosan kizárják innen a szakszervezeteket és az egyházakat (ez utóbbiakat, ugyancsak hallgatólagosan, afféle politikai pártokhoz illeszkedő csoportoknak vélik, ami olykor lehet informálisan és empirikusan helytálló [mint ahogy az is, hogy a római katolikus egyház – újfent – holmi hatósághoz kezd hasonlítani, ugyancsak informálisan és jogon kívül], ez viszont a fogalmi megkülönböztetés szemszögéből nem számít). A „civil szervezet” kifejezés széles körű használata a csonkamagyar közszellem antipolitikai, elsősorban antiparlamentáris és antiliberális jellegét emeli ki.

Máshol erre a szóösszetételre nincs igény.

Amint az állam (és a kormány) tekintetében a csonkamagyar politikai képzelet nem hajlandó fölfogni a polgári társadalom természetét, úgy a civil társadalomból is kiutasítja a piacot, a nyilvánosságot, a politizálást, tehát mindent, ami a polgári társadalomhoz tartozik.

Itt meg kell jegyezni, hogy az állam/​társadalom/​egyén hagyományos triászát én politikafilozófiai, politikaelméleti szempontból nem tartom helyesnek – de elismerem, hogy ez a polgári társadalom jól bevált, érvényes önképe, amelyet meg kell érteni, mielőtt bíráljuk.

Az értetlenség – a politikaellenes patológia és az elméletellenes beállítottság, amely már nagyon régóta eszköze a kelet-európai uralkodó osztályok (és ideológiai államapparátusaik) vitát, tehát kételyt, bírálatot és újítást elfojtó stratégiáinak – természetesen nem a csonkamagyarok fogékonyságának és műveltségének minden ok nélküli, spontánul generálódott hiányaiból fakad, hanem elfojtása valaminek, ami a szokásos módon (azaz patologikusan) tör elő, keres magának kerülő utat.

A polgári társadalom önképének és ezt kifejező frazeológiájának, megengedem, kissé korlátolt és kissé elvakult, csökönyös elutasítása kifejezi az elfojtott tartalmakat, amelyekre a kritikai terápia gyakorlása során több-kevesebb bizonyossággal vissza lehet következtetni, és ennek révén egész eddigi kritikámat jó alaposan meg lehet csavarni, meg lehet pörgetni a tengelye körül.

✻

A még a liberális/​konzervatív korszakomban írott tanulmányom a civil társadalomról18 – amely meglehetősen ellenséges az akkoriban megváltónak tekintett képzettel szemben – fölhívja rá a figyelmet, hogy a civil társadalom mint a jövő mintája igen nagy mértékben hasonlít a kommunizmus célképzetére. (Ami a szememben akkoriban aggályossá tette az egészet.) Ugyanis a civil társadalom intézményeire – lényegileg a szabad társulásokra – az a jellemző, hogy szabadon lehet bejelentkezni és kijelentkezni (checking in & checking out), csatlakozni hozzájuk és kiválni belőlük. Akármennyire intézményes a modern polgári társadalomban a civil társadalom IS, a még intézményesültebb állam más. Akaratunkon kívül, születésünkkel leszünk a polgárai, kötelességeink kötnek hozzá bennünket, amelyeket tetszésünktől függetlenül szabnak ki; a kiválás nehéz, többnyire lehetetlen, s ha mégis, az egyik államot cseréljük föl valamelyik másikkal; az állam megkövetelheti tőlünk életünk és javaink kockáztatását vagy a róluk való lemondást, törvényesen megölhet, bebörtönözhet, kiéheztethet bennünket és í. t.

Mármost a kommunizmust mint végállapotot úgy is ki lehet fejezni, hogy tisztán civil társadalom legitim kényszer nélkül, ahol a szabad „elvegyülés és kiválás” a főszabály, s ahol ebben a tekintetben megszűnik a sors.

A modern intézményességgel szembeni ellenszenv és ressentiment Kelet-Európában nemcsak premodern, s ahogy nálunk – tipikus rasszista fordulattal – mondják, nemcsak „keleti”, hanem egyben rejtetten, talán tudattalanul modern, azaz ebben a vonatkozásban rejtetten, talán tudattalanul kommunisztikus.

Ez talán arra is rávilágít, hogy mi mindent testesíthet meg ez a szívós ideológiai vonakodás a kelet-európai társadalmaknak a demokratikus fordulathoz fűzött öntudatlan várakozásai tekintetében: elvégre az intézményesség – ugyan kritikátlan és úgyszólván néma – elvetése egyben a hierarchia elvetését is jelentheti.

✻

A tévében a rendszerváltáskor megjelenő újdonsült politikai osztály, amely a láthatatlanná tett, okkult hatalom első nyílt bemutatkozása volt, szemléletileg durvábban megnyilvánította a hatalom tényét, mint a nyilvánosságtól elzárkózó, javarészt titokban működő, a nyilvánossággal csak többszörösen rituális rejtjelezéssel érintkező, dekadens „pártállami” irányítás. A kifelé néma szovjet laktanyák és zárt PB-ülések magas falai mögé rejtőző hatalmi központ nem erőltette magát „a lakosságra”, ahogy ekkoriban a népet – sokakat zavaró, jellegzetesen bürokratikus-statisztikai fogalommal – nevezni volt szíves.

A tévében föllépő sok-sok szánalmas fajankó röhincsélve és röstelkedve ugyan, de mégis azt mondta a népnek: „látjátok, izé, hát bizony, mi tagadás, mi vagyunk, öö, élet és halál, hm, urai – jó, mi?”

A csonkamagyarok és más kelet-európaiak a hatalmi faktum nyílt és nyilvános bevonulását nevezik – gyűlölködve és megvetően – „politikának”. Kádár János vagy Tito vagy Brezsnyev vagy Honecker vagy Gierek olybá’ tűnhetett föl utólag (retrospektíve), mint aki megvédte, elszigetelte az embereket a politikától, mert nem kívánta részvételüket, helyeslésüket, ahogyan a kritikájukra és az elégedetlenségükre se volt kíváncsi. A posztsztálinista korszakban – szemben a sztálinival! – megszűnt mind a közvetlen terror, mind a lázas és erőszakos mozgósítás; a rezsim beérte azzal, hogy „a lakosság” magánemberek alaktalan „tömege” legyen, korlátozott törekvésekkel (a maximum a fizikai, anyagi és kulturális kényelem lehetett). Ez a demobilizált és demotivált „tömeg” a mai kelet-európai, különösen a csonkamagyar civiltársadalom-képzet lényege, mert hiszen ekkoriban volt utoljára a – polgári szemszögből – csonka civil társadalom még depolitizált! Kommunista szempontból ez hamis szabadság, hiszen az állam nem szűnt volt meg (sőt), csak láthatatlanná vált, de ezt – a hatalom mai nyers tényeinek ismeretében – tágas „mozgástérnek” érzékeli a hamis történelmi emlékezet. A liberális „kádárizmus”-bírálat téved, amikor államkultusznak, hipertrófiás etatizmusnak-dirigizmusnak írja le a kései szovjet államkapitalizmus népi ideológiáját; éppen ellenkezőleg: az állam rejtett, okkult arculata keltette azt a jó konzervatív érzést (amit szembe lehetett állítani Sztálin és Rákosi hiperaktív, szüntelenül ügyködő és beavatkozó terrorállama okozta félelemmel), hogy „békén hagyják az embert”. Kádár hírhedt mondása – „aki dolgozik, boldogul” – szó szerint megegyezik Lázár János világszemléletével („csak az nem boldogul, aki nem dolgozik”). De Kádár és Brezsnyev csak részben volt konzervatív: ők csakugyan etatisták voltak, s népüknek nem is volt szüksége semmi továbbira, hisz közügyekben a népnek úgysem volt szava. Ettől még nem szabályozták kevésbé szigorúan a köz- és magánéletet, de ezt közigazgatási, nem politikai módszerekkel csinálták; az egyes intézkedésekről többnyire csak az érintettek értesültek, a többieknek homályos általánosságokkal kellett beérniük, s főleg: nem tudhattak az alternatívákról.

A diktatorikusan túlszabályozó államhatalom nem tetszik annyira beavatkozónak (intrusive), ha pusztán közigazgatási, hivatali módszereket alkalmaz, s ahhoz is van esze, hogy tudja, még az öndicsőítés is politikai, tehát hibás; a sikeresebb kelet-európai rezsimek stílusa ezért volt szürkén puritán, s csak a válságban virított ki újra a „személyi kultusz”. A rejtett politikára nem volt szabad fölhívni a figyelmet. Az állam nagy hivatalként működött, személytelen álcát öltve, intézkedései, ha nem is természetesek, de gépiesek voltak, ezért aztán nem is voltak sértők: a sértés akkor kezdődik, ha fölbukkan a szubjektivitás. A sikeres kelet-európai vezetők (s ebben csakugyan Kádár bizonyult a legsikeresebbnek, jó sokáig) nem politikusnak látszottak, hanem a személytelen gépezet viszonylag jóindulatú, kedélyes-közönyös megszemélyesítőinek (nem irányítóinak; legfőképpen nem „a nép vezéreinek”). A mindent betöltő magánélet mámorában ezt bizony sokan szabadságnak érezték.

Ezt a magánéletre szűkített civil társadalmat szerették volna a kelet-európaiak kiterjeszteni az egész életre. Ez ugyan csonka volt, utópiaként pedig egyszerre igénytelen és lehetetlen, mégis ezt tekinti „szocializmusnak” az utókor – s ezt bálványozza az óbaloldal, nem a forradalmat –, ugyanakkor azonban a dolog potenciálisan fölforgató (tehát számomra potenciálisan ígéretes) oldala roppant gyönge. A „létező szocializmus”, a valóságos kommunizmussal ellentétben, amelynek a filozófiai „helyére” ült – a kommunizmus mint gondolat az állam, az uralom és egyenlőtlenség, tehát a polgári (és mindenfajta „előtörténeti”) értelemben vett politika megszüntetését vette tervbe –, eldugta a politikát, evvel azonban (meglehetősen perverz módon és eltorzított formában) a kelet-európai társadalmak elméjébe plántálta azt az eszmét, hogy a politika (a közüdv körüli hatalmi viaskodások) helyett a tényigazság számít (ennek torz utóda a „létező szocializmusban” a tudományból, nem pedig a honpolgárok egyetértéséből, azaz a közvéleményből származtatott legitimitásfogalom). Ezért van részben igaza Csurka nagy mondásának, amely szerint „a szakértelem bolsevista trükk”; igen, noha nem „trükk”, hanem a platóni politikaelmélet kései, dekadens utóda: annak a helyes filozófiának a keresése, amely fölszabadít, és rációt vezetve a társadalom káoszába, értelmes, szabad rendet teremt (ez és semmi más Saint-Simontól a régi szociáldemokráciáig és Leninig a balsorsú „tudományos szocializmus” szcientista utópiája) – s ebből jöttek, további hanyatlás után, az utódpárti/​technokrata frázisok a „szakmaiságról” és szinonimáiról, amibe még belejátszott a félig értett Max Weber tétele az értéksemleges, „értékektől szabad” (wertfrei) tudományról, amely éppen a „tudományos szocializmussal” szemben lett nálunkfelé népszerű az 1970-es években.19 (Az is igaz, hogy az ex-marxista keleti liberálisok ugyanevvel az attitűddel nézik a mainstream közgazdaságtant, szemben annak nyugati vezérképviselőivel.)

✻

Mindehhöz hozzáadódik a hagyományos politikából – a kései kapitalizmusból és a teljesen hitelét vesztett képviseleti kormányzatból („parlamenti demokráciából”) – való jogos és indokolt kiábrándulás, sőt: a velük szemben növekvő gyűlölet. A kelet-európai politikaellenesség nem jobb politikát javasol a lejáratott, elavult rosszal szemben, hanem a politikának valaminő ellentétét. Ezen majd az új szociális mozgalmak átterjedése Magyarországra változtathat valamit, ám egyelőre a „civil társadalom” és a „politika” alaptalan és indokolatlan ellentéte hittétel, amelyből hazugság válhatik, ha nem látjuk be, hogy itt régi és új politika kontrasztjáról van szó. Ismétlem: ez nem terminológiai és műveltségi kérdés.

Új politika önmagában abból még nem lesz, hogy valaki az intézményeken kívül helyezkedik el. A résekben. Csak abból, ha szembefordulunk a fönnálló intézményrendszerrel. A kivonulás érthető és helyénvaló taktika a gyöngeség pozíciójában. Ám nem kell ahhoz a hierarchikus társadalom hatalomképzetét elfogadni – mert a létező hatalomfajták egyikét sem érdemes megkaparintani, ez csakugyan bizonyossá vált –, hogy a gyöngeség és szétszórtság tényéből ne kreáljunk kultuszt. Az új politika, amely képes megkülönböztetni a hanyatlást a változástól, egyelőre gyönge, még kulturálisan is. Ezt nem szabad tagadni. A gyöngeség most még erény. De az új mozgalmakra olyan felelősség hárulhat, ami lehetetlenné teszi a gyöngeség fönntartását. A kérdés, mint mindig, az, hogy képezhető-e olyan erő, amely nem represszív és nem diszkriminatív. A precedensek nem biztatóak.20

A rendszer és ellenzéke
(2012. február 17.)

A magyarországi „demokratikus ellenzék” – köztudomásúlag – népszerűtlen, annak ellenére, hogy a kormány is népszerűtlen. Mivel ennek az ellenzéknek a legfontosabb alkotóeleme jelenleg a hanyatló liberális sajtó s az általa reprezentált liberális közvélemény, ideje megvizsgálni, mi a mára szerteszét szóródott liberalizmus része a politikai válságban, s melyek is ennek a példátlan helyzetnek az okai a „demokratikus” ellenzéki pártok problémáin túl.

Az egyik ok láthatólag lélektani és intellektuális. Az utóbbi három-négy év éktelen politikai fölfordulása annyira kimerítette a nyilvánosságot, hogy képtelenné vált olyan egyszerű műveletekre, amelyekhez néminemű értelmi (elvonatkoztatási és induktív) erőfeszítés szükséges, ezért a legszembetűnőbb jelenségek puszta megnevezése is elmarad. Lehetetlennek tetszik bizonyos ügyek következetes, hosszú ideig tartó nyomon követése, pedig ehhez nem kell más, mint némi szorgalom és következetesség.

Mondok példákat.1 A rendszeres elbocsátásokról csak szórványos hírek jelennek meg, a nagyközönséget senki nem értesíti róla, hogy Magyarországon ma szisztematikus, 1949 óta precedens nélküli politikai tisztogatás folyik. Mintegy ezer elbocsátott közszolgálati újságíró, továbbá sok-sok tisztségéből fölmentett iskolaigazgató, múzeumigazgató, színigazgató, kórházigazgató, intézeti igazgató, több ezer megszüntetett hivatalnoki állás, egyetemek és kutatóintézetek összevonása, zsugorítása, megszüntetése (s ennek ürügyével rengeteg ellenzékiséggel gyanúsított kutató elbocsátása, visszaminősítése, a magyar filozófusok folytatólagos üldözése), a magyar filmgyártás leállítása, az ellenzéki színezetű, ám magántulajdonú médiák kiéheztetése (ez szintén létszámcsökkentéssel jár): ez az, ami minden különösebb utánajárás nélkül is tudható. A hosszú évek óta jobboldali ellenőrzés alatt álló vidéki városok és nagyközségek helyi szellemi és közéletét már régen megtisztították az ellenzéki elemektől, a helyi államapparátustól anyagilag függő vidéki értelmiséget politikai lojalitásra kényszerítik vagy kipenderítik az állásából. A politikai tisztogatás a mai magyarországi valóság egyik legfontosabb része – és nem adnak neki nevet. Pedig ez a sötét helyzet egyik központi összetevője, a félelem fő oka.

A romákkal szembeni hátrányos megkülönböztetés, etnikai diszkrimináció változatlan, mégis szinte nyomtalanul eltűnt a sajtóból, kivéve persze a mentegetését az etnicista sajtószervekben. (Jobboldali olvasóinknak: nem, nem gondolom, hogy a cigánykérdésnek a hátrányos megkülönböztetés az egyetlen tényezője; a probléma eredete történeti, gazdasági és szociális, nem elsősorban erkölcsi és politikai. De az utóbbi évtizedek politikája súlyosbította és továbbra is súlyosbítja a problémát; ennek erkölcsi súlya pedig hatalmas, s ez elől nem futhat el a közvélemény.) A cigánykérdéssel szorosan összefügg, hogy hazánkban van – megnevezetlenül – neonáci terrorizmus (másutt is, sajnos); folyik a romagyilkosságok pöre, s egyetlen hírlapíró tudósít róla néha egy hetilapban.2 Egyéb újfasiszta merényletkísérleteket is vizsgál az ügyészség és bíróság; a sajtóérdeklődés zéró. (Az antiszemitizmus tartalmi és terjedelmi „fejlődése” az interneten már szóra sem érdemes, a holokausztnak már nem tagadóitól, hanem nyílt helyeslőitől és második kiadásának szorgalmazóitól származó bejegyzéseket a moderátorok a liberális és baloldali szájtokról se törlik – nyilván belefáradtak; túl sok van az ilyesmiből.)

Újabb és újabb tanulmányok, vizsgálatok, fölmérések, közvélemény-kutatások mutatják ki, hogy a terebélyesedő fasisztoid szélsőjobboldal legjelentékenyebb bázisa a jól képzett, nagyvárosi fiatal középosztály és értelmiség, különös tekintettel az egyetemistákra, főiskolásokra. Ezt mindenki tudja (vagy tudhatná), mégis: a középosztályi magyar ifjúság kérdéséről alig esik szó. Ezek a fiatal férfiak gyermekeink és unokáink hivatali elöljárói, tanítói, munka- és házastársai lesznek. Hazánk vezetői, államunk főtisztviselői lehetnek belőlük.

Ha egyáltalán valami, ez aztán indokolná a nyilvános, közös fejtörést. Ilyesminek semmi nyoma.

Tavaly ősszel – a szakszervezeti megmozdulások hatására – átmenetileg előtérbe került a szociális kérdés. Az a benyomásunk keletkezhetett, hogy a magyarországi nyilvánosság végre fölnőtt módra kész szembenézni minden probléma közül a legaggasztóbbal. Ámde azóta nem pusztán a sajtóból, de a mozgalmakból is eltűnt csaknem minden olyan hang, amely minderről komolyan, tájékozottan és felelősségteljesen számolna be. A szakszervezetek magukra maradtak, követeléseiket némelyek elvben talán támogatják, de ennek sincs politikai lenyomata. A nyugdíjasszervezetek képtelenek betörni a médianyilvánosságba, a munkanélküliek szervezetlenek, a diákmozgalmak, a szülők egyesületei, a nőszervezetek – a nagyközönség szemében – láthatatlanok. A kormánynak sikerült megosztania a szakszervezeteket, ebben is magához ragadta a kezdeményezést: ma az a „szociális” kérdés, hogy a miniszterelnök melyikükkel hajlandó tárgyalni – legalábbis ez a kérdés a médiák szerint.

A lista hosszabb ennél, de nem folytatom.

A civil társadalom új mozgalmai, az új szociális mozgalmak növekedési fájdalmakkal kínlódnak, közben célkitűzéseik újdonsága és sajátszerűsége gyorsan fakul.

✻

Az ellenzéki térfélen egyedül maradt a világnézetileg hegemón liberalizmus. Ez a liberalizmus már nem az egykori SZDSZ szabadelvűsége, ez a szabad demokraták UTÁNI (sok tekintetben groteszkül posztliberális) liberalizmus. Jól megkülönböztethetően érzékelhető benne egyrészt a kései Kádár-kor technokrata reformizmusa, amely tartalmában mára dogmatikusan neokonzervatívvá változott (ez a lehetőség már az 1980-as években is benne volt), másrészt pedig a különféle jogvédő NGO-k Nyugaton tanult fiatal apparatcsikjainak alkotmányvédő s a nemzetközi alapjogi szövegkorpusz mellett elkötelezett, alapvetően jogpozitivista beállítottsága. (A régi, a voltaképpeni demokratikus ellenzék öröksége már csak hagyomány, ha az egykori szereplők föl is bukkannak néhanapján itt-ott.)

Evvel a liberalizmussal az új mozgalmak fölöttébb elégedetlenek, de nem állítottak szembe vele úgyszólván semmit.

Ez a végsőkig leegyszerűsített „posztliberális liberalizmus” tartalmában nagyon könnyen összefoglalható.

Morális értelemben ez a fölfogás ünnepli a vállalkozói individualizmust, azaz a saját magára támaszkodó, kockázatvállaló, az állami támogatástól és hitelektől, az eladósodástól idegenkedő, szellemileg önálló, világot járt, autonóm polgárt – ebben megegyezik a Margaret Thatcher politikusi generációja által átalakított konzervatív világnézet képviselőivel, többek között Orbán Viktorral. A „property-owning democracy” (Thatcher), vagyis a kistulajdonosok demokráciája, amely az ismert (és persze félremagyarázott, folklorizált) Max Weber-i szellemben inkább fölhalmoz, mint élvez, és szívesebben takarékoskodik, mintsem szellemi és gazdasági kalandokba bocsátkoznék, amelytől továbbá idegen mind a panasz, mind a lázadó utópia: ez a kései kelet-európai liberalizmus szelleme – persze akadnak párhuzamai más égtájakon, elsősorban a Tea Party mozgalom az Egyesült Államokban.

Ebből a morális alaptételből következik – világszerte – jó néhány gazdaság- és szociálpolitikai preferencia (ezeket Amerikában konzervatívnak, Európában neoliberálisnak nevezik többnyire, de nem a címkék a leglényegesebbek). Az önmagukra támaszkodó, önálló „egzisztenciák” eszményítése egybehangzik a szociális segélyezés iránti ellenszenvvel, „a nagy ellátórendszerek reformjának” (értsd: fölszámolásának) szorgalmazásával, az adócsökkentő populizmussal, tehát: az egyenlősítő újraelosztás ellenzésével, siker esetén: kiiktatásával. „A jóléti állam halott” – jelentette ki (negyvenéves késedelemmel, ha a Nyugatot nézzük, negyedszázadossal, ha Kelet-Európát) Orbán Viktor magyar miniszterelnök. Semmi mást nem óhajtanak a mai magyarországi liberálisok se, Kornai Jánostól Békesi Lászlóig, Mellár Tamástól és Csaba Lászlótól Oszkó Péterig, Heim Péterig és Hamecz Istvánig – ill. Martonyi Jánostól Bajnai Gordonig és Gyurcsány Ferencig.

Vannak itt napi politikai ellentétek, nem is lényegtelenek (különösen a multinacionális világvállalatokkal és a nemzetközi gazdasági-pénzügyi intézményekkel kapcsolatosak), de a legfontosabb ellentétek retorikai természetűek. Orbán Viktor miniszterelnök fontosnak tartja az ütőképes, aktív nemzeti államot (amelynek elbocsátja a tisztviselőit, rendőr- és katonatisztjeit), akárcsak eszményképei, Konrad Adenauer, Charles de Gaulle és Margaret Thatcher. De az „állam” kifejezésen mást ért, mint a liberális és liberális-konzervatív nemzetgazdák és állambölcsészek. A mai liberálisok számára – akik mindenekelőtt antiszocialisták és a múlt századi antitotalitárius mítosz foglyai – az „állam”: metafora, mindenekelőtt az állami újraelosztást jelenti, és nem egyszerűen csak a gazdaságba való állami beavatkozást (hiszen ez a modern korban elkerülhetetlen, különben nem folytathatnánk a gazdaságról politikai vitákat), hanem a tervezést, amely ősbűnnek számít az 1970-es évek óta.

Ebben az értelemben Orbán Viktor teljesen megfelel liberális ellenfelei igényeinek, hiszen az állami beavatkozást ő is csak szükség esetén, az általa nélkülözhetetlennek tartott szociális és morális célok (elsősorban a fiatal középosztály megmentése) érdekében tartja megengedhetőnek.

Különadók és eseti konfiskálások, eltekintve most a rendszeren belüli – problematikus – célirányosságuktól, nem jelentenek etatista tervezést. A miniszterelnök kétségtelenül a saját kezében akarja tartani a gazdaságba való állami beavatkozás eszköztárát (mint minden egyebet is), de ennek a beavatkozásnak a mértéke nem tér el a konzervatív mainstream eszméitől. Azt az „államot”, amelytől az antietatista és antitotalitárius, humanista reformerek tartanak, Orbán Viktor sem óhajtja megteremteni. Egyszerűen azért nem, mert – liberális ellenfeleihez hasonlóan – semmire se becsüli az egyenlőség gondolatát. A szélsőségesen antiegalitárius és szélsőségesen piacpárti politika jól összefér a represszív állammal (ld. Pinochet tábornok, chilei diktátor, és Li Kuan-ju szingapúri miniszterelnök állammodelljét; sietek kijelenteni, hogy nem látok rokon vonásokat Pinochet és Orbán között), amelynek mérsékelt változatát a mai magyarországi jobboldal is igyekszik – meglehetős sikerrel – bevezetni. De ez másik kérdés (mindjárt rá is térek), és ebben persze nincs egyetértés Orbán és a liberálisok között.

A mai magyarországi liberálisok – hiszen ezt nem műveli mindig minden liberális; ez főleg, bár nem kizárólag, posztszovjet, kelet-európai sajátosság – önkéntelenül csúsztatnak, amikor összekeverik „az állam” (azaz a redisztribúció és a tervezés) metaforáját az autoritárius, „fölsőbbségi” állam (Obrigkeitsstaat) fogalmával, amely utóbbi igen gyakran (így pl. Tisza István kormányzásának esetében) gazdaságilag liberális volt (némi merkantilista beütéssel). Mivel a mai magyarországi liberálisok, akiknek meghatározó szerepük van a jelenlegi politikai küzdelmekben, még mindig a hidegháborús, antikommunista liberalizmusváltozat letéteményesei, okvetlenül tisztázni kell a kifejezéseket.

Friedrich-August von Hayek nyomán (de őt sajnálatosan vulgarizálva) ezek a liberálisok föltételezik – ezt a hibát hajdan én is elkövettem –, hogy minden egyenlősítő társadalmi reform (újraelosztás, tervezés, államosítás) föltétlenül autoritárius vagy totalitárius állam kialakulásához vezet. (Békesi László volt pénzügyminiszter, egyetemi tanár szerint az egalitárius és az autoritárius állam majdnem ugyanaz…)3 Amint azt a nyugat-európai jóléti államok történetéből (1945–79) tudjuk, ez nincs így. És a tétel fordítva sem áll. A fasiszta államokra nem volt jellemző az újraelosztás és a gazdasági tervezés; a vállalati gazdaságpolitikát alárendelték ugyan a politikai (esetükben: háborús) céloknak, de ezt annak idején valamennyi hadviselő (vagy csak háborúra készülő) állam megtette – az evvel együtt járó szabadságkorlátozásokkal egyetemben –, ám anélkül, hogy mindegyikük bevezette volna a diktatúrát. Mussolini deflációs, egyensúlyi, takarékossági politikát folytatott az abesszíniai (etiópiai) kalandig. A tőkés társaságok profitja ezekben az államokban egyenletesen nőtt, a reálbér csökkent, a munkanélküliséget az alig javadalmazott hadimunka tüntette el.

Az sem igaz, hogy kizárólag a redisztribúciós, tervező, államosító rendszerek jelentették volna „a” szocializmust. Az újbaloldal – 1968 körül – éppen a bürokratizálódó jóléti állam ellen lázadt: ellensége a konformizáló, represszív etatizmus és a lázadást kasztráló „fogyasztói társadalom” volt. A történelmi baloldal pedig a szabadpiaci rezsim ellenségének tekintette magát, amikor (az 1930-as évekig) ez volt hatalmon, majd a redisztributív jóléti állam és tervezés ellenségének, amikor (az 1960/70-es években) az; stratégiáját mindig az ellenfél természete szabta meg (hol a tervező állam, hol a piac dominanciája).

✻

A marxizmus azonban alapvetően az árutermelő kapitalizmus ellensége, nem csupán külön-külön a két legfőbb változatáé. A „piacellenesség” önmagában éppúgy nem marxista, ahogy önmagában az „államellenesség” sem az, holott a kommunizmus fogalma a piacot és az államot is kizárja, nemcsak az egyiket.

Amikor a kiváló Kornai János a „piacellenességéért” bírálja a marxizmust,4 téved. Először is, a marxizmus nem ért véget Marx halálával vagy az első világháborúval. A marxizmus önálló diszciplína vagy műfaj. Ahogyan nem volna helyes a liberális közgazdaságtant Smith, Bentham, Ricardo alapján bírálni – azóta is történt egy s más –, a modern, mai marxizmus ismerete és megértése nélkül se lehet „Marxról” mint olyanról beszélni. Kornai Marx-bírálata Eugen von Böhm-Bawerk, Werner Sombart és Ludwig von Mises kritikájának a hagyományába illeszkedik, de (elméletileg) sajnos még mindig a II. Internacionálé pozitivizmusának és etatizmusának, ill. (politikailag) a sztálinizmusnak a kísértetével viaskodik. Másrészt az „államszocializmus’” alapítója nem Marx volt, hanem Lassalle, bár Marx (az „exoterikus” Marx) sem teljesen ártatlan a dologban. Az újraelosztás, tervezés, államosítás azonosítása a „diktatúrával”, a tekintélyelvűséggel, tarthatatlan – bár efelől még bírálható (mellesleg én se vagyok a híve, habár nem liberális alapon). De ismétlem: a marxizmus nem „piacellenesség”, hiszen nem barátja „az ideális össztőkés” (Engels), vagyis az állam tulajdonának sem, ugyanis egyáltalán nem helyesli a termelőeszközöknek a termelőktől elválasztott tulajdonát, függetlenül a tulajdonos jellegétől (magáncég vagy kormányzat). Ezt azért nem illenék félreolvasni. Ami pedig az elméletet illeti: miként lehet ma Marxot érteni a Neue Marx-Lektüre (Helmut Reichelt, Hans-Georg Backhaus, Michael Heinrich) vagy az „értékkritikai iskola” (Postone, Kurz, Trenkle, Lohoff, Jappe, Meretz stb.) vagy Leibowitz, Lapavitsas, Saad-Filho nélkül? – ezt föl nem foghatom. (És nem folytatom a névsorolvasást, bár lehetne.) Varga Jenő óta történt egy s más.

Az „állammonopolista kapitalizmus” (Stamokap) politikailag hibrid elmélete (újbaloldal + NDK) végső soron Friedrich Pollocktól, a kritikai elmélet (a Frankfurti Iskola) egyik fontos alakjától származik5 (tőle vette át Max Horkheimer), aki szerint a politika (a mozgalmi állam) dominanciája a piacgazdaság fölött autoritárius (tekintélyelvű) államhoz, in extremis fasizmushoz vezet. Az ettől motivált újbaloldal antietatizmusa teszi érthetővé, miért lett a mozgalom veresége után annyi baloldali radikálisból liberális (ennyiben a ma tucatliberális Daniel Cohn-Bendit és sok, nála értelmesebb egykori elvtársa egyszerre 1968 „árulója” és „folytatója”). Bár nem mindenki, amint a föntebbi fölsorolásból látható.

A mai politikai baloldal hasonló egyoldalúságban vétkes. Mivel a pillanatnyi ellenfél „piaci” jellegű, most sokan visszaesnek a redisztributív etatizmusba, amelynek az eszménye a társadalmi igazságosság, márpedig ez polgári eszmény. Amikor az Occupy Wall Street mozgalom – derék szövetségesünk – azt mondja, hogy az emberiség 99%-át képviseli, az igazságosság évezredes eszményének ad hangot. Ám a kapitalizmus lényegét nem a haszonélvezők számaránya határozza meg. És az igazságosabb, liberálisabb, demokratikusabb kapitalizmus is kapitalizmus.

Mind a kapitalizmus hívei, mind az ellenfelei félreértik ellenfeleiket és önmagukat, különösen nálunk. Orbán Viktort a kapitalizmus ellenségének beállítani: képtelen naivság. Gyurcsány Ferencet vagy Bajnai Gordont „kommunistának” beállítani: nevetséges. A kapitalizmus tekintetében, sőt: ennek mai variánsa, a piaci rezsim tekintetében egyetértenek. (Nem becsülöm le a technikai nézeteltérések jelentőségét, de ezek azok, amik: azaz technikai nézeteltérések.)

Így áll elő az az egyedülálló helyzet, amelyben a harcoló felek – a jobboldali kormány, a balközép ellenzék és a „Birodalom” (vagy az „anyaország”, a métropolisz) képviselője, az EU–IMF kettős – halálos ölelésben forrnak össze, miközben egyet gondolnak. Mindhárom pólus megszorításokat akar, költségvetési egyensúlyt, a szociális rendszerek leépítését. Az egymást gyűlölő „jobb elemeknek” ez a konszenzusa erkölcsileg is egységes abban, hogy a szegénységet a szegények – vagy finomabban: az általános társadalmi felelőtlenség – nyakába varrja, és a társadalmi támogatás (segélyezés stb.) megszüntetésével kívánja (a piac közvetítésével és a „kemény munka”, a „vállalkozó szellem” magasztalásával) enyhíteni.

A nyomorenyhítés, az egyenlőség, a szociális biztonság meglehetősen szerény követeléseinek a liberális ÉS konzervatív elitek számára négy szinonimája van: (a) osztogatás, (b) ígérgetés, (c) demagógia, (d) populizmus. Ez igen régi dolog: már az ókori demokráciák (így Athén és a római köztársaság) végnapjaiban is így volt. Akkoriban csakugyan fizettek a népgyűlés részvevőinek, gabonát osztottak a plebejusoknak. A „demagóg” kifejezés a néppárt, az akkori demokraták vezetőinek csúfnévvé változtatott, eredetileg pozitív kicsöngésű megnevezéséből származik.

Minél inkább változik, annál inkább ugyanaz marad.

Halkan megjegyzem, miközben a legkülönfélébb irányzatú újságok versengve ismertetik a külföldi sajtó Orbán-ellenes (a jobboldali nagyzási hóbort – hiszen a kormány nem az állam, az állam pedig nem a nép – értelmében: Magyarország-ellenes!) publikációinak és külföldi szervezetek megszámlálhatatlan tiltakozásának legapróbb tényeit is, arról csak egyetlen apró betűs hírecske emlékezett meg – a Népszava szerkesztőségéé az érdem –, hogy az Európai Szakszervezeti Szövetség tiltakozott az új Munka Törvénykönyve ellen, és európai eljárást is fog ellene kezdeményezni. Pedig ez nagy hatalmú szervezet ám.

A válság és az egyre súlyosabb megszorítások miatt rohamosan szegényedő dolgozók, a kilátástalan helyzetbe került nyugdíjasok és munkanélküliek, az éhező és fázó szubproletariátus, a deklasszálódó és rémült középosztály, a fölső- és közoktatásból kihulló fiatalok csekély érdeklődést tanúsítanak az iránt, ami legtöbb honfitársunk perspektívájából nem más, mint az uralkodó elitek konszenzusán belüli ellentét. Ami így persze egyszerűsítés, de nem teljességgel hamis.

Hiszen valamennyiünknek okunk van a tamáskodásra, amikor azt látjuk, hogy egységes falanx száll síkra a redisztributív egalitarizmus, a „(koraszülött) jóléti állam” ellen, miközben a perverz újraelosztás – a javak, források és esélyek átcsoportosítása a munkától a tőkéhez, a szegényektől a gazdagokhoz – alig vált ki tiltakozást (pedig ugyanolyan állami kényszer kell hozzá, mint szimmetrikus ellenkezőjéhez), és ha Ferge Zsuzsa netán elkedvetlenedik vagy megbetegszik, amitől isten óvjon bennünket, talán még ennyit se fog. S ő egyedül ebben a médiasivatagban aligha győzheti. (Értelemszerűen arról is alig esik szó a nyilvánosságban, hogy az elkerülhetetlenül államfüggő alsó néprétegek, a proletariátusból is kizuhantak körében a szegénység fő oka éppen ez a perverz újraelosztás, nem a balsors.)

✻

A kimondatlanul (hiszen a „liberális” a mai közbeszédben jobbára zsidót jelent, ami most – enyhén szólva – nem nyerő és nem menő), de úgyszólván egységesen liberális „demokratikus ellenzék” és ellenzéki sajtó nézetem szerint többnyire jogosan bírálja az Orbán-kormány központosító, antipluralista és általában szabadságellenes törekvéseit. A világsajtó – amelynek az a része is élesen bírálja az Orbán-rezsimet, amely amúgy sem az EU, sem az IMF politikáját nem kedveli – történelmileg egyedülálló kampánya a magyarországi antidemokratikus fordulat ellen nagyjából szintén (a jobboldal által fölfújt, jelentéktelen tárgyi tévedésektől eltekintve) jogosultnak tekinthető. (A magyarországi nemzeti jobboldalnak az a – nem tudom, mennyire őszintén hangoztatott – ötlete, amely szerint ezt a kampányt az a honi ellenzék szervezi, amelynek a vezetői az érintett lapoknak a nevét se hallották soha, elég komikus. Az a bájos gondolat pedig, hogy az én füttyszavamra a nagy hatalmú Corriere della sera vagy a Der Spiegel vagy a Le Figaro vagy a La Repubblica iderohan, hogy interjút készítsen velem, a világismeret riasztó hiányára utalna – ha netán komolyan gondolná valaki.)

Ismétlem: a liberális bírálatnak rengeteg az érdeme (utalhatok itt például Kis János, Halmai Gábor, Andrew Arato kutatócsoportjának és Sólyom Lászlónak a mély és tárgyilagos Alaptörvény-bírálatára) és sok az igaza. Én itt mégis, éppen a demokrácia tárgykörében, fölvetnék néhány kételyt (amely nem az említettek írásaival kapcsolatos, hanem a közelmúlt sajtópolémiáival).

Különösnek kell tartanunk, hogy a demokrácia védelmével kapcsolatban a magyarországi liberális publicisztika teljesen aggálytalannak látja a képviseleti kormányzat (mint „vegyes rendszer”) arisztokratikus elemeinek a védelmét. Azt tudjuk, hogy ezeket a nem demokratikus elemeket a szabadelvűség alapítói azért látták jónak belefoglalni az első modern alkotmányokba, mert a közvélemény (a konformizmus, az előítélet, a „tömegszenvedélyek”) szabadságellenes eltévelyedéseitől óhajtották védeni ha nem is a társadalmat, de legalább az úriembereket. Ez méltányolható törekvés, ha valaki úriember. A „fékek és ellensúlyok” nemcsak a demokráciát védik, hanem a demokráciától – a nép, ha tetszik: a mob uralmától – is védik magát az államot, s benne a művelt patríciusok befolyását.

A bírói jogalkotás, amelyet akkora szuverenitással, eréllyel és eleganciával folytatott a Sólyom-féle első Alkotmánybíróság (1990–1998): nem választott, ellenőrizhetetlen, fölülbírálhatatlan és leválthatatlan testület kezébe ragadta a legfölsőbb hatalom nem jelentéktelen részét. A Sólyom-bíróság által létrehozott joganyag jelentős részében, azt hiszem, még akkor is megérdemli csodálatunkat, ha nem nyerheti el mindig egyetértésünket. Mindez a joganyag („láthatatlan alkotmány”) nagyszerű, és sok esetben csakugyan megoltalmazta szabadságjogainkat a választott kormányzatokkal szemben – ám demokráciának bajosan nevezhető.

Az se kétséges, hogy a független jegybank ugyancsak sűrűn korrigálta a végrehajtó hatalom időnként vitustáncra emlékeztető, impulzív cselekvési kényszerét, és a kurrens bölcsesség szellemében visszaterelte a tévelygő nyájat a változóan definiált, ám mindig köztiszteletben álló arany középútra. Így egy tanult és előkelő mandarinokból álló intézmény ellenállhat a választott parlamenti többség – a választók által instruált – szándékainak és óhajtásainak, a népies hajlandóságok pedig – legyenek bármily dőrék és hirtelenkedők – a híg légbe oszolhatnak. A mandarinok szófukar életbölcsessége imponáló lehet, de kétségtelenül a nép beleegyezése nélkül foglal állást a nép pénzéről, tehát a nép kenyeréről. Tetszetős dolog talán, de aligha demokratikus.

Hasonlóan problematikus, bár bevett dolog a Legfelsőbb Bíróságnak (a Kúriának), az ügyészségnek, az Állami Számvevőszéknek, az ombudsman(ok)nak, a közszolgálati médiáknak a függetlensége a népakarattól. Mint egykori liberálist, nem kell engem kitanítani annak a veszedelmeiről, hogy mi történnék, ha mindezek fölött átvenné az uralmat a sokaság, a hoi polloi. Hiszen a nép még plebiszcitárius (népszavazási, közvetlen hatalomgyakorlási) szituációkban sem közvetlenül ténykedik, hanem a közvélemény alakjában konkretizálódnak szerteágazó nézetei és benyomásai, s ha a közvélemény fölvilágosulatlan, neveletlen, előítéletes, netán paranoia áldozata (ami megesik), akkor könnyen árthat önmagának. Ugyanez persze az elitekkel is előfordulhat (már megesett) – mondják a demokraták a liberálisoknak; ezért kellene a minél korlátozatlanabb népi akaratnyilvánítást összeegyeztetni a kritikai szellemen nyugvó politikai neveléssel, régiesen szólva: a filozófiával.

Ámde független intézmények híján – kérdez vissza a liberális – ki biztosíthatja e politikai nevelés elfogulatlanságát?

Magam is úgy látom, hogy a képviseleti kormányzat (népszerű álnevén a liberális demokrácia vagy polgári demokrácia) dilemmái megoldhatatlanok, mert a tiszta népakarat kialakítása a társadalom szükségképpen átlátszatlan, torz karaktere miatt nem lehetséges, a fölvilágosodás: utópia, a „tudást” megtestesítő független elitintézmények elfogulatlanságára és tisztánlátására pedig nincs és nem is lehet semminő garancia.

Nem új az a tragikomédia, amelyben a választásokon alulmaradt kisebbség a nem választott, független intézményekbe kapaszkodik, és véleményüket orákulumként kezeli, hogy saját szerény pozícióját följavítsa, elfelejtve korábbi durcáskodásait. Társadalomátalakító reformmunkájának útjában minden többség, a mostani alkotmányozó többség pedig különösen, pusztán akadálynak tekinti a független, nem demokratikus intézményeket. Ezeket az intézményeket – s az őket fölhatalmazó, alapjogokat is érintő törvényeket – Orbán Viktor kormányának sikerült nagyrészt szétrombolnia, méghozzá a többségi akaratra hivatkozva. Ám a képviseleti kormányzat alatt a többség nem a nép, hanem a képviselők többsége: maga is professzionalizálódott, elkülönült, szociálisan nem reprezentatív testület. A liberális ellenzék, épp ilyen naivan, „a többség zsarnokságáról” szónokolt, mintha néhány befolyásos képviselő, miniszter, polgármester, hivatalnok, szakértő, üzletember (mekkora lehet a fideszes „elit”? – talán másfél száz-kétszáz ember) csakugyan a nép vagy akár a közvélemény többségét jelenthetné.

Mindkét fél demokratának érzi magát (más-más meghatározás alapján persze), s az ellenfél húzásaitól a demokráciát félti. Holott egyik se demokrata – az egyik elitista, a másik zsarnoki –, demokraták nincsenek.

Már bel- és külföldön is szót emeltem6 (az arisztokratikus jogintézményekkel kapcsolatos kételyeimhez hasonló okokból) az ellen, hogy külföldi vagy nemzetközi testületek – amelyeket a magyar nép erre nem hatalmazott föl, legföljebb az észlelhetetlenségig közvetve – döntsenek hazám kormányzatának ügyeiben, evvel (még ha az irányt esetleg részben helyeselném is) növelvén a mindenképpen tűrhetetlenül nagy demokratikus deficitet, amely még a költségvetési hiánynál is félelmesebb.

Az ellenzék – amelyet, szegényt, az európai akció valódi szerzőjeként tart számon, remélem, csak tréfából, a Magyar Nemzet, a Magyar Hírlap és (a maga sajátosan etnikai kifejezésmódjával) a Magyar Fórum és a Magyar Jelen – az európai intézményekkel úgy van, mint a honi elitista jogintézményekkel: velük értékelteti föl saját kritikai pozícióját, amiként korábban a Fidesz is így tett, bár Gyurcsány Ferenc nemzetközi megítélése (holott ezer lap nevezte hazudósnak, idézve magát Gyurcsányt) soha nem volt olyan rossz, mint Orbán Viktoré. Amit a jobboldal látszólag nem ért, de mivel én becsülöm a honi nemzeti konzervatívokat, ezt azért nem hiszem el nekik.

Amikor azt válaszoltam a L’Humanité kérdésére, hogy „nem vagyunk gyarmat”,7 nem sejtettem, hogy ezt viszontlátom a félmilliós kormánypárti „Békemenet” transzparensein. (Gondolom, a fölvonulók erre való tekintet nélkül kupán vágtak volna a föliratos tábla nyelével, ha meglátnak.) Nem fontos. Csakugyan nem gyarmat vagyunk, hanem független állam, amelyben a népnek akkora – azaz csekély – osztályrésze sincsen, amekkora eddig volt. A magyarhoni szabadelvű közírászok azt ismételgetik mostanság, hogy a nemzeti szuverenitás elavult. Meg fognak lepődni. A szuverén nemzetállam már csak azért is tartós fogyasztási cikk, mert a tőke – igen, a globális, a transznacionális tőke – válságmegoldó stratégiáinak kikényszerítője (persze nemcsak erre való, dehogy), hiszen másfajta állam nincs. A „demokráciaexportnak” becézett neoimperialista hadjárat Irakban, Afganisztánban kudarcot vallott. A munkanélkülieket a nemzeti hadseregek, rendőrségek, nemzeti gárdák és „polgárőrségek”, rohamosztagok és milíciák fogják bukolikus, szerény elégedettségre tanítani – ha muszáj, fundamentalista, teokratikus kalifátusokban, ha lehet, békésebb, lazább parlamenti rendszerekben. (Igen, igen, az utóbbiak kellemesebbek; nem mindegy, ki melyikben kénytelen élni.)

Orbán Viktor, Magyarország vezetője is fönn fogja tartani a magyar állam függetlenségét, és teljesen önállóan fogja végrehajtani azt, amit az Erő – amely előtt meghajol, mint mondta; hát persze – megkövetel. Ez persze nem tetszetős, de gazdasági és szociális szemszögből föltehetőleg mindegy. Az egyenlőtlenség és a szegénység mindenképpen nőni fog, a durva diktatúrás rendszabályokhoz mindenki hozzászokik, a földúlt európai közvélemény pedig rájön majd, hogy Magyarország – bár politikai rendszere visszataszító – csak a kínos gondok egyike.

✻

Az ellenzéknek szembe kell néznie avval, amit én a darabontkormány dilemmájának nevezek. Amikor 1905-ben az akkori baloldali (ebben az időben még parlamenten kívüli) ellenzék paktumot kötött a Habsburg-dinasztiával, s az általános választójog, a sztrájkjog, a földreform, a nemzetiségi jogok – csupa nagyszerű cél – érdekében támogatta az alkotmányellenesen, parlamenti jóváhagyás nélkül kinevezett „darabontkormányt” (elnökéről, Fejérváry testőrtábornokról nevezték így), akkor évtizedekre magára vonta a „hazaárulás”, a nemzeti illojalitás vádját, szemben a parasztnyúzó, dzsentri vármegyével, amely teljes joggal rótta föl neki (a baloldali ellenzéknek) az alkotmányos jogszokás durva megsértését. A mai „demokratikus ellenzék” és liberális sajtója az Európai Bizottság és a Nemzetközi Valutaalap föltételeinek teljesítésétől várja a polgári demokrácia, a politikai pluralizmus, a hatalommegosztás helyreállítását, s evvel nagyon erős – bár aligha meglepő – nacionalista reakciót vált ki (megint „rárontott nemzetére”). És a jelenleginél is bénítóbb – gazdaságilag bizonyára kontraproduktív – megszorítások meg a jegybanki függetlenség ügye nem hasonlítható az általános szavazati jog és a földreform ügyéhez, a régi magyar „progresszió” nemes szenvedélyéhez, pedig még utóbbi is rossz módszerhez nyúlt, amikor „fölülről”, Bécsből akarta kikényszeríteni a demokratikus változást – bár tudjuk, hogy az akkori oligarchikus parlamentért nem lett volna nagy kár.

Nálunk – a liberális dominancia miatt az ellenzék soraiban – elképzelhetetlen az, hogy a privatizációk és megszorítások miatt tüntető tömeghez próbáljon (nem túl nagy sikerrel) csatlakozni a parlamenti balközép, mint Romániában, ahol a szociális követelések számítanak haladónak, amint az normális is, nem pedig az IMF és az EU ájtatos tisztelete. A tiltakozók mellesleg megdöntötték a román kormányt, ami szép dolog, de az utód se lesz sokkal jobb.8

Nálunk elképzelhetetlen, hogy a válság és a megszorítások miatt a radikális baloldal törjön előre, mint Görögországban.9 Nálunk, amint azt már többször elmondtam, csak jobboldal van, ilyen jobboldal meg amolyan jobboldal.10 Kölcsönösen kommunistázzák egymást, ami szintén a jobboldal szokása. Pedig Románia és Görögország is Kelet-Európában van; mi több, Petőfi és Ady hazájában merőben szokatlan ez a konzervatív egység. Történetesen idegen a nemzeti hagyományoktól.

Ha volna ma autentikus magyarországi baloldal, akkor nemcsak Orbánnal, hanem Barrosóval és Lagarde-dal11 szemben is ellenállást hirdetne. Én következetesnek tartom magam, amiért a NATO-csúcs elleni, az iraki és afganisztáni mészáros George W. Bush elleni, a gázai segélyflottillát megcsáklyázó izraeli haditengerészet (és kormány) elleni, valamint a romániai cigányokat kiűző francia kormány elleni tüntetéseken éppúgy fölszólaltam, mint az Orbán Viktor elleni megmozdulásokon és szakszervezeti demonstrációkon. Az előbbieket a mai ellenzék láthatólag élcnek vagy szeszélynek tartja; én azonban nem szeretem a kettős mércét.

A nagyközönség azt látja, hogy Orbán Viktor legalább mindenféle stiklikkel (magánnyugdíjpénztár-lenyúlás, ágazati különadók, végtörlesztés) megpróbált kibújni a megszorítások legrettenetesebb következményei alól. Igaz, zsarnok, véli a publikum, de azért – ha nem is lehet széllel szemben – jót akart. Az ellenzék pedig, úgy látszik, a legszigorúbb szerkezetátalakítás híve: takarékosság a lakosságnak, bónuszok a „befektetőknek”. Ezt még az egyetlen párt, amelynek ehhöz láthatólag nem fűlik a foga, az LMP sem meri nyíltan és világosan kimondani, így is folyton tockosokat kap a liberális médiáktól (ezekbe a blogokat, Facebook-oldalakat, portálokat, levelezőlistákat és az efféléket is beleértem), amelyek a saját választóit is befolyásolják. Az új mozgalmak tanácstalanok.

Tetszik, nem tetszik, el kell ismernem, hogy Magyarországon egyedül az emberi jogi aktivisták következetesek, szilárdak és hatékonyak azok között, akiknek a köznapi előítéleteken és primitív gyűlölködéseken túl egyáltalán vannak nézeteik. Ők is kevesen vannak, és nem túl népszerűek. De ez nagy hagyomány és komoly világnézet. S ezt a kalapot én emelem, aki az alapjogi aktivizmust már évtizedek óta zsákutcának tartom. De a bátorságot, az önzetlenséget és a belső koherenciát becsülöm.

Nem tudom, hogy az Orbán-rezsimet már 2018-ban le lehet-e szavaznunk, vagy majd csak 2022-ben. Addigra a magyar történelem olyanná lesz, amilyenné Orbán Viktor és barátai formálják. Reméljük, hogy az ellenzéket ebben az időben nem az újfasiszták fogják irányítani.

A népet a kormány és az ellenzék is elhallgattatja. Nem tudni, hogy a civil társadalom új mozgalmai képesek lesznek-e balra terelni a hivatalos ellenzéket; szerintem nem. A megszorító, elszegényítő triumvirátus (1. kormány, 2. mérsékelt parlamenti ellenzék, liberális médiák, 3. EU, IMF stb.) továbbra is depolitizálja, ezáltal egyenesen a szélsőjobboldal karjaiba kergeti a néptömegeket.

Autoritárius államokban a fölsőbbség néha magas pártfogásába veszi a műveltséget. Nem tudjuk, megengedik-e a miniszterelnök és hívei, hogy legyen még magyar kultúra, magyar értelmiség, magyar tudomány. Most úgy föst, hogy nem engedik. De talán, ha megbizonyosodnak a diadalukról, megenyhülnek egy csöppet, s hagyják dolgozni legalább azokat, akik átállnak, vagy azokat, akik legalább politikai ügyekben hajlandók a szájukat befogni. Egyébként pedig a szociális és a szabadságjogi ellenállás leverésének új módozatait látjuk majd. Az ideológia készen áll. Az utcán már „antifasiszta csőcselékről” ordítoznak. Angyal István végrendeletének értelmében én is a csőcselékhez tartozom.

Az egységes ellenzék átka
(2012. október 19.)

Hozzáértő emberek leszögezték – s nincs rá okom, hogy szavukban kételkedjem –: az új választási törvények s a politikai helyzet sajátosságai egyaránt azt teszik szükségessé, hogy a Fidesztől balra elhelyezkedő pártok (egyébként valamennyien: középpártok) összefogjanak, valamilyen módon együtt induljanak a 2014-i országgyűlési választásokon, különben Orbán Viktor miniszterelnök kormányát nem lehet (az elterjedt félrevezető kifejezéssel) mintegy „leváltani”.1

Bizonyos fokig közömbös vagyok evvel az egész problematikával szemben, hiszen egyre kevésbé van kedvem polgári pártokra szavazni2 – és csak polgári pártok vannak versenyben –, ámde az a baj, hogy a rendszerellenes kívülállónak is vannak preferenciái a polgári politikán belül. A rendszerellenes (az elterjedt eufemizmussal: „rendszerkritikus”) baloldal – forradalmi helyzeteken kívül – elkerülhetetlenül kisebbségben van, s ahhoz, hogy saját becsületbeli kötelezettségeit „a mozgalom apályának”3 korszakaiban is teljesíthesse, szövetségesekre van szüksége. A legfőbb szövetséges sajátos módon a jogállamnak éppen a nem demokratikus részei vagy aspektusai (alkotmányosság, jogi fölülvizsgálat, ezen belül a törvényeket is megsemmisíteni képes alkotmánybíráskodás, bírói jogalkotás főleg precedensek révén, ombudsman, a szintén nem választott sajtó stb.), hiszen egyedül ezek képesek a versenyelvnek alávetett közvélemény diszkriminációra mindig hajlamos többségét kordában tartani, s a védelemre szoruló kisebbségeket – munkanélkülieket, prekárius, részmunkaidős és távdolgozókat, nyugdíjasokat, betegeket, egyedülálló szülőket, szisztematikusan alulfizetett és a szakmai előléptetés tekintetében szintén rendszeresen diszkriminált nőket, háziasszonyokat, mozgássérülteket, kilakoltatással vagy más „végrehajtási cselekményekkel” fenyegetett adósokat, népszerűtlen etnikai és felekezeti csoportokat, LMBTQ-populációkat, diákokat, művészeket, migránsokat, bántalmazott vagy elhanyagolt gyerekeket, magányos öregeket, hajléktalanokat, kényszerprostituáltakat, fogvatartottakat, javítóintézeti és pszichiátriai kényszerbeutaltakat, a marginalizált, radikális politikák híveit, javíthatatlan bohémeket, nomádokat, drogosokat, alkoholistákat, idegennek tetsző szubkultúrákat és í. t., azaz az új proletariátust – valamelyest hatékonyan oltalmazni az állam és a társadalom részvétlenségétől, megvetésétől vagy dühétől.

A többé-kevésbé egalitárius jogi és közigazgatási közszellem, meggyőződés, gyakorlat, hagyomány, rutin persze akkor jöhet létre és lehet befolyásos, ha a társadalomban amúgy is erős a liberális érzület (itt értsd a joguralom, az emberi jogok, a jogegyenlőség, a honpolgári univerzalizmus polgári utópiáinak értelmében). Ezért nemcsak a szélsőjobboldal komplottőrültjei gondolják, hogy van némi hallgatólagos egyetértés a szabadelvűség és a szélső-/​ultrabaloldal között. A rendszerellenes baloldal természetesen számít a liberális establishment toleranciájára, különben fegyházban ülne vagy akasztófán lógna, vagy csak – mint manapság – fölkopna az álla, amint a tolerancia gyöngül (vagy a baloldal erősödik). Számít arra is, hogy a bíróság meg a médianyilvánosság valamelyest korrigálja a különféle diszkriminációkat (mindenekelőtt a fajüldözést), amit (a korrekciót) a tőkés állam szükségképpen mindig kirekesztő kormányai a – nem utolsósorban éppen általuk – megtévesztett publikummal szemben nem engedhetnének meg maguknak.

Szavazzon tehát a baloldali a liberálisokra, vagy ha ők nem találhatók, akkor a viszonylag liberálisnak látszókra? Ezt követelné mind az önvédelem, mind pedig azoknak az érdeke, akiket a baloldalnak – ezen most és a következőkben az antikapitalista, marxi hagyományú baloldalt értem – becsületbeli kötelessége védeni azokon kívül is, akiket kezdettől fogva képvisel (a bérmunkásokat). Hangsúlyozom: itt csak védelemről, defenzíváról lehet szó, s arról, hogy melyik ellenfél sikere előnyösebb „az igaz ügy”, azaz a fölszabadulás szemszögéből. (Bár súlyos demokratikus aggályaim vannak a meg nem választott elitszervezetek – a jegybanktól az Alkotmánybíróságig, a NATO-tól az Emberi Jogok Európai Bíróságáig, nem szólva az informális hatalmasságokról, a hitelminősítő intézetektől a katolikus egyházon át a maffiáig – túlhatalmával, vétóerejével szemben. Ez a rendszer sehogy se jó, csapna belé a ménkű.)

Ami a parlamenti (és helyhatósági) választott többséget illeti: az utóbbi három-négy évtizedben az egész világon – már ahol vannak szabályos, kompetitív (többpárti), a nyilvánosság által ellenőrzött, jogorvoslatra nyitott, szabad, egyenlő és titkos választások – az a szokás, hogy A VÁLASZTÁSOKAT BALRÓL NYERIK, MAJD JOBBRÓL KORMÁNYOZNAK.

Azaz: többséget csak a népjóléti rendszer fönntartásának, a reáljövedelem- és életszínvonal-emelés ígéretének, a szociális biztonságnak a programjával tudnak szerezni (az Egyesült Államok kivételével), hogy aztán ezt a programot minden egyes esetben félredobják (az ígéretet megszegjék), mihelyt hatalomra kerülnek, amint ezt éppen ezekben a napokban láthatjuk Franciaországban.4 Jelenleg az egyensúlyi, adósságcsökkentő, megszorításos neokonzervatív politikát ajánlja mindenütt mindenki: a jobb- és balközép (no meg a szociális segélyrendszert szétrombolni óhajtó szélsőjobb is), a nemzetállamok, az Európai Unió meg a nemzetközi pénzügyi intézmények; ezt képviseli a médiák többsége és „a szakmai elit” is: aki csak számít. Ezen belül léteznek különféle variánsok (különösen retorikailag), de a megvédelmezendő – elsősorban a tőke- vagy munkajövedelem nélküli, súlyosan delegitimált, morálisan megvádolt, dologtalan élősdinek föltüntetett – szubproletariátus, valamint a bérmunkásság szemszögéből a várható gazdasági és szociálpolitikák semmi jóval nem kecsegtetnek. Akárki nyer.

Ezért szemügyre kell venni a Magyarországon jellemző fogalomtévesztéssel „demokráciának” elkeresztelt liberális jogállami rendszert – attól tartok, az általános műveletlenség, kulturális hanyatlás légkörében még azt is el kell magyarázni, hogy ez NEM az explicite liberálisként azonosított pártok uralmát jelenti –, vajon elképzelhető-e benne ma olyan törvényhozási többség (s a belőle leszármaztatott kormányzat), amely érintetlenül hagyja azokat a törvényi és intézményi hálókat, amelyek a társadalmi ellenállást nem büntetik, nem nyomják el, bár fölülkerekedését persze nem garantálhatják. A Fidesz–KDNP eddigi teljesítménye ebben a tekintetben lesújtó volt, miután támadást indított a társadalmi kontroll egymást is sakkban tartó intézményei ellen. Ennélfogva Orbán Viktor pártjára nyilván nem lehet szavazni; még akkor se, ha antiszociális, szegényellenes, egyenlőtlenségi politikáját figyelmen kívül hagynánk.

Ez nem jelenti azt, hogy helyeselném a balközép sajtó monoton Orbán-szidalmazását és kormánygyalázását, amely differenciálatlanul elvet mindent, ami a magyarországi jobboldaltól származik, ezáltal elveszi az indokolt bírálat hitelét. Ebben a sajtóban különösen aggályosnak tartom az Európai Unió és a Nemzetközi Valutaalap (IMF) stratégiáival szembeni kritikátlanságot. A kormányzó jobboldalnak az EU-t és az IMF-et érintő bírálatai gyakran jogosultak; más kérdés, hogy saját gazdaságpolitikája se jobb, olykor nem is más, csak névleg. Úgy látszik, Orbán miniszterelnök az ún. fiskális paktumot5 is támogatni fogja, a föderalista európai héjákkal együtt – összhangban avval, ahogyan az ortodox neokonzervatív politika némely elveit alkotmányba (az ún. Alaptörvénybe) vagy alkotmányerejű (ún. sarkalatos) törvényekbe iktatta, az egykulcsos adóval együtt.

Párt még soha nem aratott ekkora választási győzelmet úgy, hogy semmiben se lett volna igaza.

A Fidesz–KDNP-nek igaza volt abban, hogy a Nyugat által megszabott hiánycél abszurd.6 S abban is, ami evvel összefügg: a deficit- és kamatcsökkentő, megszorításos, deflációs politika jelenleg lehetetlen. Abban is igaza volt – s nem pusztán azért, mert én ezt már több mint egy évtizede mondom –, hogy a rendszerváltás megbukott (csak ebből a szerintem igaz és fontos fölismerésből gyökeresen más következtetéseket vont le, mint én, aki nem szeretnék semmit se restaurálni, nemhogy a Horthy-rendszert, illetve annak fröccsöntött műanyag változatát). No meg abban is, hogy törekedni kellene a nemzeti önrendelkezés helyreállítására (ezt a Fidesz–KDNP persze nacionalista, én meg demokratikus okokból szeretném: a nemzetállami kormányokat egyelőre még le lehet szavazni Európában, az európai és euroatlanti korporatív-bürokratikus, párhuzamos, „civilizáló” elitkormányzatokat viszont nem). Senkit nem lehet és nem is szabad megválasztani, aki a Fidesznek ezekkel a viszonylagos igazságaival szemben elutasító.

A kérdés az, hogy mitévők legyünk a polgári ellenzéki pártokkal? Úgy értem, mit tegyünk mi, akik egyik polgári pártnak sem vagyunk a hívei, és intellektuális értelemben kívül állunk a rendszeren (másképp persze nem nagyon lehet, hiszen a rendszer totális), sőt: a parlamenti szisztémával kapcsolatban is vannak kételyeink, noha a jobboldal és a sztálinisták ellenérzéseivel ellenkező irányból. (Ők sokallják, mi keveselljük a szabadságot.)

Pár évvel ezelőtt azt írtam, hogy a magam részéről befejeztem a „kisebbik rossz” politikáját, s bár a 2010-ben versengő pártok közül egyértelműen a Fidesz–KDNP-t és a Jobbikot tartottam a „nagyobbik rossznak”, nem szavaztam.7 Senkire sem. Elvégre hová vezet az, ha az ember folyton az elvei ellen foglal állást a választásokon – alapvetően félelemből? Úgy gondoltam, ennek véget kell vetni: még Orbán Viktor miniszterelnök úr se lehet az elvtelenség ürügye.

Meg kell-e gondolnom ezt most, meg kell-e változtatnom a véleményemet mindennek ellenére?

Ebben bizonytalan vagyok. S az ellenzéki egység „korparancsa” megnehezíti a dolgomat. Semmi kétség afelől, hogy a Magyar Szocialista Párt és a Demokratikus Koalíció, ha esetleg kormányra kerül – amire nem sok esély látszik –, folytatni fogja „a költségvetési egyensúly” politikáját, vagyis az EU-konform takarékossági rendszabályokat. Akárcsak a Fidesz–KDNP, bár nyilván más technikákkal, esetleg kevésbé elvetemülten egyenlőségellenes eszközökkel. Ha a szenvedélyesen, ám jórészt ok nélkül szapult LMP netán része lesz valamiféle új kormánykoalíciónak, ezt aligha tudja enyhíteni. (Gondolom, akarná, noha erről keveset tudni.) Nem kétséges, hogy bármilyen magyar kormány egymagában túlságosan gyönge változtatni a nemzetközi hangulaton és megállapodásokon, s a „Nem leszünk gyarmat!” amúgy teljesen érthető és méltányolható nemzetiessége csak szépségflastrom. Nyilvánvaló az is, hogy a jóléti állam már nem térhet vissza. (Szemben Orbán miniszterelnök úr vélekedésével, a jóléti állam nem 2010-ben bukott meg, hanem harminc évvel korábban.)8

Az új egalitárius politika a posztfordista korszakban nem törődhet kizárólag a beruházásokkal és a megtérüléssel, azaz a szokásos növekedési, fölhalmozási és megtakarítási mechanizmusokkal, amikor a biopolitikai, ezen belül demográfiai, egészségi, valamint a kulturális mozzanatok legalább annyira fontossá váltak. Már a termeléssel szemben a szolgáltatások előtérbe kerülése is történelem: a mai ún. kognitív kapitalizmusban („immateriális” és „kreatív” „termelés”), az időgazdálkodásban, az érték és értéktöbblet értékesülésében, érvényesítésében, fölfogásában is forradalom zajlik le, amelynek az egyik következménye A TÖBBSÉG KISZORULÁSA A MUNKA (ÉS A TŐKE) SZFÉRÁJÁBÓL.

Ugyan a „munkaalapú társadalom” kifejezést csak a Fidesz–KDNP használja („A munkatársadalom válsága” címmel már 1983-ban rendeztek nemzetközi tudományos kongresszust az akkori Nyugat-Németországban: ez majd’ harminc éve volt!), a többi polgári párt is a tökéletesen kilátástalan „munkahelyteremtésről” ábrándozik, s csak remélhetjük, hogy ezt ez utóbbiak nem a kényszermunka vagy a „piramisépítés” egyik vagy másik formájával gondolják megvalósíthatónak. A „munkaalapú társadalom”, vagyis a csereértéket a tömegesen gyárakba kényszerített proletárokkal (korábbi parasztokkal és kézművesekkel) termeltető, mindenekelőtt ipari társadalom rég halott. Amennyiben a helyébe lépő, a termelőmunkában csak apró kisebbséget foglalkoztató, ún. kognitív kapitalizmus megreformálatlan marad, úgy a tőke–munka kontinuumból kiszorult relatív többség kizárólag segélyből élhet meg – semmiféle más lehetőség nincs. Ilyen körülmények között a (mindenképpen, kapitalista szemszögből is téves) takarékossági, egyensúlyi politika, a szociális segélyezés összezsugorítása nyomorhoz, zűrzavarhoz, majd valamiféle poszttotalitárius fasizmushoz vezet.

Így hát az ilyen meg amolyan pártok által fölkínált alternatívák roppantul szerények. Nem nagyon juthat eszükbe semmi más, csak a mindenképpen össztársadalmi vagy állami segítségre utalt, politikai egységet nem ismerő, kiszorított, külön-külön kisebbségi csoportok erkölcsi kompromittálása (hogy az elégedetleneket „panelprolinak”, „cigánynak”, „neonáci suhancnak”, „nyuggernak” vagy „bevándorlónak” nevezik-e avval a célzattal, hogy ne kelljen róluk gondoskodni, édesmindegy). A túlságosan elmosódott értelemben „civil társadalomnak” nevezett szféra – azaz a politikai pártokon kívüli közcélú és önkéntes egyesületek (a civil társadalom klasszikus fogalmában benne vannak a pártok, az egyházak, a piac, a nyilvánosság) –, amely mindezeknek ellenszegülhetne, rettenetes nyomás alatt áll. Most épp a szakszervezeteket próbálja a kormány „egységesíteni”, azaz a maga uralma alá hajtani.9 Az egyéb ún. civil szervezetek (ez – mellesleg – teljesen képtelen és értelmetlen, kizárólag csak Magyarországon használt kifejezés) költségvetési támogatása csökken, a kormányellenesként ismert egyesületek, alapítványok, szervezetek stb. privát támogatása pedig nem nagyon ajánlatos (vö. az ellenzéki médiákban hirdető vállalatok elgyávulásával).

A Magyar Szocialista Párt – tanú erre a kiszivárgott stratégiai dolgozat10 – levonta a helyzetből a kínálkozó következtetéseket. A saját voltaképpeni gazdaságpolitikai elveitől szögesen eltérő, „szociális”, azaz egalitárius választási kampányt óhajt majd folytatni, különös tekintettel az ún. törzsszavazói bázisában döntő befolyású nyugdíjasokra, azaz máris előrevetíti a „választási ígéretek” és a „kormányprogram” közötti megszokott eltérést. Ezek azok az eufemisztikusan összhangtalanságnak nevezhető elemek, amelyek miatt az ember aztán nem regisztrál, nem megy szavazni.

Ha az MSZP rászánja magát mindazokra a húzásokra, amelyek miatt ellenfeleit, vetélytársait „szociális demagógiával” szokta volt vádolni – hiszen pl. a „segélyért munkát, munkáért segélyt” elképzelést maga is támogatta,11 s ezt sosem vizsgálta fölül, legalábbis nyilvánosan nem –, akkor folytatja az eddigi trendet: balról nyerni, jobbról kormányozni. (Hacsak nem szakít a monetarista ortodoxiával, ami nem valószínű.) A Monoki Gondolatot (ha még emlékszik valaki a nemrégiben még nagy államférfinak tekintett Szepessy Zsoltra, aki először vetette föl a „szociális” közmunka ötletét a mai Magyarországon, s aki szerint – és a Magyar Nemzet szerint – az uborka, azaz a magántulajdon fontosabb, mint az emberélet) elsőként a szocialista kormány tette magáévá.12

Azok a személyiségek a borsodi „baloldalon”, akik kiálltak a Draskovics szocialista miniszter által leváltott, cigányozó miskolci rendőrkapitány mellett, és akik bevezették a „segélyért munkát” életveszélyes elvét a magyarországi politikába, ma is ott vannak az MSZP-ben és a DK-ban. Az LMP meg „elhatárolódott” a veszprémi cigányellenes, neonáci demonstrációval („A Magyar Élet Menetével”) szembeni sikeres ellentüntetéstől, pusztán mert ott szocialisták és gyurcsányisták is előfordultak, meg mert az ilyesmi manapság nem olyan népszerű. A minap – éppen a szegény Matolcsy György nemzetgazdasági miniszter által kényszeredetten – bejelentett újabb megszorításcsomag (négyszázmilliárd, a nemjóját) jellegzetesen különös helyzetbe hozza az ellenzéki polgári pártokat. A kollektív tudattalanjukat kifejező „balliberális” (a legtöbb lényeges tekintetben neokonzervatív, egyre gyakrabban sötéten reakciós) sajtó – amelytől igazán szép, hogy toleráns és pluralista szellemben még közli írásaimat amolyan Gastkommentar gyanánt – mindeddig az IMF- és EKB-ortodoxia szellemében a „reformok” és „kiigazítások” (értsd: reáljövedelem-csökkentés, közszolgáltatások leépítése, a szociális és kulturális intézményrendszerek, azaz a modern civilizáció szétrombolása) pártján állt, mindig is más hangsúlyokkal persze, mint a Fidesz–KDNP. Ha maradt még benne becsület és következetesség, most helyeselnie kellene az általa korábban perverzül magasztalt „népszerűtlen intézkedéseket”; de hát persze nem fog tenni semmi ilyesmit. (Eredeti kéziratom – fájlom – lezárása után derült ki, hogy – fájdalom – alábecsültem a Fidesz–KDNP vezetőinek intelligenciáját: október 9-én, kedden reggel egy csomó napilapban tett közzé kolumnás [1/1] hirdetéseket a nemzeti kormány, amelyekben az IMF-et leprázza. A polgári kormány tiltakozik a rendszabályok ellen, amelyeket foganatosítani méltóztatott. „De l’audace, encore de l’audace, et toujours de l’audace!” – mondta kedves régi barátunk, Danton.) Ezt a politikát némi – de nem túl sok – joggal csak az LMP bírálhatja, de ha igaz, amit olvasok, ez a bírálat csak populista maszlag (a „populista” szó nem egyszerűen demagógot jelent: Orbán Viktor miniszterelnök pl. demagóg, de nem populista, éppen ellenkezőleg).

Az LMP szerint az Orbán-kormány háromezermilliárd forintba került az országnak, ez „a haverok, a hivalkodás, a hiteltelenség és a kevélység árából tevődik össze”; „korrupciós felár”: pl. a Szajol és Püspökladány közötti vasútvonal fölújítása négyszer annyiba került, mint a Berlin és Hamburg közöttié; fölemlegetik még a budapesti Kossuth tér átépítését meg a tervezett debreceni stadiont… Ezt nevezem én bravúros, elmélyült strukturális bírálatnak. Mintha ezek a többé-kevésbé valóságos mellékkörülmények magyaráznák a növekvő szegénységet és egyenlőtlenséget. Mintha a korrupció volna a neoliberális kapitalizmus válságának az oka.

Szánalmas.

Egyszóval ez az egész ellenzéki szervezkedés nem sokat ér, ha nem mondja meg tisztán és világosan, mi a szándéka a „trojka” (IMF, EB, EKB: Nemzetközi Valutaalap, Európai Bizottság, Európai Központi Bank) diktátumával szemben: engedelmeskedik, ellenszegül, vagy van valami csodareceptje ennek a csakugyan nem könnyű dilemmának valaminő harmadik megoldására. Az MSZP kiszivárgott „stratégiai” dokumentuma visszatérést javasol a Horn Gyula-i „kisemberpolitikához”. Az olvasó azonban emlékszik rá, hogy Horn Gyula (és Kuncze Gábor) kormányának legfontosabb tette az 1995-ös Bokros-csomag volt. A rendszerváltás utáni összes kormány – vígan fütyörészve vagy összevonván szemöldjeit – neokonzervatív gazdaságpolitikát folytatott a megválasztását követő illedelmes habozás elteltével. (Meg kell adni, a balközép kormányok azért itt-ott törekedtek rá, hogy a kisebb térre szorult szociális rendszer ne legyen szélsőségesen egyenlőségellenes, az adórendszer ne legyen túlságosan méltánytalan.) Az Orbán-kormány is végrehajtotta a neokonzervatív fordulatot (nem először), sajtójának komor hallgatása közepette. Az egyetlen mentségét nem mondhatja ki: „nem mi akartuk, a Nyugat kényszerített rá, különben ránk hozza az államcsődöt”, ami nagyjából igaz is, csak hát korábban azt harsogták, hogy nem lesznek gyarmat, pedig dehogynem. Ezt nem lehet bevallani, a sumákolás pedig ezúttal az ajkukra fagy.

Az egyetlen lehetséges stratégia, amelyre akár mérsékelten, polgárian baloldali kormány képes lehetne – de baloldali kormány akkor se lesz, ha a Fidesz–KDNP nem szerez többséget –, az összefogás a hasonló bajban lévő félperiféria-országokkal (Kelet-Európa, Délkelet-Európa, Dél-Európa), amelyek együtt más föltételeket tudnának kiharcolni a gazdag centrumországokkal és a nemzetközi tőkével szemben. De ehhöz a magyarországi jobboldal már túlságosan elrontotta kapcsolatainkat minden szomszédunkkal (egyébként őket is potenciálisan életveszélyes, nacionalista kormányok igazgatják),13 az ellenzék pedig retteg a nemzetietlenség vádjától, ma talán már el is hiszi, hogy egy kis szalonirredenta kell hozzá, hogy „meggyökeresedjék” és nyerni tudjon. Bár a szoci kispolgár is meglelte a maga etnikai ellenfelét, „a románt” – ezen a néven az erdélyi magyart érti, különösen az itt szavazni óhajtó kettős állampolgárt, „minek gyönnek ide, húzzanak el haza, ott szavazzanak” –, s egy pesti balliberális lap megtalálta, hova tűnt a magyarországi egyetemek támogatása: állítólag pont annyi hiányzik, mint amennyit az erdélyi magyar nyelvű fölsőoktatásra költenek. Mintha így lehetne költségvetési tételeket és kulturális szükségleteket összehasonlítani…

Jó, hát fogjanak csak össze, próbálják legyőzni a Fideszt, ez mindenképpen hasznos lesz. De ha netán nyernek – ismétlem, ez még a rettenetes megszorítások ellenére sem látszik valószínűnek –, az már biztos, hogy én továbbra is ellenzékben leszek, ha talán valamivel jobban is érzem majd magam, mint olyan rezsimben, ahol már Tersánszky Józsi Jenőt és Gelléri Andor Endrét (ezeket a szelíd plebejus tündéreket) se viseli el a hatalmi párt, nemhogy Frankel Leót, a munkástestvériség hitvallóját, az óbudai ötvöst.14

Csak – csak! – az a baj, hogy a Fidesz ellenzékbe szorításával, új – liberálisabb és demokratikusabb – kormány hatalomra kerülésével oly kevés dolog oldódnék meg. Bizonyára enyhülne az autokratikus őrjöngés, talán kevésbé volna arcátlanul embermegvető a stílus, s ami a fő: megszűnhetnék a fajvédő-fajüldöző gesztikulálás. De a növekvő nyomorúság – amelyet a jelenlegi politikai kínálat tovább növelne, bár kicsit talán lassabban, esetleg kicsit igazságosabban oszlatva el a terheket – úgyis újraszülné mindezt: vagyis a társadalmi csoportok páni félelmét egymástól, aminek a kései kapitalizmus keretei között csak a fasisztoid levezetése lehetséges. A jelenlegi kormány is végrehajtja, habár vonakodva, a „trojka” (IMF – Európai Bizottság – Európai Központi Bank) utasításait, a következő kormány is végre fogja hajtani: de ha a következő kormány a jelenlegi ellenzék valaminő konfigurációjából jön létre, akkor a következő – jobboldali-szélsőjobboldali – ellenzék az IMF és a „pénztőke” kormányának fogja nevezni, alkalmasint sikerrel.

A megszorításokat, drága magyar testvéreim, nacionalista kormány a siker nagyobb esélyével „vezényelheti le”, mint a már most is erős politikai paranoia terminusaiban „judeobolsevista-plutokrata”, „globalista”, „kozmopolita”, ráadásul gyaníthatólag romabarát és nem nőellenes balközép. (Mellesleg szeretnék már találkozni Magyarországon egy igazi kozmopolitával. De itt a multinacionális vállalatok dúsgazdag magyar menedzserei is irredenta-nyilas matricákat ragasztanak a BMW-jükre, az átlagbalos meg Amerika-ellenes, ami roppantul unalmas álláspont. Nyugati újságírók mesélik, hogy azoknak, akikkel ők találkoznak – pincérek, taxisok, tolmácsok, szállodai recepciósok, az utazási irodák ügynökei, minisztériumi és nagyvállalati sajtósok, szóvivők, nemzetközi ügyintézők, újságíró kollégák, fotósok, nyelveket beszélő titkárnők, hivatalos kísérők stb., tehát a valamiképpen a külföldiekből élő kis populáció tagjai –, egyetlen témájuk van: Trianon. De az itt tanuló és tanító külföldiek is csak ezt hallják a magyar diákoktól, a nyugati diplomaták is szakmai és társasági partnereiktől. Miután ezt már rengeteg embertől hallottam, csak szöget ütött a fejembe.)

Itt azoknak a honfitársainknak, felebarátainknak az érdekét kellene a „judeobolsevista-plutokrata” (ez nem tréfa, hanem valódi terminus az 1930-as évek második és az 1940-es évek első felének – részben fasiszta, vagy tán egészen az – magyar sajtójából) kormánynak szolgálnia, akikkel a pesti metró mozgólépcsején találkozunk: az enyhén túlsúlyos, ritkuló hajú, fénylő orrú, rosszul öltözött, görnyedt, mogorva, bosszús, mindig csomagot – az élet terhét – cipelő néppel. Azok a kreatív, mozgékony, energikus, Clinique-től és biodezodortól illatozó, metroszexuális fiatalok, akikről a balközép ábrándozik, már rég programozók Leedsben, hotelportások Stuttgartban, pizzafutárok Chicagóban, brókerok Moszkvában.

A nép holtfáradt és reményvesztett zömének érdeke közismert, de – a rendszeren belüli képviselhetetlensége miatt – mégis néma és láthatatlan. Ha ezen nem változtatunk, akkor a jogállam helyreállítása se fog menni. Szemben a közkeletű elképzelésekkel, a komoly liberálisok nagyon jól tudják, hogy a joguralom és a személyi szabadságok fönnállásának az egyik fő föltétele a jog egyetemes érvényesíthetősége. Ha ez anyagi, szociális okokból lehetetlen, ha a munka-tőke kontinuumból kiesettek mint „nem hasznos” elemek hátrányos megkülönböztetés áldozataivá válnak, akkor a jogállam: merő illúzió. Szokásunk elhanyagolni a termelőszféra összeszűkülésének a társadalmi-nemi aspektusát. Az antifeminista ellenforradalmat a „munkaerőpiaci kereslet” zuhanása teszi lehetővé, sőt: szükségessé. A faji-etnikai mozzanat is nyilvánvaló.

Az október 8-i Népszabadságban egy korábbi miniszter joggal panaszkodik, hogy mindenki hiányolja a pártprogramokat, de senki nem olvassa őket, ha megíródnak. Ez igaz, magam is emlékszem erre hivatásos politikus koromból ezelőtt húsz esztendővel. De a banális okokhoz – annak a sejtelme, hogy minden úgyis marad a régiben; közöny; jóra való restség – most az is hozzájárul, hogy mindenki sejti: akkora ára lenne a mindenki által óhajtott szociális és morális változásoknak (ezek lényege egalitárius, mind gazdasági, mind alapjogi tekintetben), hogy jobb nem is gondolni rá.

Ennek az „apolitikus” érzületnek a következménye a napról napra fontosabb magyarországi politikai mítosz: a „civilek” és a „politikai elitek” közötti szembenállás. Most tekintsünk el attól, hogy ennek a mítosznak bárminő engedékeny politikaelméleti fordítása szamárságot eredményez. Attól még van – méghozzá lesújtó – mondanivalója.

Nem lehet elég gyakran fölhívni rá a figyelmet, hogy a „civilek”, „civil mozgalmak”, „civil szervezetek” kifejezést nem lehet lefordítani semmilyen más nyelvre. Ezek a jelentés (és tartalom) nélküli kifejezések a „civil társadalom” képzetéből származnak, ám a civil társadalomba beletartoznak (a) a politikai pártok, (b) a szakszervezetek, (c) az egyházak, (d) a piac, (e) a nyilvánosság és í. t., tehát a modern társadalomnak mindaz a része, amely kollektívan nem gyakorolhat közhatalmat, amelynek a tagsága önkéntes (belépni és kilépni is szabad, méghozzá a legegyszerűbben), amely nem alkalmazhat kényszert a tagjaival szemben se (szabad, önkéntes társulás), amely nemcsak nem hozhat, de nem is szeghet törvényt – de NEM ÁLLAM, nem család és nem egyén, s az utóbbiakra vonatkozó jogok nem illetik meg. A magyarországi „civil” fogalom kizárólag arra szolgál, hogy a honpolgárok szabad, közcélú magánegyesületeit (elsősorban az NGO-kat, „nem kormányzati szervezeteket”) jellemezze, amelyek nem törekszenek a legitim politikai befolyás (= hatalom) megszerzésére, és anyagi haszonra se tehetnek szert. (Tehát amelyek NEM piaci és NEM érdekvédelmi, továbbá kevéssé intézményesült társulások.) Magyarán: a „civilek” szembenállnak a (politikai és gazdasági) „hatalommal”.

(„Power without responsibility: the privilege of the harlot throughout the ages.” „Hatalom felelősség nélkül: a céda kiváltsága, amióta világ a világ.” Stanley Baldwin [1867–1947], 1923 és 1929, 1937 és 1939 között brit miniszterelnök – történetesen – a laptulajdonosokról.)

Ez a kép az 1989 előtti diktatúrának, pontosabban az utolsó évek féldiktatúrájának elég adekvát képe; nagyon sokan akkor is így fogták föl a társadalom fundamentális helyzetét. „Ők ott fenn, mi itt lenn” – és a többi. A „civilség” (csodálkozni fognak, de van ilyen szó, sőt: a múltkor azt nyilatkozta valaki, hogy „…mostanában hanyagolom a civilkedést…”, igen, a „civilkedést”!) azt jelenti, hogy az illető „civil” állást foglal közügyekben, befolyást gyakorol, beavatkozik, de nem válhat politikussá, mert a „politikus” képzetét a zsarnokság emlékével sikertelenül viaskodó közvélemény még mindig szimplán az egynemű hatalom ágensének tartja. A sajtóban, az interneten, hol ábrándosan, hol szarkasztikusan, a „civilséget” a múlttalansággal, az ártatlansággal s a „nemzedéki” kényszerneurózissal egy évszázada megvert Magyarországon persze a fiatalsággal azonosítják. Ez régi romantikus eszme: a fiatalság: ártatlanság, az érettség: romlottság. Csak emlékeztetnék rá, hogy a Fidesz is nemzedéki (ifjúsági) párt volt (pontosan ugyanolyanokat írtak róla az 1980/90-es években, mint most az LMP-ről), mi több: a Jobbik is nemzedéki (fiatal) párt, és van olyan, az elérzékenyült liberális szerzőknek nyilván nem rokonszenves „civil szervezet”, amely az ártatlan fiatalságé: a Hatvannégy Vármegye Ifjúsági Mozgalom.

Ez a fölfogás, amely a politikát mint olyant bűnnek tekinti, amely azt akarja, hogy megváltsák a politikától, különösen a politikai konfliktustól, és VÁLTOZTASSÁK A POLITIKÁT MERŐ KÖZIGAZGATÁSSÁ, és amely abból az alig rejtett gondolatból ered, hogy mindig (még mindig) zsarnokság van, és ez helyes is így, jobban tudják a szakértők a Nemzetközi Valutaalapnál és a Magyar Nemzeti Bankban, mi mennyi és merre az arra – ez a balközép érzésvilágának legközepe.

Ezért olyan népszerű Bajnai Gordon, akit nem „politikusnak”, hanem „szakértőnek”, bizonyos mértékig „civilnek” tekintenek – miután a legtöbb kontroverziában nem foglal állást –, még csak nem is elsősorban előnyös, a médiákban jól látható személyi tulajdonságai (szerény, barátságos, megfontolt, halk; s ez sokaknak jólesik az extrém politikai sztárok hangos párviadalai után), hanem „ortodox”, mainstream nézetei miatt, amelyek a maguk kifinomult banalitásában egyedül illenek úriemberhez, a rendíthetetlen nyugalmú igazgatóhoz. Hiszen az egykori népgazdasági terveket is szakemberek alkották meg, ez a világ rendje. Ezt neveztem valaha a politikai platonizmus népies változatának.

Egészen biztos az, hogy az ellenzéki közvélemény csakugyan pluralista demokráciát akar? Mert ha így lenne, a „civil” mítosz egyetlen másodpercig se tarthatná magát.

Nemrég egy jeles értelmiségi, maga is volt politikus, azt nyilatkozta, hogy normális országban – aminőt ő is hőn óhajt – nincsenek tüntetések.

A kormány intézze a közügyeket – sugallta ez a demokratikus érzelmű közéleti személyiség –, „az emberek” pedig intézzék a magánügyeiket. Nem vette észre, hogy ez a diktatúra tömör definíciója.

Szolidaritás és kritika – a diákmozgalomról1
(2013. február 1.)

A legfontosabb társadalmi kérdések – (1) az elszegényedés és a növekvő munkanélküliség, (2) a tömeges kivándorlás és a demográfiai krízis, (3) az egyenlőségpárti szociálpolitika és segélyrendszer pusztulása, a munkajog regressziója, (4) a nyomor regionális, etnikai és generációs koncentrálódása, (5) az egészségügy válsága, (6) az infrastruktúra tönkremenetele, (7) a környezeti és agrárválság, (8) a kulturális intézményrendszerek, az oktatási rendszer, a tudományos kutatás hanyatlása, (9) a liberális jogállam szétrombolása, az autoritárius politika térfoglalása, a humanista közigazgatás szétverése, az alapvető szabadságjogok fenyegetettsége, a plurális nyilvánosság szűkülése, (10) a fajgyűlölet és a faji megkülönböztetés (diszkrimináció és szegregáció) az oktatásban és a foglalkoztatásban – puszta fölsorolása, még ha részleges is, megmutatja, mennyire hiányos a magyarországi társadalom ellenállása, önvédelme.

A háromnegyed részt liberális színezetű ellenzéki bírálat többnyire a kormányzat hibájának tulajdonítja az egyáltalán nem helyi jellegű válságtüneteket, mintha a jelenlegi – amúgy csakugyan rémséges – jobboldali kormány eltüntetésével mindezek a szimptómák megszüntethetők lennének. A kelet-, délkelet-, kelet-közép- és dél-európai helyzet futó szemrevételezésével is föltűnik, hogy az európai periférián a bajok egy része kifogástalanul működő, tekintélyelvű alkotmányozással és törvényhozással meg nem bénított polgári demokráciákban is mindenütt megvan. (A „magországok” szintúgy súlyos gondjai másfélék. Nagyrészt.)

Az egymással tusakodó jobboldali hatalom és az ellenzéknek az a része, amely a korábbi szociálliberális kormányzatok széttöredezett bázisát és elbizonytalanodott világszemléletét képviseli (MSZP, DK, Együtt 2014 és néhány kisebb szervezet), több-kevesebb egyértelműséggel osztozik a neokonzervatív közmegegyezésben: ez a költségvetési hiány és az államadósság csökkentésében, tehát az alacsony adókban és az állami kiadások visszafogásában látja a kibontakozás kulcsát, azaz a beruházások és a növekedés újraindulásának, a termelő, a szolgáltató és a hitelezési szektor bővülésének, rentábilis működtetésének titkát, s ebből reméli létrehozni a forrásokat, amelyekkel a följebb jelzett problémákat ha nem is orvosolni, de enyhíteni lehet. Méltányos hozzátennünk, hogy erre a konszenzusra kényszeríti őket az Európai Unió, a nemzetközi pénzügyi szervezetek többsége, az Egyesült Államok, valamint a hazai nagytőke és a szinte teljes egészében polgári közvélemény. Közöttük (a nemzeti jobboldal és a mainstream ellenzék között) a nézeteltérések, amelyek persze jelentékenyek, ezen túl találhatók.

A diákmozgalom jelentősége – maguknak az egyetemistáknak és családjuknak a közvetlen érdekei mellett – abban áll, hogy ezt a konszenzust hallgatólagosan, de erőteljesen elveti. Nincs tekintettel a költségvetési egyensúly – és a belőle fakadó szelekciós szempontok – követelményeire, logikája és szenvedélye idegen a neokonzervatív egyetértés szellemétől, bár ennek nyílt megfogalmazására nem képes vagy nem hajlandó, ami egyébként mellékes.

A diákmozgalom tagadhatatlan erkölcsi és esztétikai erényeitől érthetően elérzékenyült liberális értelmiségiek és közéleti szereplők futtában meg szokták jegyezni, hogy a diáklázadás gyönyörű, persze van benne fiatalos naivság, hiszen – höhöhö – tandíjra természetesen szükség van.

Szerintem a tandíj és a fölvételi keretszámok eltörlése kiiktathatatlan, a mozgalom lényegéhez tartozik.2

Mit jelent az ingyenes és korlátozatlan hozzáférés a fölsőoktatáshoz, és mi igazolhatja a bevezetését? Erre először ellenkérdéssel lehet válaszolni. Vajon mi igazolja azt, hogy a szellemhez – a művészetekhez, a tudományokhoz, a filozófiához – való legmagasabb rendű, rendszeres hozzáférést (a főiskolai, egyetemi tanulmányokat) korlátozzák? A korlátozás híveire nehezedő bizonyítási kényszer az erőviszonyok miatt nem egykönnyen érvényesíthető. Emellett mind a hozzáférés korlátozásának, mind puszta bővítésének a szószólói kiválólag gazdasági és szociális funkciókat tulajdonítanak az egyetemnek. „Versenyképes tudás” és „piacképes foglalkozások” vagy „szakmák” elsajátítása helyének tekintik. Még a bővítést szorgalmazók is arra hivatkoznak, hogy „a diplomások” (az instrumentalizáló szóhasználat is jellemző) között kevesebb a munkanélküli, tehát „a diplomások” kevesebb pénzükbe kerülnek az adófizetőknek; azt is fölhozzák, hogy „a diplomások” a fokozatuk megszerzése után majd jobban keresnek, tehát több adó folyik be tőlük „a közösbe”. Ezek az érvek többé-kevésbé helytállók – azért csak többé-kevésbé, mert „a diplomásoknak” csak olyan gazdasági helyzetben lehet magasabb a fizetésük, ahol az általuk megtermelt csereérték nagyobb, márpedig ez a zömükben állami alkalmazottá váló „diplomások” munkájától legalább részben független; többségükben a magas újraelosztási hányad esetén járnak jól –, de a hozzáférés (access) egyetemességének a kérdését aligha segítenek megoldani.

A szellemi javak nyilvános javak (nem csak egyszerűen közjavak). A kritikai princípium elismeréséből – amely szerint minden szellemi termék érvényessége nyilvánosan bírálható, tekintet nélkül rendi (korporatív) kötöttségekre (bár ennek a kritikának az intézményes érvényesülése gyakran korlátozott) – következik, hogy a szellem ún. közönsége egyetemes (a könyveket nem pusztán az írók ítélik meg és vitatják, hanem az olvasók is), ráadásul a szellemi termékek előállításának sem elengedhetetlen föltétele valaminő formális kritériumnak való megfelelés (pl. oklevél vagy irodalmi/​művészeti/​tudományos testületi tagság és í. t.). Ráadásul a szellemi javak nem oszthatók és nem amortizálódnak. Ha valamely fizikai tárgyat sokan használnak, a tárgy tönkremegy vagy elfogy. A Háború és béke szellemi „mennyisége” nem változik attól, hogy negyvenen vagy negyvenmilliónyian olvassák: nem fogy el, nem megy tönkre. Milyen javak, milyen „források” azok, amelyek nem korlátosak? A szerzői jog segítségével „fölosztható” ugyan a szellem, ez azonban visszaélés, és nem a szellem (gondolat, érzés, kép, „információ”) szubsztanciájára vonatkozik, hanem csak hordozóira, amelyeknek egy része alkalmas a piac által közvetített forgalmazásra és fogyasztásra.

Köztudomású, hogy a szerzői jog válságban van: a hanglemezipar a masszív letöltések miatt voltaképpen szétmállott (ezt a filmipar követi); a szabad vagy nyílt forráskódú szoftverek, a copyleft, a Creative Commons, a Linux-közösségek stb., valamint a nyílt sisakos „kalózkodás” miatt – tehát a szellemi javak és információk korlátosságának fokozatos megszűnése folytán – a szerzői jog, a szellemi tulajdon értelmetlenné válik. Ha a javak korlátlanul rendelkezésre állnak (természetesen térítés nélkül), akkor nem kell megvásárolni, tehát nem lehet eladni őket. Ha nincs árucsere, akkor nincs miből javadalmazni a termelőket. Ezért értékelődött föl időlegesen az ún. képzőművészet, amely alkalmasnak látszott kincsképzésre (mint a nemesfémek), mivel az „eredeti” műtárgyak nem korlátlanul reprodukálhatók, értékük ezért – az általános válság ismeretes körülményei között – szédítően nőtt (innen származott a „múzeumproblematika” fölértékelődése is, mert csak ebben a szakágban volt még érvényes az autopszia – azaz az eredeti műalkotás szemrevétele eredetiben –, ami vagy a műtárgy, vagy a néző fizikai helyváltoztatását igényli, ezért itt egyediség, tehát csereképesség jön létre, ami értéket képez a múzeumi vagy kiállítótermi belépőjegytől a gyűjtőknek való árverési eladásig); ezért számít ma az ún. képzőművészet a vezető kulturális ágazatnak. Együtt a színházzal és – részben – a hangversennyel, amelyek élvezete ugyancsak korlátozható, s amelyekhez szintén fizikai helyváltoztatás kell. (Figyeljék meg, hogy szemben a XX. század utolsó harmadával, ma több a színikritika, mint a filmkritika: üzlet csak a korlátozható egyediségben van; a filmet pedig úgyis föltöltik a YouTube-ra, a Vimeora stb., amivel értékét veszti.) A videó mint vezető avant-garde ugyanakkor ezeket is fenyegeti, relativizálva a pillanat egyedülvalóságát: már a happening és a performansz se időhöz és térhez kötött (a videómegosztók révén univerzálisan terjeszthető); előbb-utóbb minden kódot föltörnek. A szellemi tulajdonnak mint a polgári kultúra alapegységének: kampec.

Ez hamarosan mindenfajta piacra dobott „elitkultúra” végét jelenti (pl. könyvkiadás, folyóiratok, „minőségi sajtó”), s magát a kultúrát csak a közösség – a polgári társadalom határai között: az állam – tarthatja majd fönn mindenféle nonprofit formákban, a közösség közös forrásaiból. (Ha nem, akkor a szellemi tulajdonnal és a szerzői joggal egy időben a magaskultúra ugyancsak véget ér.)

A magaskultúra piaci karrierjének befejeződése, „az aura elvesztésének” beteljesedése Walter Benjamin egyetlen olvasóját se lepheti meg.3 A probléma már a könyvnyomtatással, a metszettel, a litográfiával, az olajnyomattal, a fényképezéssel stb. elkezdődött. Ugyanakkor a szellemi javak korlátossága és – ennek folytán – áruvá, csereértékké válása mindig is ellentmondott a szellem természetének, amire már Platón is utalt: ez áll Szókratész és a szofisták ellentéte mögött, s ez motiválja Platón ismeretes bizalmatlanságát az írásbeliséggel szemben.

Nem szükséges a szellemi javak elpusztíthatatlanságát a szellem halhatatlanságának és fölsőbbrendűségének metafizikájává transzformálni – márpedig többnyire ez a filozófiai idealizmus egyik indítóoka, s ez teszi plauzibilissé – annak belátásához, hogy a közjavak oszthatóvá s evvel értékesíthetővé tétele nem értetődik magától; itt a kapitalizmus túlterjeszkedett azon a szférán, amelyben értelmes az egyenértékek cseréje. Ha a kínálat korlátlan (a fölkínált javak soha nem fogynak el), akkor a kereslet zéró. Márpedig a szellemi javak nem fogynak, mert nem fogyhatnak el, hiszen nem fizikaiak. (Alapvetően nincs téridőbeli korlátozottságuk.)

Az oktatás a szellemi javak fogyasztásának speciális esete.

Bizonyos szellemi javak fogyasztásához begyakorlás révén sajátos szellemi praxisokat szokás rendelni.4 Készségekre, ügyességekre, emlékezetbe vésésre, „kézhez álló”, formalizált tudásokra van szükség ahhoz, hogy lehetséges legyen a szellemi javak bővített újratermelése. Ahhoz, hogy ezek a praxisok kiváltságoknak minősülhessenek, s ezért – ha nem is föltétlenül piaci formában – értékesíthetővé és jövedelemszerzésre alkalmassá váljanak, ezeknek a praxisoknak az elsajátítását korlátozni kellett, bizonyos formális ismérvek teljesülésétől téve őket függővé. Ez egyrészt időbeli megoldást nyert (megadott ideig, általában évekig kell „tanulni”), másrészt megkövetelte annak a tekintélynek a létrehívását és elismertetését, amely kezeskedhet ezeknek a praxisoknak az elkülönült sajátszerűségéért; ez a hatalom vizsgák, dolgozatok, diplomák, tudományos címek adományozása és a többi révén képes megszabni, s ezáltal korlátozni a hozzáférést bizonyos szellemi javakhoz szellemi praxisokhoz; így aztán sajátos életpályákat („foglalkozásokat”) alakít ki, ezek némelyikét céhes határok közé szorítja (a XVIII. és a XXI. század között növekvő sikerrel), evvel korlátozott kínálatot, tehát valóságos keresletet teremt.5 Az egész akadémiai-egyetemi-tudományos üzem mindig is problematikus volt, és nemcsak azért, mert mindenki ismer diplomás szamarakat és autodidakta lángelméket. A hozzáférés korlátozásának adott formáit régtől fogva vitatják.

Az egyetem Európában sokáig egyházi intézményként működött – ennek nyomai máig láthatók –, ezért a modern filozófia és a modern tudomány az egyetem falain kívül született meg: a marginális poète maudit, az elátkozott költő figurája az intellektuális tevékenységek összes fajtájára bízvást általánosítható. A formálisan kiképzett tudós hivatalnokok és papok a mandarinátus minden alakváltozatában a hagyomány őrei voltak, nem utolsósorban azért, hogy az írástudók rendjének önállóságát és szűkös méretét, azaz a céhes-rendi érdekeket biztosítsák és állandósítsák, ezért a tudás külső kritériumait meghatározó intézményes tekintély fönntartása mindenkor fontos államérdeknek minősült; ezért cserébe pedig a tudást tudásnak nyilvánító tekintély egyben a mindenkori államrend garanciája is kellett hogy legyen. Az „egyetemi autonómia” utóbbi funkciót is oltalmazta – ne feledjük: a szabadság védelmében az őszirózsás forradalom 1918-ban fölszámolta az egyetemi autonómiát; ekkor kerültek Magyarországon először modern értelmiségiek (pár hónapra) az egyetemekre –, a tanárok (és csak a tanárok) tekintély védte gondolatszabadsága mellett.

Az elismert szellemi javak kínálatának szűkítése persze azután vált igazán fontossá, hogy az intellektuális-kognitív munka termékeit a piacon és a piacról kellett finanszírozni, ez pedig akkor következett be, amikor a természettudomány, majd a társadalomtudomány a termelőerők különleges, de nélkülözhetetlen aspektusává vált. Ekkor olvasztottak be az addig tisztán elméleti és hagyományőrzési funkciókat teljesítő tudományos üzembe alapvetően gyakorlati mesterségeket (mérnökség, orvoslás, „közgazdaságtan”, hadviselés, „iparművészet”, államigazgatás és í. t.).

A klasszikus humanista egyetem céljait ezzel szemben így fogalmazta meg Humboldt – már eleve defenzíven – 1810-ben:

„A felsőbb tudományos intézmények [egyetemek] sajátossága […] az, hogy a tudományt mindig úgy kezelik, mint egészen meg nem oldott problémát, és ezért az állandó kutatás állapotában [!] vannak, ellentétben az iskolával, amelynek csupán a kész és befejezett ismeretekkel van dolga, s csak ilyeneket tanít. […] Ezért az, amit felsőbb tudományos intézményeknek nevezünk […], nem más, mint azoknak az embereknek a szellemi élete, akiket külső kötelesség vagy belső törekvés vezérel a tudományos kutatáshoz.”6

Megjegyzendő, hogy a bécsi, horvátországi, belgrádi diákmozgalmak (2009–2011) hevesen követelték az egyetemek „középiskolásításának” megállítását, s evvel összefüggésben az átkos ún. bolognai rendszer fölszámolását.

A tartalmi kérdések szorosan összefüggenek a létszám és az ingyenesség kérdésével. Ha az egyetemek „az állandó kutatás állapotában vannak”, akkor azokat, „akiket […] belső törekvés vezérel a tudományos kutatáshoz”, nem lehet távol tartani az egyetemektől, hiszen ellenkező esetben a kínálat korlátozásával áruvá próbálnák változtatni a szellemet és az észt, ami önmagában is irracionális; és ez nem moralizálás és nem érzelgés. Arról nem is szólva, hogy így éppen azokat tarthatják távol, akiket belső törekvés vezérel a kutatáshoz.

Természetesen jól tudjuk, hogy a mai egyetemek „diplomagyárak”, azaz díjazás ellenében vagy költségvetési segítséggel formális kritériumokhoz kötik a kellemesebb, gondtalanabb, gazdagabb élet megszerzéséhez való jogot, tehát rádupláznak a meglévő társadalmi kiváltságokra. Ezt bizonyítják évtizedek óta az – egyébként fölfújt és eltúlzott – plágiumügyek; privilégiumok kivívása és más haszonszerzési taktikák esetében mindig is szokás volt (és egyéb társadalmi kontextusokban és miliőkben is szokásos) némi csalással vagy kerülő úton szerezni előnyöket. Azok, akik helyett más írja meg a disszertációt vagy más vizsgázik, nem a kutatói közösségben szeretnének helyet kivívni maguknak, hanem jól fizetett állást kívánnak szerezni a diploma vagy a doktori cím révén. Ez a mai társadalom üres rítusa, s nem sokkal üresebb, mint amikor a doktorandusok7 idegen tollakkal ékeskednek – csak egy kicsit. Amint az egyetemi kínálat egyetemessé válik, ennek az előnyszerzésnek és az ebben az esetben abszurd „piaci versenynek” nyomban vége szakad.

Vagyis ha a diákmozgalom nem törekszik az egyetemi tanulmányok teljes ingyenességére, célt téveszt: mert akkor („sikeres kompromisszum” esetén) csak kiterjeszti a kiváltságosok körét, és maga is hozzájárul az „elkerítéshez”.8 Az egyetemisták eddig nem tették világossá, hogy pusztán csak a jelenlegi kormány neokonzervatív reformjait ellenzik-e és a status quo ante helyreállítását kívánják, vagy teljesen nyitott fölsőoktatást követelnek. De még ha az előbbi opciót választják is végül – hiszen a mozgalom félig-meddig beleegyezett abba, hogy a meglehetősen konzervatív hallgatói „önkormányzatok” képviseljék a jobboldali kormánnyal folytatott tárgyalásokon (bár ennek ellentmond a 2013. február 11-én lejáró ultimátum)9 –, akkor is: az ingyenesség racionális gondolata megjelent, méghozzá erőteljesen.

A kiváltságok kiterjesztése a kiváltságok eltörlése helyett erkölcsi problémákat vet föl. Azoknak a költségvetési forrásoknak az eredete, amelyekből a tömegessé váló fölsőoktatást pénzelik, az adó: ez egyrészt a tőke adóiból (az értéktöbbletből a közjóra elvont, behajtott összegekből), másrészt a tőkevagyon nélküli bérmunkások és közalkalmazottak adóiból tevődik össze. Amennyiben megmarad az igazságtalan adórendszer (egykulcsos személyi jövedelemadó, magas forgalmi adó [ÁFA], csekély tőkeadó, osztalékadó, ingatlanadó, nem létező vagyonadó stb.), annyiban – legalábbis részben – a vagyontalanok fogják födözni a fölső középosztály csemetéinek fölsőfokú tanulmányait s az ezekből származó majdani magasabb életszínvonalat. Ugyan elvileg az olcsóbb és nyitottabb fölsőoktatás több szegény gyereknek teszi lehetővé a bejutást, de a kulturális hátrányok – ez esetben: az alsóbb néposztályoknak nem tartozik a szokásai közé, hogy egyetemre járassák lányaikat és fiaikat – megmaradnak és tovább halmozódnak (hiszen többnyire viszonylag jómódú családok mentesülnek bizonyos költségek alól). A kiváltságok eltörlése csak a kiváltságok eltörlése révén történhet meg.

A szellemnek mint közjószágnak a nyilvános (össztársadalmi és állami) elismerése más közjavakéval analóg. Ugyanis más közjavak, közjószágok esetén is fölmerül az oszthatóság kérdése – immár évszázadok óta. A négy elem – föld, víz, levegő, tűz – magántulajdonra oszthatósága sosem volt problémátlan, hiszen értékének létrehozásában nem játszott szerepet a munka. A rőzseszedés, a gombaszedés, a vadászat, halászat, rákászat, a szén- és mészégetés, a fölszíni bányászat, a vízhordás, az erdei séta, úszás és evezés a vadvizekben, a legeltetés, az „erdőlés”, a szabad közlekedés még uradalmi birtokokon is, a vadon termő gyógynövény- és gyümölcsszedés, a kiterjedt szolgalmi jogok, a zarándokok és más vándorok utazása és időleges szállása, kegyhelyek és remetelakok létesítése évszázadokig szabad volt (a „free” és a „for love” emiatt jelent ingyenest – is). A földet a hűbéri rendszerben inkább adományozta a hűbérúr (mindenekelőtt a fejedelem), mintsem adták-vették volna. A szellemi javak legfontosabb fajtája a régiségben – a vallási szertartásokon (belőlük ered a „sport” és a színház, a hangverseny, az opera is) való részvétel, az ugyancsak papi kontroll alatt álló szellemi képzés (instrukció: „oktatás”) – szabad volt, azaz ingyenes; a misén vagy az istentiszteleten való részvétel, a szentségek kiszolgáltatása ma is ingyenes (ha nem, az visszaélés); a templom mindig is menedék volt (az angol sanctuary [szentély] szó mai elsődleges jelentése: menedékhely, búvóhely); a meditáció – amelyet a lakosság igen nagy része gyakorolt – koldulás, illetve alamizsnálkodás révén volt lehetséges. A szerzetesi eszmény (szegénység, szüzesség, engedelmesség) szó szerint azt jelentette, hogy a szerzeteseknek (barátoknak, apácáknak) mindenfajta személyes vagyon és magántulajdon, továbbá mindenfajta javadalmazás nélkül kellett élniük (pusztán a jótékonyságra – a szeretetre: caritas – utalva), továbbá el voltak tiltva a családi forrásoktól, nem örökölhettek és í. t.

Mindehhöz hozzájött az ajándékgazdaság (potlatch) és a vendégbarátsági rend, továbbá az adó helyett az euergetiszmosz (a gazdagok és nemesek által közcélokra, néha kényszerűen „adományozott” közművek építése, közösségi rítusok és a „kultúra” pénzelése viszonzás nélkül – amennyiben a halhatatlan hírnévtől eltekintünk).10 A nép (különösen a fölfegyverzett nép – és régen nemcsak a nemesek és a városi polgárok, hanem a szabad közrendűek is mindenütt föl voltak fegyverkezve) megvendégelése és mulattatása minden régi állam magától értetődő kötelességei közé tartozott. A „földreform” (a magánművelésre kiadott földek újraosztása nemzedékenként) a legtöbb régi állam alapproblémái közé tartozott, maradványai – és mítoszai, legendái, amelyek az „aranykor” mindenkori képzetét oly nagyban ihlették – mindenütt megtalálhatók. A modern kapitalizmus nyilván mindenütt visszaszorította ezeket a hagyományokat, bár nem teljes mértékben. A magántulajdon azokra a szférákra is kiterjedt, amelyekhez korábban nem férhetett hozzá: a kisajátítás11 általánossá vált, avval az eredménnyel, hogy ami korábban a legtöbb embernek ingyenes volt (lakhatás, fűtés, ruházkodás [otthon szőttek, fontak, szabtak, varrtak], részben a táplálkozás [vadászat, halászat, növénygyűjtés], szellemi javak), csak bér-, illeték- és járadékfizetés révén lett elérhető. A közjavakhoz való általános hozzáférés megszűnt mint „alanyi jog” vagy „szolgalmi jog” vagy „szokásjog” (hogy erről mit gondoltak eleink, kitetszik az evangyéliom szóhasználatából: „vámszedők” stb.). Szeretném hangsúlyozni, hogy a közjavaknak ez az egyetemes hozzáférhetősége magántulajdonon alapuló rendi és osztálytársadalmakban állott fönn – a régi (helytelenül „utópikusnak” nevezett, már a középkori eretnekmozgalmakban, paraszt- és proletárlázadásokban fölbukkanó, „kisebb rendű” szerzetesi közösségekben közkeletű) szocializmus és kommunizmus ezt a képzetet a munka termékeire és „hasznára” is kiterjesztette volna, ez azonban soha nem sikerült. (Ezt nevezte A Kommunista Párt kiáltványa – szintén pontatlanul – „feudális szocializmusnak”.) A közjavak föloszthatatlanságának, érinthetetlenségének közeli szinonimája a „szent”. (Ez egyébként a modern kulturális antropológia/​etnológia ismert alaptételeinek egyike.)

A közjavak általános hozzáférhetőségének – és evvel persze a közjavak meghatározásának – a gondolata kerülő utakon újra fölbukkant a XX. században, mindenekelőtt az ökológiai mozgalmakban (beleértve a biodiverzitást és az állatok jogait védelmező csoportokat, az olyan szelídeket és törvénytisztelőket, mint a Négy Mancs, vagy az olyan keményebbeket, mint az Animal Liberation Front), a hackermozgalmakban (amelyekből olyan politikai jelenségek nőttek ki, mint a „kalózpártok” vagy a WikiLeaks, az Anonymous stb.) vagy a tér szocializálását követelő mozgalmakban (amelyek a „jogok” polgári ideológiáját teszik magukévá, néha csak látszatra, mint az általános lakhatási jogot követelők – Magyarországon: A Város Mindenkié – meg a Reclaim the Streets és í. t.).

Logikailag idetartozik az általános – munkától elválasztott – megélhetési alapjövedelmet indítványozó, egyre terebélyesebb mozgalom is.12 Ez a mozgalom nem javasolja a piacgazdaság megszüntetését, bár voltaképpen magát az emberi életet is a közjavak egyikének tartja. (Mint minden alapjában polgári, ám radikális reformmozgalomnak, ennek is akadnak utópikus vonásai. A forradalmi mozgalmak többnyire realisták. Mivel a jegyzetben hivatkozott szerzők az ún. analitikus marxizmus hagyománya felől közelítenek a kérdéshez, fölfogásuk erősen morális, normatív természetű. – Egyébként igazat kell adnunk Polányi Károlynak abban, hogy a „piaci társadalom”: utópia. A társadalmi gazdagságnak (wealth) csak egy része forgalomképes, az oszthatatlan fölosztása: lehetetlen. A közjavakért és a közjavakhoz való korlátozhatatlan hozzáférésért folytatott küzdelmek nem kommunista jellegűek, ám emlékeztetnek a polgári társadalomnak a kanonikus változatára, amelyben a piac elsősorban a fölöslegek kicserélésére szolgált. A társadalmi tényezőként – többek között – a digitalizálás, automatizálás, robotizálás miatt hanyatló munka, munkaerő, változó tőke mostani helyzete ismét fölveti, hogy a munka gyökeresen elszakítható a megélhetéstől, amellyel a piaci viszonyok között nincs közvetlen, pláne oksági kapcsolatban. Az általános piacosítás és financializáció aberráltnak tetszik a polgári társadalomban és tönkreteszi magát a piacot is, miközben a magántulajdon jelenkori alakváltozata is nagy bajban van. Ugyanakkor a nem piacképes szférák további piacosításának dinamikája továbbra is megrendítően erős.)

Az alapjövedelem és eszmerokonai egyben (közvetett) válaszok a mai társadalom egyik alapkérdésére is: miből fog megélni a technikai fejlődés következtében az „értéket” termelő munkából valószínűleg örökre kizárt többség? Nyilvánvalóan ugyanehhöz kapcsolódik az egyetemi kérdés is.

A magyar kormányzat, mint a mai, politikai eredetüktől, identitásuktól, hagyományuktól, önértelmezésüktől szinte teljesen függetlenül egységesen neokonzervatív kormányzatok mindenütt, mindent megtesz annak érdekében (akárcsak elődei), hogy őrizze a közjavakat a tág értelemben vett üzlettől elválasztó vonalat, sőt: hogy lehetőleg ezt a vonalat arrább tolja, ezáltal csökkentse az univerzálisan (vagy akár tág körben) hozzáférhető közjavak mennyiségét és minőségét.13 Ennek a globálisan általános magatartásnak persze megvannak a különleges, lokális vonásai. Ezek részben a rendszerváltás ideológiájának a lesüllyedt maradékai („polgárság nélkül nincs liberális demokrácia!”), részben az 1930-as évekből származó korporatista elképzelések („a keresztyén úri középosztály kinevelése”), részben egyszerűen a kormánypártok legfontosabb választói bázisának a megerősítése, részben pedig a mindenkori elitek jellegzetes néputálata („panelproliból ne legyen főorvos vagy ügyész vagy bankigazgató”). Ráadásul a kormánynak csakugyan takarékoskodnia kell, az értelmiséget pedig nem kedveli. Mindezek azonban csak részletkérdések.

A lényeg az, hogy a piacon kicserélt áruk közül csak egyetlenegy van, amelynek az elfogyasztása új értéket hoz létre, nagyobb értéket, mint amennyi a reprodukciójához szükséges: ez a munkaerőáru. A munkaerőáru nem anyagi (nem materiális) természete határozza meg a bővített újratermelést. A munkaerő-áru elfogyasztásának és reprodukciójának a válsága robbantotta ki a jelenlegi világgazdasági válságot is, amely szintén a nem anyagi aspektusok átalakulásának a következménye.14

A munkaerő terjedelme (és az aggregált munkaidő) csökkenésének következtében a munkanélküliség és a prekariátus a jelenkori kapitalizmus középponti aspektusa lett (korábban marginális jelenség, anomália volt). A technika fejlődésének következtében beálló értékcsökkenés paradoxona a gazdagság (wealth, Reichtum, richesse) – a társadalmi „összvagyon” – bővülésével és értékesíthetetlenségével kombinálva azt a látszatot kelti, hogy a piacra nem vihető javak és tevékenységek redisztribúciós javak, amelyekért mint állami, „költségvetési” forrásokért verseng a „fizetőképes kereslet” kizárólagosan legitim szimbolikus teréből kiszorult sokaság. Az értékesíthetetlen (vulgo „eladhatatlan”) – mert a munkaerő reprodukciós költségei meredeken zuhannak – javak nem létezőnek tűnnek föl, amelyeket „meg kell teremtenie”, azaz „finanszíroznia” kell az államnak, ám a termelésből (értéktermelésből, csereérték-termelésből) kizuhanó hatalmas tömegek megszűnnek „adóalanynak” lenni, ezért keletkezik az a látszat, hogy a javak megsemmisülnek, hiszen csakis piacon kívül lennének értékesíthetők, s evvel: elfogyaszthatók.

Ami „ingyenes”, üresnek tetszik, sőt: amit „redisztribúciós javakként” úgymond szétosztanak, az illegitim, ahogyan illegitimnek tűnik föl minden, amit a közületi autoritástól ma kérni kell, hiszen a rendelkezésre álló közjavakat egyszerűen nem ismerik el annak, amik. A kapitalizmus ősrégi sajátossága, hogy dúl a túltermelés és a túlakkumuláció, miközben embermilliók pusztulnak éhen (és pusztul a természet is, amellyel marxi értelemben vett „anyagcseréjüket” folytatnák).

A történelemben voltaképpen először – mert embertársaink közönyös elhanyagolása, ami örök, nem azonos evvel – illegitimnek minősül az emberiség számottevő részének igénye a megélhetésre; és persze különösen illegitim a szubaltern osztályok, etnikumok, régiók igénye a közjavakra. (Itt elég csak az afrikai bányászatra, a nagyipari óceáni halászatra és a trópusi fakitermelésre utalnunk.) Természetesen a köz- és fölsőoktatáshoz (meg általában a „kultúrához” és a „tudományhoz”) való egyetemes, nyitott, ingyenes hozzáférés korlátozása is idetartozik; ennek alapja „a tudás piaci értékesítésének” – az ún. munkaerőpiac összeomlásának és megállíthatatlan zsugorodásának körülményei között – rég elavult társadalmi célkitűzése, ami jelenleg teljesen irracionális. (A globális prekariátus legszembeötlőbb csoportjainak – a digitális zselléreknek, a távjobbágyoknak, a programozó vagy pályázatíró napszámosoknak – mint a változó tőke állítólag új elemeinek az értéke problematikus.)

A magyarországi („nemzeti [tkp. etnikai] neokonzervatív”) jobboldal ezt a mindenestül irracionális utópiát erőltette – az „önfinanszírozó” fölsőoktatást, vagyis azt, hogy az egyetemi tanulmányok teljes költségét a hallgatók fizessék ki (vagy a családjuk), más területeken meg a még utópikusabb „munkaalapú társadalmat”, amire (hála Istennek) semmi esély –, ámde szembe kellett néznie a valósággal.15 A valóság ebben az esetben nem más, mint az az egyszerű és közismert tény, hogy mindenképpen sokkal több egyetemista van és lesz, mint ahány diplomásoknak való állás van és lesz, az egyetemnek mint a piaci verseny preszelekciójának, előzetes szűrésének, a privilégiumokat körülíró, szabályozó, korlátozó korlátnak, az establishment elitek illemtanára és retorikájára való tréningnek már az égvilágon semmi értelme. Az ELTE, a Pázmány, a Közgáz és a Ludovika éppúgy munkanélkülieket „nevel”, mint a vidéki szakközépiskola a beázó mennyezeteivel, szétvert vécécsészéivel és betépett, rongyos, katatón kis huligánjaival.

A diákoknak semmi más kiútjuk nincs, mint a kulturális forradalom; és ez meg is történt.

Ennek a kulturális forradalomnak a háttere az a melankolikus hedonizmus, amelyet a romkocsmák metaforájával írnak le ma Pesten,16 de ehhöz hozzá kell tenni, hogy ami kimarad ebből a metaforából, az a Sirály, Tűzraktér, Fogasház típusú elkötelezett (s emiatt persze üldözött, támadott, betiltott) „hely” – a „helyek” jellegzetes, szűkszavú, VII–VIII–IX. kerületi understatement, vö. még: „terek” –, ahol „helye” van az avant-garde-nak meg a civiltársadalmi, azaz nem hivatalos politikának (amely jellegzetesen antirasszista, antihomofób, feminista, drogliberális, bázisdemokrata/​globkrit és zöld, amiként Brit-Kolumbiától Katalóniáig, a Tűzföldtől Kréta szigetéig mindenütt, csak Pesten hiányzik a másutt meghatározó marxista/​anarchista komponens – egyelőre).

A föl-fölbukkanó ’68-as párhuzam nagyrészt téves (kevésbé volt téves a brit, a zágrábi, bécsi, belgrádi mozgalmak esetében), de annyi mindenesetre igaz, hogy az erőszakmentes, szelíd, inkluzív (befogadó), részvételi-konszenzusos, nyitott-informális jelleg – ezt főleg a széles körű rokonszenvet kivívott HaHa testesíti meg – most is meghatározó, habár a flower power ideologémái nagyrészt halottak, különösen azért, mert az antimilitarizmusnak és antiimperializmusnak nincs közvetlen kelet-közép-európai időszerűsége, amióta a délszláv háborúk befejeződtek (a neonáci erőszak pedig meglepő módon nem téma, mint másutt). Ugyanakkor bátorító, hogy közvetlen alkalom híján is létrejön a hierarchiaellenes és antiautoritárius kifejezésmód és „önszerveződés” (1989-ig „önigazgatásnak” is nevezték, kezdetben még a Solidarność is „önigazgatói köztársaságot” javasolt; kár, hogy ezt a terminust tönkretették a jugoszláviai „önigazgatási” hazugságra való sztereotip hivatkozások).

Ez a magyarországi diákmozgalom – és szövetségesei (oktatók, gimnazisták, fiatal értelmiségiek pl. a Humán Platformban) – eddigi legfontosabb hozadéka.

Herbert Marcuse, akit addig rágalmaztak, amíg az emléke is elhomályosult, és akiről a valaha újbaloldali liberálisok ma már csak fönsőbbséges ajakbiggyesztéssel szoktak beszélni, az 1968-i forradalom egyik lényeges aspektusának „az új szenzibilitást” nevezte – ezt a terminust is eltorzították, kifacsarták, méghozzá mindenekelőtt Magyarországon; talán van, aki nem is tudja, hogy ez Marcuse kifejezése, de nála nem csupán kifejezés, hanem gondolat –, amelyben az életösztön fölébe kerekedik az agressziónak és a bűntudatnak. Az esztétikai dimenzió a szabad társadalom záloga. Az emberi kapcsolatok univerzumát nem a piac közvetíti, ez az univerzum nem a kompetitív kizsákmányoláson és a rémuralmon alapul; az új érzékiség megköveteli a nem szabad társadalmak megszabadítását a represszív kielégülésektől; ez a szenzibilitás érzékeny olyan formákra és valóságmódozatokra, amelyeknek harcba kell keveredniük mindazokkal az intézményekkel, amelyek tagadják és megerőszakolják az emberi test és elme igényeit.

Mindeközben – mondja Marcuse – a képzelet szabadságát nemcsak az érzékiség korlátozza, hanem az ember racionális képessége, az emberi ész is. Az új élet legvakmerőbb képzeteit is a fogalom vezérli. Az érzékek világa történeti világ, az ész (reason) pedig nem más, mint ennek a történeti világnak a fogalmi birtokbavétele és értelmezése (conceptual mastery and interpretation of the historical world).

Az esztétikai univerzum az az életvilág (Lebenswelt), amelytől, ha fölszabadul, a szabadság szükségletei és képességei függenek; utóbbiak – folytatja Marcuse – nem fejlődhetnek ki agresszív impulzusok meghatározta környezetben, és nem is jelenthetik pusztán a már meglévő társadalmi intézmények valaminő új halmazát. Csakis valamely környezet megalkotásának kollektív praxisában (in the collective practice of creating an environment) jelenhetnek meg, lépésről lépésre.17

A fölszabadított környezet megteremtése – a „helyektől” az elfoglalt egyetemekig és a békés tüntetésekig, az antiautoritárius és konszenzuális döntéshozataltól a fogalmilag is egalitárius gyakorlatig – a szemünk láttára megy végbe, és minden okunk megvan az örömre.

(Az esztétikai dimenzióról Marcuse – már a vereség után – megjegyzi, hogy a művészet politikai potenciáljának fölszabadítása megoldatlan ellentmondás. A művészet természetében benne rejlik a szubverzió – a fölforgatás – potenciálja; de hogyan lehetne a változtatás praxisának mintegy „útmutatója” anélkül, hogy elveszítené belső szubverzív erejét? A művészet fölszabadító üzenete transzcendálja – meghaladja, túllépi – a fölszabadulás elérhető céljait, és transzcendálja a társadalom bírálatát is. A művészet az Ideához kapcsolódik – mondja Marcuse Schopenhauer nyomán –, s mivel az egyetemes és a különös ellentéte a soha be nem következendő üdvözülésig fönnmarad, ezért a művészet végső soron elidegenülés. Emiatt nem „szól” a tömegekhez, amelyeket persze az osztálytársadalom teremti.)

A diáklázadás voltaképpen szelíd és szerény reformmozgalom, de akarva-akaratlanul – és elkerülhetetlenül – szubverzív, akkor is, ha követelései részlegesek, módszere pedig tárgyalásos (illetve a tárgyalásokat kombinálja az utcai tüntetésekkel és egyéb fizikai tiltakozási formákkal), tehát szükségképpen kompromisszumos. De a követelések szerénységében és részlegességében olyasmi búvik meg, amit sokan észrevettek, bár értelmezésük többnyire konvencionális: a diákok azért nem intézményi és társadalmi reformot követelnek (amit láthatólag nagyon is könnyedén el tudnának képzelni és meg tudnának fogalmazni), mert nem bíznak a hagyományos politikában – teljes joggal. Ennek a bizalmatlanságnak a megformulázása sajnos szokványos (a „pártokkal” szembeállított „szakmaiság”, amely két antidemokratikus hagyománynak – a Max Weber-i értékmentességnek, azaz a „tudomány” és a közigazgatás” elválasztásának a „politikától”, ill. a demokratikus „véleménnyel” szembeállított filozófiai „tudásnak” vagy „igazságnak”, azaz a politikai platonizmusnak, illetve e kettő egyszerűsítésének vagy vulgarizálásának – a végkövetkeztetése), de a tartalma ennél érdekesebb és gazdagabb, mert a bukott parlamentarizmus és bukott pártrendszer (többpártrendszer), ill. a még inkább elutasított autoritárius féldiktatúra ellenében fölmutatja saját részvételi, tehát nem képviseleti, hanem közvetlen, inkluzív, hierarchiaellenes, antiautoritárius alternatíváját.

A diákmozgalom – okulva olyan mozgalmak sajnálatos kooptálásából is, mint az identitását és jelentőségét vesztett Milla18 – nem óhajt belekeveredni a megbukott liberális demokrácia harcába a bukás felé most még csak araszoló autoritárius rezsimmel, és (eléggé jámboran) elhárítja a balliberálisnak nevezett polgári erőközpontok pártfogását is. Evvel elutasította a polgári politika összes rendelkezésre álló változatát. Csöppet sem véletlen, hogy az ún. egycélú (single-issue) mozgalmak (antinukleáris és békemozgalom, feminizmus, ökológia, militáns antirasszizmus, ATTAC, hackermozgalmak) mind az 1960-as, ’70-es évek nyugati újbaloldalának az utódai, nem föltétlenül tudatos világnézeti értelemben, de genealógiáját (leszármazását, „családfáját”) tekintve mindenképp.

Negatív vonatkozásban (a polgári politikaverziók implicit és passzív elvetése) és pozitívban is (antiautoritárius, egalitárius és részvételi technikák) a diákmozgalom formailag – „a költségvetési fegyelemnek” és az „evilági aszkézis” más aktuális rutinjainak az elutasítása folytán pedig tartalmilag is – kifelé tart a kapitalizmus belvilágából.

Erre már volt példa.

A régi – „fordista” – munkásmozgalom bérharcainak a közvetlen követelései alakilag nem voltak ugyan „antikapitalisták”, de köztudomású, hogy rajtuk keresztül, az ő révükön ment végbe és teljesedett ki a régi szocializmus emancipatorikus küldetése és jött létre „az önmagáért való munkásosztály”, amint megteremtette saját, előzmény nélküli, innovatív tömegszervezeteit.

Ezek aztán – a harminc-negyven éve eltűnt „jóléti állam” és „fogyasztói társadalom” néhai sikerei következtében, amellyel mint fantommal még mindig hadakozik a kétféle („nemzeti” és „neoliberális”) kelet- és kelet-közép-európai jobboldal – maguk is autoritárius és konzervatív hatalmi instanciákká változtak. A radikális proletároknak el kellett hagyniuk a hagyományos munkáspártokat és szakszervezeteket, hogy részt vehessenek 1968 harcaiban (főleg Francia- és Olaszországban).

Diáklázadások a középkor óta mindig voltak, és fontos szerepet játszottak a polgári korszakban (pl. 1848-ban is). Ennek természetesen akadnak életkori okai, társadalmi sajátosságai (az egyetemisták többségét a szüleik tartják el, ezért a közvetlen egzisztenciális fenyegetések – kizárás, exmatrikuláció – nem annyira hatnak rájuk): ilyen a beilleszkedés befejezetlensége és a „vállalati” fegyelem beidegzetlensége, a tudománnyal, filozófiával, művészetekkel való közvetlen és eleven érintkezés, a családi felelősség és kényszer hiánya és í. t. Az emancipációra, az egyéni és kollektív autonómiára való törekvésük előtt tehát kevesebb akadály tornyosul, mint az ún. fölnőttek esetében, akiknek az il gran rifiuto, az elutasítás és az ellenállás (a „kontesztáció”, az aktív-militáns „kétségbe vonás”) a represszió (a Kareninok és Bovaryk, a hatalom megcsalt férjei) felől: gyerekesség. (Erre minden régi és új lázadó jól emlékezhet.)

A lázadó magyar diákok – a mi drága gyermekeink és tanítványaink – azonban nem szabad, hogy elfeledjék: racionális (és okos) megfontolásaikkal nemcsak a kormányzat irracionalitása (és butasága) áll szemben, a polgári politikával való ellenkezés nem politikamentesség vagy antipolitika, hanem másfajta politika (ami kiváltképpen nem azt jelenti, hogy országgyűlési képviselőkként és miniszterekként szeretnénk majd őket viszontlátni – senkit nem akarunk az Országházban viszontlátni, akit szeretünk). A polgári politikának sokféleképpen – rosszul is – hátat lehet fordítani. Az egyetemisták jól csinálják. Nem arról van szó, hogy – kelletlenül idézve az establishment csikorgó frázisait – egyre több embernek kell lehetővé tenni a minőségi fölsőoktatást; nem az a jó jelszó, amelyet az egyik diáktüntetésen láthattunk („VOLT EGY ÁLMUNK: A DIPLOMA”), hanem magának a tudománynak, a filozófiának, a művészetnek is meg kell változnia; ennek legelső föltétele az egyetemes hozzáférés, hogy az egyetemi stúdium értelme ne legyen gazdasági-, kulturális- és rendi- vagy osztálykiváltság.

A következő lépésnek az egyetemi tanulmányok – ha tetszik, a kultúra – tartalmát kellene érintenie, ez tenné politikaivá, tehát ez esetben univerzálissá a kulturális forradalmat. Ebben a pillanatban ez nem túl valószínű, de nem nehéz megjegyezni, és jobb időkben erről indítani vitákat. Az egyetemes hozzáféréshez, az ingyenes egyetemhez, az egalitárius tanulmányi közösséghez más formák és más gondolatok illenek. Van idő, s „az egyetemi polgárok”, diákok és tanáraik átgondolhatják annak a tekintélynek a karakterét, amelynek mostanáig gondolattalanul engedelmeskedtek.

Az ellenzék tévútja
(2013. április 12.)

Az angolszász politikai irodalom közhelye: egyrészt azt várjuk a politikusoktól, hogy gátlástalanul és keményen számoljanak le a kémekkel, ügynökökkel, diverzánsokkal, terroristákkal, a kormányzást befolyásolni akaró tőkés vállalatokkal és külföldi államokkal, haderőkkel, rázzák át az egyébként befolyásolhatatlan vélemény- és érdekcsoportokat, semlegesítsék vagy blokkolják a pártjukon belüli vetélytársakat, a hiú és megvesztegethető kartársakat, töltsék föl a kampánykasszát (ahonnan lehet, csak nyerjenek!), úgy fogalmazzák meg a célkitűzéseket, hogy tartós többséget (és saját táborukban sziklaszilárd egységet) hozzanak létre, minden eszközzel szilárdítsák meg a „nekünk” tetsző hatalmat – másrészt pedig azt, hogy legyenek nagylelkűek, tiszták, együttérzők, messze tekintők, széles látókörűek, műveltek, érzékenyek, őszinték, igazmondók, szerények, hatalomvágytól mentesek, pillanatnyilag népszerűtlen gondolatokat is merészen kimondók, taktikai megfontolásokat mellőzők, a magányt is vállalók, töprengők, szépek és erotikusan vonzók.

Mondani sem kell, ezek az óhajtások kilátástalanok, hiszen ellentmondanak egymásnak. Márpedig ilyesfajta kívánalmakat fogalmaznak meg a balközép ellenzéknek szurkoló megfigyelők és szemleírók, akik egyszerre szeretnének nyerni és üdvözülni. Én evvel itt most nem foglalkozom; a szociálliberális-neokonzervatív mezőben elhelyezkedő ellenzéki pártok belső viszonyait nem ismerem, amit látok belőlük az újságban, azt nem nagyon értem. Némelyek véleményét pedig, amely szerint mindegy, kicsoda, mindegy, hogyan, csak kergesse el már végre a kormányzó magyarországi jobboldalt, nem osztom. Lehet, hogy az ellenzék a kisebbik rossz – nota bene, a kormánypárt szavazóinak többsége is ilyesmit gondol saját politikai személyzetéről, Orbán Viktor föltétlen hívei nincsenek olyan sokan –, de a közírászat alapföltevése mégiscsak az, hogy jót akarunk a hazának, nem?

Nem rosszat, akármennyire is kisebb.

A látszat, jó erős látszat az, hogy a voltaképpeni ellenzék nem más, mint a szűk körben ható balliberális sajtó és a balliberális értelmiség, nem pedig az e néven futó pártok, amelyeknek a bázisa – főleg a 2010-es helyhatósági választások elvesztése miatt, hiszen evvel befolyásukat és jövedelmüket vesztették helyi aktivisták ezrei, akiktől (tagok, azaz valódi mozgalom híján) minden politizálás függ Kelet-Európában – megsemmisült, s a katasztrofális vereség nyomán bekövetkezett többszörös pártszakadások folyományaként csekély maradékuk is föloszlott.

A balközép sajtó és értelmiség pedig azt a világszerte erőtlen (a legtöbb helyen ismeretlen) kombinációt képviseli – ezeknek az együttese a valaha még nagyon is koherens, összetartó és jelentős hagyományú szabadelvű pártot is szétvetette1 –, amely egyesítené az „emberi jogoknak” a legvédtelenebbekre, a kiszolgáltatottakra szabott elméletét az ultrakapitalizmus szélső libertárius védelmének vidékiesen radikális doktrínájával.

Mintha lehetséges volna szétválasztani valamely politika (és politikai szervezet) morális/​közjogi és szociális „üzenetét”. A Ronald Reagan és Margaret Thatcher (nyugodjék) által kezdeményezett neokonzervatív fordulat – ennek olyan szélsőjobboldali előfutárai voltak, mint Barry Goldwater és Enoch Powell (meg a rejtélyes Keith Joseph) –, amelyből a mai nyugati jobboldalon uralkodó „államellenes” libertarizmus kinőtt, szociálpolitikájában, illetve a közszabadságokat és a magánélet védelmét illető politikájában a leghatározottabban autoritárius jellegű volt, az ellenféllel szembeni föllépésében rendőrállami, kifelé meg militarista és neokolonialista, rendkívüli mértékben támaszkodott a titkosszolgálatokra, a közszolgáltatások, a segélyezés, a társadalombiztosítás, általában a szociális állam „leépítésében” (Sozialabbau) pedig a legalpáribb etnikai-faji és osztályelőítéletekre, a munkásmozgalom legbrutálisabb (és sikeres) szétverésére.

A vékonydongájú és széplelkű magyar neokonok elájulnának mindazon, amit az Adam Smith Institute egy-egy összejövetelén hallhatnának. A szociális (vagy „jóléti”) állam szétzúzása a legdurvább állami erőszakkal ment (és megy) végbe. A Tory Blair örökébe lépett New Labour éppen most jelentette be – összhangban a Monoki Példával: Szepessy Zsolttal, Gyurcsány és Szűcs Erika (who she?) „munkatesztjével” és Orbán Viktor leglényegibb programpontjával2 –, hogy „a segélyekkel való visszaélés” miatt a kedvezményekben csak a „keményen dolgozó” alanyok részesülhetnek, a bevándorlás engedélyezését szigorítani kell, blablabla és í. t. A jobboldali és szélsőjobboldali „libertárius” politika fölszámolja ugyan a polgári állam szociális funkcióit (s ezáltal szűkíti a „népjóléti” kormányzati cselekvés terjedelmét), de erősíti, szélesíti az állam represszív, elnyomó funkcióit. Leginkább éppen azokkal szemben, akiket a fantomatikus „magyar liberális” védeni szeretne. Nem pusztán terminológiai és világnézet-szemantikai kérdés, hogy miért jelent az Egyesült Államokban és egyes volt brit domíniumokban (Kanada, Ausztrália, Új-Zéland) a „liberális” (európai értelemben vett) szociáldemokratát: az emberi jogok védelmezői egyben a szociális állam – a big government – hívei. Egyszerűen azért, mert az egyenlőség hitvallói belátják: a polgári társadalomban, a tőkés államban az egyenlőséget – s nemcsak a társadalmi, hanem a politikai egyenlőséget is – csak a piaccal rendezett konfliktusban álló állam mozdíthatja elő. Annyira, amennyire. Amikor a piaci fundamentalisták a munkanélküliek, a cigányok, a migránsok, a mozgássérültek, az öregek, a tanulási nehézségekkel küzdők, a drogosok, az alkoholisták, a hajléktalanok, az egyedülálló szülők jogaiért és helyzetük javításáért szállnak síkra, szép dolgot tesznek, de álláspontjuk elméletileg inkonzisztens, szociológiailag abszurd.

A polgári társadalomban – különösen a kései, posztmodern kapitalizmusban – az adott „euroatlanti” kereteket elfogadó mérsékelt baloldal elkerülhetetlenül korporatista és etatista (e kettő között is vannak ellentétek, de ezek kifejtésétől most eltekintek). Ez a tagadhatatlan tény magyarázza az osztályharc második kiadását. Az észak-amerikai értelemben véve „liberális” Obama elnök nem élvezi a fehér választók többségének támogatását, a maga többségét színes etnikai koalíció alkotja, pártja – amelynek választókerületi és tagállami többségeket kellene szereznie – kisebbségbe (úgy fest: tartós kisebbségbe) szorult a Kongresszusban.3 A tőkéből vagy munkából önálló jövedelemszerzésre képes, aktív „mag” (nekik a legnagyobb a politikai aktivitásuk és a tájékozottságuk) alacsony adókra és illetékekre, szilárd valutára és a vállalkozások (közvetett) állami támogatására vágyik, és nemigen óhajt a „közösből” (adófilléreiből) az antiszociálisnak, felelőtlennek és szubverzívnak érzékelt, etnikai színezetű (vagy etnikaira színezett) szubproletariátusnak juttatni. Így jön létre mindenütt tartós konzervatív többség. (Az effajta nem statisztikai, hanem politikai többségre jó példa a külföldön jórészt ismeretlen France profonde4 legújabb fölböffenése: a melegházasság elleni sok százezres tömegtüntetések. Drôle de guerre civile.)

A gazdaságilag, szociálisan és kulturálisan gyönge államokban – Magyarország is ilyen – persze nagyobb jelentőségű az ún. perverz újraelosztás (a források átcsoportosítása a „munkától” a „tőkéhez”, a szegényektől a gazdagokhoz, sőt: a mélyszegényektől a lecsúszó alsó középosztályhoz), bár mindenütt élezik és fokozzák. Ez a gyakorlat természetesen hátrányos a nép többségének – de a társadalmi többség nem azonos a politikai többséggel.

A második Orbán-kormány a devizaadósságok „végtörlesztésével”, az „árfolyamgáttal”,5 a rezsicsökkentéssel6 és hasonlókkal némi reményt kínált a gyorsan deklasszálódó középosztálynak és a nagy bajban lévő fölső (képzett) szakmunkásrétegnek (másoknak inkább csak jelképesen, de az is számít), és nem pusztán választási megfontolásból – hiszen innen kerülnek ki a legmegbízhatóbb törzsszavazói –, hanem őszintén átélt politikai identitása miatt is. Ez a kormány valóban a keményen dolgozó, valamiféle anyagi és szellemi nívóra, önállóságra, méltóságra törekvő előpolgári csoportok képviselete. Vállalkozásaikhoz vagy közszolgálati állásukhoz valóban állami támogatásra van szükségük, de a modern társadalomban valamilyen értelemben – szemben a szokványos neoliberális klisékkel – mindenki államfüggő, kivéve azokat, akiket ebből a függésből jéghideg erőszakkal kitaszítanak.

Az állam működtetőinek és ügyfeleinek nagy tömegei – az „egészséges elemek” – egységes tömbként állnak szemben azokkal, akiket nem ügyfeleknek, hanem igénylőknek (méghozzá többnyire jogosulatlan igénylőknek) látnak: a munkanélküliektől, a nyugdíjasoktól és a diákoktól (a tőke- vagy munkajövedelem nélküli egykori vagy jövendő, még vagy már nem dolgozóktól, akik eltartandók) egészen a társadalmon kívülinek láttatott, szubverzív, „beilleszkedésre” nem képes vagy nem hajlandó csoportokig (romák, migránsok, LMBTQ, betegek, drogosok, iszákosok és – tényleges társadalmi helyzetüktől függetlenül – zsidók meg mindenfajta lázadók, rendzavarók, művészek, páriák és élősdiek, „kommunisták” és „anarchisták”, feministák, valamint a féktelenül gyűlölt „jogvédők” és „filozófusok”).

A legitim ügyfelek és az illegitim igénylők közötti (nagyrészt konstruált) „második osztályharc” moralizáló-biopolitikai mítoszai segítik a jobboldalt a politikai többség meghódításában és megtartásában. A világméretű perverz újraelosztásban – amelynek a legfőbb kedvezményezettje mindenütt a globális nagytőke – a félperiféria államainak, így a magyarnak sem jut föladat, hiszen a nagytőke nem a kis nemzetállamok, hanem az egyre inkább intézményesülő (és militarizálódó) „világállam” (világméretű árnyékállam) ügyfele; itt a legfőbb „patrónus” nem annyira valamelyik nemzetközi intézmény, bár ilyenek is szerepet játszanak (WTO, IMF, EU stb.), hanem elvont instancia és autoritás: a nemzetközi polgári jog és közjog. A „kliens” is elvont: nem a családi vagyont fölhalmozó ci-devant nagypolgárság, hanem az önműködő, elvont tőke. (Ki áll mögötte? – kérdezi a szélsőjobboldal. Nem fogják elhinni: senki, csak absztrakt folyamatok.)

A félperiféria kis nemzetállamai a globális kispolgárság megdöbbentően egyforma helyi verzióinak a patrónusai, s ezért (mint a második Orbán-kormány vezette magyar államnak is) akadnak konfliktusaik a szupranacionális nagytőke térségi képviseleteivel, bár ezek a konfliktusok nem végzetesek. Az már a helyi politika érdekes csavarja, hogy az antidemokratikus, antiliberális és antiszociális irányvonal baloldali bírálatát is a szupra- és transznacionális nagytőke fölforgató érdekérvényesítésének tudják be. (Ez intellektuálisan patologikus, de taktikailag nagyon is értelmes.)7

Ám ennek a látszatnak a kialakulásához hozzájárul a magyarországi balközép lényegi önellentmondásossága. Ugyanis a balközép ellenzék alkotmányos, köz- és alapjogi politikája egalitárius, gazdaság- és szociálpolitikája antiegalitárius. Ez pedig követhetetlen, és semmi más nem tartja össze, csak az ellenféllel szembeni affektus, márpedig ez nyilvánvalóan nem koherens, ezen az alapon nem lehet kormányozni. Ezt jól érzi a közönség.

Igaz, az ellenzék akkor is nehéz helyzetben lenne, ha ezt az önellentmondást megszüntetné, és hirtelen a saját közreműködésével „illegitimmé” nyilvánított igénylők pártjára kelne a legitim ügyfelekkel szemben. Vállalnia kellene, hogy bevezeti a progresszív adót és csökkenti a lineáris közvetett adókat (így elsősorban a forgalmi adót) – őszintén tehát: hogy növelné a polgárság, a középosztály terheit – azért, hogy hosszabb ideig és magasabb összegben folyósíthasson (ó irgalom atyja, ne hagyj el!) szociális segélyeket, és valamennyi pozitív diszkriminációt érvényesítsen a kiszolgáltatott, eszköztelen szegények javára. Ez pedig a „második osztályharc” körülményei között a lehető legnépszerűtlenebb, egyenesen lázadást kiváltó politika, hiszen az illegitim igénylők egyúttal etnikailag vagy morálisan „idegenek” is. Hiába kedvezne a társadalmi többségnek, ha a politikai többség (amely mindig statisztikai kisebbség) militáns ellenállását váltaná ki. A híres „elmúttnyócév” balközép kormányai ezt ismerték föl – ezért hozták meg éppen ők az első radikálisan antiszociális „megszorító” intézkedéseket –, de közben (morális-alkotmányos-közjogi meggyőződésük folytán) egalitárius (antirasszista, antietnicista) retorikával éltek, előidézve evvel a legitim ügyfelek (beleértve a balközép kormánypártok klientélája) ellenállását. Pedig politikájuk kedvezményezettei (és retorikájuk sértettei) a mai jobboldali szavazók voltak, akiket megnyerhettek volna, ha ugyanolyan reakciósan beszélnek, mint amilyen reakciósan cselekedtek – miközben politikájuk kárvallottai (és retorikájuk elérhetetlen címzettei) azok voltak, akik a jobboldalra nem szavazhatnak, de a balközép felemás baloldaliságáról még csak nem is értesültek.8

A szegények.

Ha a balközép ellenzék koherens-konzisztens-konzekvens módon fölszámolja politikájának mély belső ellentmondását és összhangba hozza alkotmányos-közjogi egalitarizmusát az újraelosztó (szociáldemokrata) társadalmi egalitarizmussal, akkor bizonyára nem nyeri meg a politikai többséget – ez szerintem amúgy is veszett fejsze nyele, és nem pusztán a „megosztottság” és a vezetők gyönge képességei miatt, hanem tartalmi okokból –, de szép lassan célba vehetné a társadalmi többséget, amely némi ügyességgel valamikor talán majd politikai többséggé is változtatható (a külföldi tapasztalatok nem túl biztatók).

Szeretném hangsúlyozni, hogy ez nem az én programom. Ebben az írásban arasznyira se léptem ki a polgári politika keretei közül, csak azt mondtam el, hogy a polgári balközép a polgári társadalom, a kései kapitalizmus körülményei között – véleményem szerint – mit tehet vagy tehetne. Úgy látom, hogy a nyomor megszüntetésének vagy legalább enyhítésének érdeke egybevág a mai magyarországi jobboldallal szembeni politizálás – eszményi, bár nem valószínű esetben a Fidesz veresége – érdekével. A demokráciáért, de az egyenlőség ellen folytatott küzdelem se nem helyes, se nem lehetséges.

„Magyarország” és „Európa”
(2013. június 14.)

Nem pusztán a politikai helyzet reménytelensége miatt nehéz magyarországi (és „összmagyar”) közügyekről írni, hanem az elviselhetetlen intellektuális hanyatlás – vagy talán összeomlás? – miatt is. A kontextus lehúzza magához az elmélyülésre, alaposságra, radikalitásra, őszinteségre, fogalmi tisztaságra törekvő elemzéseket, akármilyen absztrakciós szinten íródnak.

Még a szatíra is, amelyet difficile est non scribere,1 alpári gúnyolódássá süllyedt, a humort bizarr szóösszetételekkel helyettesítik: „tehénpaparazzo”, „turbómagyar”, „látványpolitizálás”, „trafikmutyi”, „maffiabaloldal”, „intimgyanta”, „jövőkép” (?!), „nemzeti párválasztás”, „őszödi böszme”, „tápláltságfölmérés”, „nővérhiány”, „országgyűlési delegáltjaink”, „Bajnai-gárda”; legalábbis remélem, hogy a szándék tréfás, és pl. az újságíró tudja, hogy a képviselőket immár 1848 óta nem delegálják, hanem választják, meg sejti, hogy noha létezik – bár a szó így is rémes – „intimgyantázás”, ebből nem következik, hogy „intimgyanta” is léteznék (hasonlóan használják a „lobbi” szót is a „lobbizás” értelmében). A szerzők azt hiszik, hogy a kifejezések, ha már leírták és kinyomtatták (vagy „fölrakták”…) őket, jelentenek is valamit.

Bár úgy lenne; könnyű volna a dolgunk.

✻

De a nyelvi iszonyok nem pusztán a merő gondolatrekedésre utalnak, hanem olykor súlyos világnézeti problémákra is.

Vegyük a még a kései reálszoc (államkap.) idejéből származó, a szétbarmolt Max Weber-i elméletből kapatosan fölidézett, kissé kopott patinájú szembeállítást „szakma” és „politika” között. (A „politika” kifejezés akkor eufemizmus volt: az MSZMP, a JKSZ, az RKP, a KPČ Politikai Bizottságát, a III. ügyosztályt, az ŠtB-t, az UDBA/​SDB-t, a Securitatét stb., ill. a Varsói Szerződést, a KGST-t jelentette; a „szakma” pedig a „civil társadalom” képét viselő pártonkívüli értelmiséget, vö. „politika és irodalom”, Bajza utca.2) Ma a „szakma” azt az érdekképzetet testesíti meg, amely nem óhajtja önfogalmát bevallani, kritika fölött álló, kvázitermészeti entitásnak véli magát, s amelynek tapintatlan megzavarása a kristályos és örökkévaló kozmikus rend iránti értetlenségre vall.

A „politika” viszont semmi más, mint a már leleplezett, nyilvánosan megszégyenült érdekképzet, amely – szemben a megnevezhetetlen, szent és időtlen rendet intellektuálisan (és némán) megjelenítő, bírálhatatlan „szakmával”: bankszakma, balett és biofizika itt egyre megy – csak a „természet elleni fajtalanság” szociokulturális megfelelője: erőszak (illegitim kényszer) révén érvényesülhet, a „politika” adott jellege pedig (a liberális-plurális lazulástól a caligulai zsarnokságig) zárójelbe kerül. Az idegenrendészeti, járványügyi, iskolarendőri vagy sztrájktalanító munkajogi „szakma” elleni morális (teszem azt: antiautoritárius) érvek mindig irrelevánsnak, azaz „politikainak” számítanak; a művészeti, tudományos, fölsőoktatási vagy sajtószakma (autonómiája) elleni morális (teszem azt: autoritárius), vagyis „politikai” érvek szintúgy. (Érdekes, hogy a szakszervezeteknek nem jár ki a „szakma” csillogó érdemjele, mert ezek csak „érdekképviseletek” – vezetőik „érdekvédők”, nem „szakemberek” –, így hát hatalomnélküliségük se menti meg őket a „politika” bűzétől.)

A „szakmailag” ivartalanított kultúr védelmezői ideges köhögőrohamban törnének ki, ha valaki netán emlékeztetné őket, hogy a modernizmusnak és az avant-garde-nak köze van a – Magyarországon, és csakis Magyarországon – megboldogult radikális baloldalhoz, s hogy ennek folytán a konzervatívok kultúrellenszenve nem éppen megfejthetetlen. „A politika” nem szereti a kultúrt, panaszkodnak az érintettek: nem ért a „szakmához”, amely ez esetben a performatívan megformált anarchia. A konzervatívok pedig nem szeretik az ilyesmit, ők a kultúr területén is a rend hívei. De a konzervatívokkal nem (sem) folytatunk vitát ilyesmiről, mert akkor kompromittálnók a kultúr ineffabilis (kifejezhetetlen) sajátszerűségét és meg nem vitatható érinthetetlenségét.

Az „áthallásosan” vagy direktbe kormánygyalázó ellenzéki színielőadások, kiállítások, akciók, performanszok, alanyi költemények nem vállalják az ellenállás szokásos következményeit, mert ezek a nyílt állásfoglalások is a „szakma” szimbolikus védelmét élvezik. Ez sikeres taktika, bár nem éppen vakmerő. („Szakmai egyeztetést!” – skandálták az anarchistának ócsárolt diákok az eget ostromló forradalmi jelszót az egyetemi tiltakozások alkalmával.3)

Ráadásul a különben is elsinkófált vagy elrekkentett (posztezmegaz) baloldaliság anélkül fölforgató, képromboló és lázító, hogy az önreferencialitás tombolása közepette a legcsekélyebb egalitárius hajlandósága lenne kifelé.

A „szakmaiság” melletti másik – gigantikus erejű – üres szó: az „értékelvű” (kérem, kísérletképpen próbálják meg lefordítani bármelyik élő emberi nyelvre) szintúgy az 1970-es évek fordulatából ered: ekkor már nem a hivatalos államdoktrína lényegére hivatkoztak a reformerek, hanem függetlenségre (a Párttal szembeni függetlenségre – azaz nem harcra, hanem befolyásolhatatlan védettségre) törekedtek, ezért a weberi-újkantiánus hagyomány lebutításából kinyert tény/​érték dichotómia regionális-provinciális retorikai védművét gányolták össze. Egyrészt a „tény” a bontakozó empirikus társadalomtudományok, rekapitalizáló reformközgazdaságtan és technokrata fejlesztési „blueprintek” fölségterületének számított, amelybe az „ideologikus” pártközpont a maga elaggult komcsi „értékeivel” próbált beleártakozni; itt a decentralizálás és a „demokratizálás” egyszerűen a technikai, piaci és népjóléti fejlesztés korolláriuma volt, nem erkölcsileg indokolt öncél (ez utóbbi már széplelkűség és/​vagy ellenzékiség lett volna).

Evvel szemben az „érték” az 1970-es években – akkor olvasott könyveket utoljára a magyar értelmiség – a színtisztán szubjektív és redukálhatatlanul irracionális preferencia értelmében volt használatos, mint a tetszőleges, random „értékválasztás” folyománya. Ehhöz a rendszerváltás értelmiségének konzervatív kisebbsége (azóta: többsége) hozzátette az irracionalitás másik változatát: az „érték” a hagyományok, a „történelmi adottságok” szublimálása, és immár nemcsak azért bírálhatatlan, mert irracionális, hanem azért is, mert hagyományban rögzített (begyökérzett), amiről az „értékeiről” lemondani nem hajlamos embercsoport nem tehet. Nem azért nem feminista valaki p. o., mert a feminizmus (anti-heteroszexizmus) helytelen, hanem azért, „mert tudod, az én nagyapám dunántúli katolikus dzsentri volt, akit kitelepítettek, majd szövetkezeti könyvelőként tengődött Dombóváron, én ezt a stílust sajnos nem bírom, bár belátom, hogy…”

Más – úgyszintén kárhozatosan divatos – szóval itt „identitások” birkóznak, azaz állingálnak tök passzívan egymás mellett, nem pedig gondolatok (horribile dictu, Gott behüte: elvek): az ő kibékítésük („feledjük a kölcsönös sérelmeket”) volna a föladat, hogy a „megosztottság” (az „identitások” harccá stilizált párhuzamos ácsorgása a susnyásban) végre megszűnjék, és bekövetkezzék a tolerancia verőfényes Kánaánja, amelyben többé egy tehén se fekete.

Az „értékelvűség” másfelől – rejtetten – a „haszonelvűség” ellentéte is, amellyel a lelketlen kapitalizmust azonosítja a meginterjúvolt magyar értelmiség (neki a kapitalizmus „anyagiasság”, „nyereségvágy”, „profitéhség”, „próza”, egészen az első világháború előtti neofeudális-romantikus-reakciós antikapitalizmus szellemében, amelyről a valamennyiünknek fájdalmasan hiányzó Szabó Miklós írt pompásakat, ld. ott).4 A dolog odáig megy, hogy a „racionális” magatartás a mai magyarországi nyelvhasználatban („anyagi”) érdek vezérelte önzést jelent: ez lenne az észszerűség egyetlen hozzáférhető válfaja. Az, hogy a szóban forgó „érték” miféle, úgy látszik, teljességgel közömbös: hedonista vagy aszkétikus, ultramontán vagy aufklärista, vegetárius vagy pörköltzabáló – édes mindegy.

„Érték” itt minden, amihez állami szubvenció szükséges, mert nincs rá fizetőképes kereslet.

Az „érték” az adu az állami támogatásokért folyó versenyjátszmákban, hiszen az „érték” mellett vagy ellen nem lehet, nem kell, sőt: nem szabad racionális érveket fölhozni, hiszen az „értéktudat” közege az implicit, hallgatólagos tudás, amellyel „az elismert szakember” rendelkezik per def.

Nem lehet okát adni, miért „jobb” az értékrelativista tucatliberális, mint a konzervatív átlagnacionalista, a permisszív, mint a represszív, vagy megfordítva. A döntés közöttük merő hatalmi kérdéssé válik: a viaskodó felek számára a kívánatos kormányváltás vagy -újraválasztás állítandja helyre az „értékegyensúlyt”, mintha pl. az volna az ún. baloldal kitüntető jegye, hogy leküzdhetetlen ellenszenvvel viseltetik a GAGYI iránt, vagy a jobboldalé a kasztos-rendi múlt iránti kegyelet (a nemzeti pietás). A „jól megcsinált”, „nívós” izé – ma már súlyosabb jelző a „modoros”, mint a „népellenes”, „antidemokratikus” vagy „antihumanista” – az „értékelvűség” és a „szakmaiság” kettős védelmét élvezi, a technokrácia és az irracionális-szubjektivista relativizmus végre-valahára fuzionál, s evvel a kihalt, ci-devant reformértelmiség álma valósággá válik, no persze virtuális valóságszimulációvá a „fölgyorsult” (értsd: mozdulatlan) világban. A szükségképpen kárvallott – s így együttérzést érdemlő – nemzeti konzervatív klikk számára mindez végső soron olyan zsidós, s még ezt se mondhatja ki, mert lecsapna rá a fölháborodás vihara (értsd: néhány savanyú újságcikk).

„Magyarország” és „Európa”: az ellenzék (értsd: az ellenzéki értelmiség)5 két alapvető értékfogalma (ebben a kormánypárt mindössze az ellenzék ellenzéke, defenzív pozícióban, függetlenül támogatottságától és effektív hatalmától); „elmaradottság” vs. „modernség” (és í. t.) szinonimái. „Magyarország” végzetesen azonosíttatik avval, amit szabadságszerető ember viszolyogva elvet. „Magyarországot” a konzervatív-etnicista jobboldal jeleníti meg, miközben ez a jobboldal mazochisztikusan és szolgaian függ „Európa” jó véleményétől (vö. a Magyar Nemzet és a Heti Válasz nemzetközi sajtószemléjével, amely kísértetiesen azonos a jó Szelestey Lajos minden reggeli litániájával a Klubrádióban: ez fölsorolja a legfontosabb és leginkább lesújtó – amúgy többnyire indokolt – nyugati sajtószörnyülködéseket az Orbán-rezsim rémtettei fölött, márpedig ez immár a nyugat-európai és észak-amerikai hírlapok állandó, sztereotip témája; s nálunk nem is tudják, hogy Kelet-Európában sincs másképp: „Magyarország” azt jelenti, amitől – a nemzetközi szélsőjobboldalon kívül – mindenki retteg).

„Magyarország” és „Európa” a „reakció” és a „haladás” fedőneve; a Szent Szövetség, Metternich és Novalis idején – Christenheit oder Europa, 1799/1802, az „oder” itt nem a „vagy”, hanem az „avagy” értelmében6 – ez éppen fordítva volt. De nemcsak akkor.

✻

Mint köztudott, az Európai Unió alapeszméi a francia konzervatív főtisztviselői-jogtudó konventikulumokban alakultak ki a második világháború után.7 „Európa” mint gondolat a francia kollaboráns, profasiszta értelmiség eszméje volt (a német megszállók támogatóiként – a francia burzsoázia Hitlert választotta Léon Blummel szemben, tanú rá a drôle de guerre – azt mégse mondhatták, hogy „douce France”8…), szemben a francia forradalommal, szemben a „zsidó-plutokrata Angliával” és a „judeobolsevista” Szovjetunióval meg a Kominternnel, szemben az „elnégeresedéssel” és a faji „elkorcsosulással”. Ettől alig volt különböző állásponton az ellenállás központja Londonban és otthon: Charles de Gaulle, korábban Pétain marsall segédtisztje és bizalmasa éppúgy, mint Maurice Schumann – vagy a háború utánra a többpártrendszer és a sajtószabadság megszüntetését proponáló Simone Weil – tövestül-gyökerestül el óhajtotta pusztítani a burzsoá-radikális-jakobinus Franciaországot, vagy mint a szélsőjobboldalról érkező, egykori cagoulard, kollaboráns François Mitterrand (az algériai véres megtorlásokat szervező kormány belügyminisztere a háború után), aki akkor tett csak tétova lépéseket a – főként kommunista – ellenállás irányában, amikor a „Festung Europa” már ripityára bombázva hevert. Noha a Pétain-féle État Français (famille, travail, patrie!) iktatta ki a „köztársaság” nevezetet (mint nálunk az orbánizmus), ám magát a köztársasági rendszert de Gaulle V. Köztársasága 1958-tól, amin persze a „szocialista” Mitterrand elnök se változtatott (más irányú érdemeitől függetlenül).

„Európa” kezdetben semmi mást nem jelentett, mint rugalmas elszakadást a második világháború után az angolszász liberalizmustól és a „kommunista” Szovjetuniótól. Mit tettek az ún. antifasiszta nyugat-európai hatalmak 1945-ben? Helyreállították a föllazult gyarmati uralmat: francia vérengzés Indokínában és Észak-Afrikában, brit vérengzés Malájföldön, Burmában, Kenyában, belga vérengzés Kongóban, Ruanda-Burundiban, holland vérengzés a mai Indonéziában. Mi volt az alternatíva a Szovjetuniótól (joggal) rettegő kelet-európai demokraták számára? A háború után a Nyugat több tömeggyilkos, gyakran fasiszta jellegű terrorrezsimet támogatott, mint a Szovjetunió (Suharto 1967-től 1998-ig tartó diktatúrája elején egymillió „kommunistát” mészároltak le Indonéziában, s itt nem is szólok a latin-amerikai, javarészt fasiszta jellegű katonai parancsuralmakról, amelyeket az Egyesült Államok tartott életben, az az Egyesült Államok, ahol még évtizedekig faji megkülönböztetés volt érvényben, nyíltan és hivatalosan).

Egyetlen állam nem állt „kommunista” uralom alatt Kelet-Európában: Görögország. Itt megmaradt a nyugati befolyás. Mi történt? Az ellenállás egyedülálló diadalai után jött a Dekemvriana (1944. december 3.), amikor a tüntető ellenállókat brit segítséggel verték szét az utcán. 1946-tól 1949-ig tartott a polgárháború (emphiliosz polemosz), amelyben a brit hadsereg és a görög fasiszták küzdöttek a kommunista ellenálló hadsereg, az ELASZ ellen, és győztek (az angoloktól függő Tito – vö. Sir Fitzroy Maclean vezérőrnagy, 1st Baronet of Dunconnel [1911–1996, északír unionista, szélsőjobboldali képviselő, a horvát szélsőjobboldal támogatója a délszláv belháborúban a XX. század végén, ezért a Branimir-rend lovagja, a második világháború alatt Nagy-Britannia képviselője a jugoszláv ellenállás mellett, Titót többre tartja, mint a csetnikvezér Draža Mihajlovićot] pályafutásával – fölhagyott a Görögországi Kommunista Párt támogatásával). A megtorlás és terror enyhülése után, 1967-ben a görög junta fasiszta katonai puccsot hajt végre (ezúttal már – az Egyesült Királyság mellett – az Egyesült Államok közreműködésével) Suhartóval egy időben, a vérengző katonai diktatúra folytatja a kollaboráció és az emphiliosz hagyományát (militarizmus, spiclirendszer, gyilkosságok, verés, kínzás, tömeges bebörtönzés, kivégzések, deportálások, cenzúra, sovinizmus) 1974-ig, mai hívei a nyílt neonáci Hriszí Avjí (Arany Hajnal) nevű pártban tömörülnek, vasrudakkal verik a baloldalt, szavazóik száma nőttön nő. Ez volt térségünkben a nyugati befolyás egyetlen példája, a szovjet típusú egypártrendszerek alternatívája.

A Nyugat a periférián megtartotta vagy eltűrte ezeket a rendszereket (a leghosszabb életű a portugáliai fasiszta-kolonialista állam volt: Estado Novo, 1932–1968, némi enyhüléssel 1974-ig).

Az „európai gondolat” mindenekelőtt FEHÉR gondolat, a fehér gyarmattartó hatalmak védelmének gondolata – amelynek a hidegháború idején meg kellett előznie, meghiúsítania az egyesült, semleges Németország létrejöttét, hiszen ez a Szovjetunió szövetségese lehetett volna „az új Rapallo” jegyében – a dekolonizáció horizontján. A világ összlakosságának elenyésző (európai) töredéke között a világ szociális támogatásainak mintegy 50 százalékát osztják szét, a pacifikált európai munkásosztály ma már a birodalmi uralom kezese, azonban az iparnak (és a környezetszennyezésnek) a „színes államokba” való globális kiszervezésével elvesztette relatív (ellenhatalmi) súlyát. Európában nagyjából rend van, a gazdag és fehér országok fölénye gyarmati megszállás nélkül, itt-ott folyó kisebb háborúkkal is fönntartható, az áldozatok száma minimális. Fehér államok között – ex-Jugoszlávia kivételével – már nagyon régen dúlt háború, a válságok következményei is átháríthatók, csak a színes bevándorlókat kell távol tartani (ezt a hét elején hozott menekültellenes, rasszista magyar jogszabályok is megerősítik, színtiszta európai szellemben).

„Európai értékek”: mondja a magyarországi liberális (tévesen „baloldalinak” nevezett) ellenzék. Ezen a liberális demokrácia, emberi jogok, pluralizmus, szekularizmus, jogegyenlőség, a faji-etnikai és nemi orientáció szerinti megkülönböztetés eltörlése, médiaszabadság stb. elveit értik, amelyeknek – az ellenzéki közvélemény benyomása szerint – nincs elegendő hazai/​népi bázisa, politikai kultúrája, ezért a gazdag Nyugat, a „sikeres” Európa tekintélyét kell kihasználni, mintha valamely kultúraföldrajzilag körülírt régió megjelölése helyettesíthetné a kívánatos társadalmi berendezkedésről folytatandó morális-politikai vitát. Nem a saját elveik helyességéről kívánják meggyőzni a magyar népet, hanem csalétket kínálnak: ha toleráns-pluralista liberális demokraták lesztek, nektek is olyan kellemes sors jut majd osztályrészül, mint nyugat-európai „partnereinknek”.

✻

De „Európa” területileg és etnokulturálisan épp annyira korlátozott, antiuniverzalista gondolat, mint bármelyik – pl. a magyar – nacionalizmus. (Ráadásul el kell hozzá fogadni, hogy Kelet-Európára külön szabályok vonatkoznak. A „NEM LESZÜNK GYARMAT” gondolata csupán azért helytelen, mert nem gyarmati státuszról, csak másodrendű hatalmi állásról van szó, a fehér erőd külső védelmi vonalának – olykor terhes – kötelezettségeiről; de az alárendeltséghez nem fér kétség.) Nincs szánalmasabb annál a méltatlankodásnál, amely szerint „így nem bánhatnak velünk uraink [értsd: a hatalmon lévő korporatista, féldiktatúrás jobboldal], elvégre nem niggerek vagyunk, hanem európaiak, műveinket dánra és katalánra fordítják!”; ez nem az egyenlőség, hanem a pórul járt perifériás etnicizmus hangja. Másrészt elveit és „értékeit” ez a méltatlankodás is – akárcsak a romantikus-reakciós „antikapitalista” jobboldal – fiktív hagyományba ágyazza, amelynek fő eszköze mind a Nyugatnak, mind a saját történelmünknek a félreértése.

A hevesen magasztalt Monarchia – a népek börtöne, sajna – idején, a liberális reformok után kisebb volt a szavazati joggal rendelkezők aránya, mint 1848 előtt, a hűbéri-nemesi diéta korában. Akkor az osztrák militarizmus korlátozta a helyi harámbasák és beglerbégek durva uralmát – mármint az urbánus, polgári kisebbség, nem a magyar és nemzetiségi parasztság javára. Az ellenzék az „európai értékek” nevében valamiféle új darabontkormányt szeretne. Lehet, hogy akkor majd nem lehet színigazgatókat avval a nesszel kiakolbólítani, hogy liberális buzik. Vajon lehet majd azért ratyinak csúfolni félénk kisfiúkat a szakiskolában? S módosul a sztrájktörvény? S figyelünk majd a kurd honlapokra a müncheni és hamburgi lapok helyett?

Mi lesz a választások után?
(2013. július 19.)

A szabadság mostanában szokásos képzete mindenekelőtt azt követeli meg, hogy a nyilvános avagy közszféra („a politika”) ne avatkozzék be a személyek magánéletébe, magánszférájába. Még ha el is fogadnók ennek a képzetnek az érvényességét – súlyos kételyeink vannak –, akkor is azt kellene mondanunk, hogy ez így túl általános.

Ugyanis a magánéletbe nemcsak a zsarnokság, a centralizált állami túlhatalom stb. ártakozhatik bele, hanem pl. a radikális demokrácia is, amely arra készteti a honpolgárokat, hogy folyton-folyvást népszavazásokon vegyenek részt, közmeghallgatásokon, mozgalmi eseményeken és pártgyűléseken, informális kupaktanácsokon, tüntetéseken és fölvonulásokon, hogy megjelenjenek különféle közületek összejövetelein – hiszen elsősorban közvetlenül maguknak kell dönteniük, nem a választott szerveknek –, ennek folytán pedig tájékozódniuk kell, kiművelniük magukat mindenféle közös problémát illetően. Ezek a problémák a szokványos képviseleti kormányzat körülményei között „szakkérdésnek” tetszenének, de ha teszem azt van „részvételi költségvetés”, akkor bizony az egyes tételek tekintetében ismeretekre kell szert tenni, vitákat folytatni, urambocsá’ szakirodalomba belenézni és í. t. Így hát éppenséggel a nagyobb szabadság járhat a magánélet és/​vagy a szabadidő nagyobb korlátozásával, mint a kisebb szabadság – föltéve, hogy a szabadság képzetébe beleértjük a szuverenitás és az autonómia jelentéskörét is, nemcsak a háborítatlanságét. (Hogy ezt most fölemlítem: önmagában is bizonyítéka annak, hogy a több mint háromszáz esztendős vita még mindig nem zárult le. De mintha a témát legélesebben exponáló Benjamin Constant állna nyerésre, ma már úgy látom: sajnos.1)

A liberalizmus XX. század végi és XXI. század eleji változata kétségkívül elveti a zsarnokságot, de elveti a radikális demokráciát is a magánszféra védelmében: ezt a védelmet az alapjogi-alkotmányjogi-közjogi, továbbá nemzetközi jogi (személytelen, szövegalapú) szerkezetre bízza, amelyet mindenekelőtt az alapjogi bíráskodás garantál. Ez a liberális/​konzervatív konszenzus (amelynek most a társadalmi egyenlőséget illető tartalmi elemeitől eltekintek) hűti a politikai szenvedélyeket, ezért korlátozza mind a törvényhozó, mind a végrehajtó hatalom terjedelmét, csökkenti a választások tétjét, növeli – pl. az európai föderalizmussal – a honpolgárok és a szabályozó (törvény- és rendeletalkotó, végrehajtó) hatalmak közötti távolságot, és egyre nagyobb hatáskört ad át különféle szövetségi és nemzetközi bírói és fölügyeleti instanciáknak.

A bíróságokon kívül ma már igen távoli, nemzetek fölötti intézmények is, mint pl. a hírhedt „trojka” (Európai Unió, Európai Központi Bank, Nemzetközi Valutaalap), képesek utasítani nemzetállami kormányokat. Igen fontos alkotmányos és közpolitikai döntések formai helyességét nemzetközi fórumok ítélik meg, növekvő szigorral és erővel.

Ez a liberalizmus mindevvel voltaképpen visszalép a XIX. századba, azaz ismét elválik a demokráciától: sikere folytán meg nem választott elitintézmények korlátozzák a népi részvétel hatékonyságát – akárcsak a XIX. században a dinasztia, a főrendiház és az egyház –, tehát ez a liberalizmus (amely, tekintet nélkül politikailag inkorrekt származására, már megint a szenvedély, az érzelem, a káosz, az irracionalitás szinonimájának tekinti a népi részvételt, a „tömeget”, ahogy nálunk fesztelenül intonálják a dekadens-prefasiszta metaforát [Le Bontól Spenglerig, Ortegáig és Weimarig, itt különös tekintettel Elias Canetti gyanús könyvére2]), újra arisztokratikus, bár nem a kékvérűség és a holtkézi-hitbizományi nagybirtok értelmében (inkább a főhivatalnoki halvérűség dominál). (Itt ezekre az ismert könyvcímekre utalok: The Liberalism of Fear, La Crainte des masses, La Haine de la démocratie – az utóbbi évtizedek sikerei…)3

Ez a mai liberalizmus (van másféle is) kétségkívül hatékonyan védi a passzív szabadságot: a termelő, fogyasztó, üzleti tranzakciókat folytató, csereberélő, élvező, pihenő magánember szabadságát – s ennyiben a mai körülmények között nélkülözhetetlen –, de redukálja, olykor mintha megsemmisítené az aktív szabadságot: a társadalomalakító, erkölcsi innovációkat bevezető, a maga fölötti uralmat át nem engedő honpolgárnak és politikai közösségének a szabadságát (az autonómiát). (Nem folytatom, mert Rousseau, Schiller, Fichte már minden szükségeset elmondott.)

E tekintetben Magyarországon és sok más helyen (Kelet-Európában sűrűn) uralkodik zűrzavar. A hatalmon lévő korporatista-etatista új jobboldal elég gyakran azt a látszatot kelti, hogy nem a tiranniát félti az arisztokratikus liberalizmustól, hanem a radikális demokráciát, és vakmerően hivatkozik a „közösségre” (tehát implicite az autonómiára) retorikájában. Pedig ez nem igaz – a honpolgári (politikai) közösség beleszólási lehetőségei csökkennek, a népi részvétel a zéróhoz közeledik hazánkban –, a jobboldali kormányzat valójában saját teljhatalmát óvja a bírói és alkotmánybírói, föderális és nemzetközi jogi hatalmi ág(ak)tól, továbbá a föderális és nemzetközi szabályozó intézményektől és a nemzetek fölötti kormányzati intézményektől.

Itt két passzivitásra késztető erő adódik össze.

Természetük persze különböző.

A liberális konstitucionalizmus szervei – esetünkben az Európa Tanács, a Velencei Bizottság, az Európai Parlament szakbizottságai, az Európai Bíróság stb. – az ennek a nézetrendszernek megfelelő, érvényes és hatályos nemzetközi egyezségokmányok, charták, szerződések, egyezmények, bírói ítéletek és í. t. végrehajtását, betartását sürgetik (és – szemben a képmutató „cáfolatokkal” – Magyarország kormánya naponként sérti meg a betűjüket és a szellemüket). Ez jogilag korrekt – a nemzetek fölötti „láthatatlan alkotmány” jól kodifikált statútumok és precedensek sűrű szövedéke, nem mítosz –, de senki nem állíthatja, hogy demokratikus jellegű. Akármennyire védi is a jogegyenlőséget, nem a népi részvétel stratégiáját követi; legitimációja természetjogi, nem beleegyezéses karakterű. (Az Európai Parlamentnek a híres Rui Tavares-jelentésre támaszkodó, a magyarországi kormányrendszert súlyosan elítélő, de a realitáshoz képest túl enyhe és derűlátó határozata ugyan választott szerv állásfoglalása, de ez az instancia nagyon távoli, közvetett és gyöngécske. Tavares egyébként soha nem volt a ma is erős Portugál Kommunista Párt tagja, az újbaloldali Bloco de Esquerda szimpatizánsa volt, az Európai Parlamentben a zöldek frakciójához csatlakozott. Nem mindegy!4)

Igaz, hogy az arisztokratikus vagy elitarisztikus (föderális vagy nemzetközi) jogi szabályozás problematikus mértékben korlátozza a nemzetállami szuverenitást – ebben egyetértek a magyarországi kormányzó jobboldallal –, de ezeknek a szabályozó intézményeknek a mértéken fölüli beavatkozása a honpolgár (mint személy) tekintetében manapság többnyire nem jogkorlátozó, míg a (korporatista-etatista-centralizáló) magyarországi kormányzati rendszeré jobbára igen. Ez a kormányrendszer csak a végrehajtó hatalmat tekinti államnak. Evvel teljesen eltér a hagyományos európai államszerkezettől (a magyartól, még az 1919 és 1945 közöttitől is), amelyben vannak a végrehajtó hatalomtól többé-kevésbé független, autonóm ágazatok – a bírói hatalom, a depolitizált közigazgatás és hivatalnoki kar (civil service) a helyhatóságok, megyegyűlések, polgármesteri hivatalok, ügyészség, számvevőszék, jegybank, állami egyetemek, közszolgálati médiák stb. stb. –, amelyek az állam részei, de nincsenek (nem voltak) alárendelve a végrehajtó hatalomnak (a kormánynak, pontosabban a kabinetnek és „egyszemélyi” vezetőjének). Jellemző, hogy Magyarországon ma már (vagy még) a liberális kritika is „államosításnak” nevezi a központosítást, azaz az összes (autonóm és félautonóm) állami szerv hierarchikus alávetését a végrehajtó hatalomnak. Ez a piramisba rendezett új hierarchia adja az Orbán-rezsim diktatórikus jellegét, nem pedig az állam mint összesség határainak a kiterjesztése.

Ezt fölfogni kulcsfontosságú annak a megértéséhez, amit a „demokratikus erők” – legyenek akár konzervatívok, szabadelvűek, szociáldemokraták, zöldek, sőt: radikálisabb baloldaliak is –, nézeteltéréseiktől függetlenül, le szeretnének küzdeni; de ha minden így megy tovább, nem fognak.

Itt nem holmi piacellenes etatizmusról van szó (ez puszta látszat és propaganda), nem is az állam megnagyobbításáról (már épp elég nagy), hanem az állam gyökeres átalakításáról. A magyarországi liberális rendszerbírálók rendre elfelejtik, hogy az ún. fékek és ellensúlyok mind az állam kebelén belül vannak. Az államon kívüli autonómiák (civil társadalom: piac, nyilvánosság, önkéntes társulások és í. t.) önmagukban nem befolyásolják az államrendszert, csak a politikán keresztül, a politika révén, közelebbről a különféle – nem csak területi! – „önkormányzatok” által. Ez utóbbiak is eredendően az állam részei, és ezeket vonta magához a Központi Erőtér, azaz a Központi Akarat, amely a kabinetben (a kormányban) és a miniszterelnöki hivatalban összpontosul.

Maga a törvényhozás – a mai parlamentarizmus körülményei között – mindenütt alá van vetve a kormánytöbbségnek, ezért már nem fék és ellensúly (az ellenzék szerepe mindenütt névleges, ha nem is olyan szemérmetlenül, mint Magyarországon), kivéve az Egyesült Államokban, ahol a régi Tudor-monarchia hagyományát követve a kormányt nem választják, hanem az államfő nevezi ki (ezért a megreformált Nagy-Britanniában [és az egész Commonwealth-ben] csak képviselő vagy lord – azaz parlamenti tag – lehet miniszter, de a meg nem reformált Egyesült Államokban miniszter nem lehet képviselő vagy szenátor). Az európai parlamentek nem döntenek, csak vitatnak és szentesítenek. Amerikai szerepet tulajdonítani nekik, amint közírók Pesten naponta megteszik: dőreség. (Pedig – ismétlem, mert fontos – csak az Egyesült Államokban van élesen elválasztva a törvényhozó és a végrehajtó hatalom, a kétkamarás Kongresszus és a kormány; persze a többi hatalmi ág más polgári-liberális demokráciákban is külön áll egymástól.)

Az aktív honpolgári közösség – vagyis inkább csak egy ilyen közösség eszménye (hiszen valósága nem nagyon van sehol) – szemszögéből mindkét fajta szabályozástömeg (a bírói-alkotmánybírói, kombinálva az európai hivatalnokival, illetve a nemzetállami szabályozás) egyformán negatív. A passzív közönség (nem közösség!) szurkolhat egyik vagy másik típusú szabályozásnak – s az egyéni szabadságjogok hívei kénytelen-kelletlen „Európának” szurkolnak, még ha nem is értenek egyet a „trojka” katasztrofális, a válságot fokozó gazdaság- és szociálpolitikájával, a nacionalisták pedig a nemzetállami politikának, akkor is, ha ennek a politikának a társadalmi és kulturális tartalmával nem rokonszenveznek –, ez azonban demokratikus nézőpontból: szégyen.

Úgy látszik, ismét ennek a kétféle passzivitásnak a küzdelme zajlik, „nemzet” és „Európa” harca,5 a régi „haza vagy haladás” konfliktus második, javított és bővített kiadása – és pont olyan dögletes.

Csakhogy ezúttal „haladásról” szó sincs. Itt a „haladás” terminust az 1989-i liberális demokrácia állagőrzése jelenti, a „láthatatlan alkotmány” és a 2010-ben szemétre hajított látható (vagyis: a Magyar Köztársaság) fölélesztése, az antiliberális, antidemokratikus és antiszociális törvények hatályon kívül helyezése, a méltányosabb választási rendszer helyreállítása, a helyhatósági („önkormányzati”) önállóság, a médiaszabadság, a kulturális pluralizmus, a tanszabadság, a Nyugat-barát külpolitika visszahozatala, a művi irredentizmus, az etnicizmus, antiszemitizmus és rasszizmus újbóli elvetése stb. Szemben a „nemzettel”, amely a magyar glóbuszon kizárólag a jobboldalt jelenti, és minden liberális és baloldali átfogalmazása ma már képtelenség; „a nemzet” és „a haza” szimbolikája a maga egészében a jobboldalé, olyannyira, hogy pl. az „Erdély” és a „Székelyföld” hívószavakra a balközép kisebbség (sajnos) kimondottan idegesen reagál.6 A „haza” Orbán Viktorral egyenlő, a „haladás” meg… a restaurációval: a liberális-demokratikus köztársaság restaurációjával.

Ez azonban nem lehetséges.

A köztársaság elveszett. Egyszerű kormányváltás – ha lenne, márpedig valószínűleg nem lesz – nem hozhatja vissza.

A jobboldal által végbevitt alkotmányos és törvényi változtatások ugyanis nem pusztán szövegek, amelyeket egyszerűen át lehetne írni, törölni, visszaváltani a régiekre. Ez az alap- és közjogi dúlás intézményeket hozott létre, amelyeknek önálló politikai erejük, kialakult rendjük, funkciójuk, személyzetük, klientélájuk, kollektív élményviláguk, osztályhátterük és -éthoszuk, szimbolikus-kulturális hatalmuk van. Ha valaminő új kormány mindezt ukmukfukk eltörölné (és elbocsátaná a kilenc meg tizenkét évre kinevezett főtisztviselőket a sok száz fős stábjukkal együtt), masszív szabotázsra, esetleg lázadásra számíthatna. (A dolog társaslélektani és mentalitástörténeti összefüggéseiről [meg sok egyébről] ld. Tölgyessy Péter nagyhírű cikksorozatát, origo.hu, komment.hu.7)

A közvéleménynek az egyelőre az ún. demokratikus ellenzék mellett elkötelezett része se tudja, hogy a Nemzeti Együttműködés Rendszerének számtalan új intézménye és hatósága miért káros és eltörlendő.8 Ráadásul számtalan fölmérésből – meg mindannyiunk tapasztalatából – tudható, hogy a „rendszerváltás” fedőnéven ismert liberális-demokratikus köztársaság mérhetetlenül (mérhetően…) népszerűtlen. Egész Kelet-Európában az. A közvélemény többsége többre tartja az 1989 előtti rendszert. A legnépszerűbb államférfiak: Brezsnyev, Kádár, Gierek, Tito. Az így vélekedők nem baloldaliak; többségük konzervatív.

A „sztenderd” liberális publicisztika erre azt mondja, hogy elmaradott honfi- és régiótársaink úgymond „nem szeretik a szabadságot”. Ez nem hamis, hanem értelmetlen kijelentés. A végérvényesen elmúlt rend preferálása ugyanis kritikai: a rendszerváltás tartalmas elvetése. A szovjet típusú tervező államkapitalizmusban rendszeresen túlkereslet volt (a. m. áruhiány + túl kevés szolgáltatás), a posztszovjet típusú (és minden egyéb) piaci kapitalizmusban pedig túlkínálat (azaz a lakosság zöme nem tudja megvásárolni a kapható árucikkeket és szolgáltatásokat) + túlakkumuláció + munkanélküliség. Mindkettő következménye az egyetemes eladósodás.9

A túlkínálat láthatólag intenzívebb lelki szenvedést okoz, mint a túlkereslet. A reflektálatlan, naiv populáris tudat emiatt a túlkínálati rezsim eszközeit hibáztatja (pénz, hitel, adó). Ez – autentikus baloldal hiányában – a reakciós antikapitalizmusnak kedvez, amely a fogyasztó (nem a termelő) állami védelmét hiányolja. A dolgot súlyosbítja a strukturális munkanélküliség a műszaki fejlődés révén egyre intenzívebb növekedése és – különösen – az ipartalanítás; ezekből fakad a „reálgazdaság” mítosza, amely a fizikailag megfogható, a fizikai tárgyakat előállító szektort erkölcsileg magasabb rendűnek tekinti, mint a „cseretársadalom” (Tauschgesellschaft) elvontságait. (A kettő természetesen nem különbözik egymástól, elválasztásuk merő fikció.) A kereskedelem és a hitelüzlet (bank) kipécézése jellegzetesen fasiszta hiedelmeken alapul, amelyekben a hiperkapitalizmus heves igenlése ugyanolyan heves antikapitalista mitológiával vegyül. A szovjet típusú tervező államkapitalizmus iránti szégyenlős vágynak persze semmi köze az eredeti változathoz.

A hidegháború korában a szovjet tömbben „piaci reformokkal” akarták visszaszorítani a túlkeresletet (csökkenteni az áruhiányt, észszerűsíteni az elosztást), Nyugaton pedig állami beavatkozással visszaszorítani a túlkínálatot (serkenteni a fogyasztást, növelni a munkabéreket, olcsó bérlakásokat építeni, elterjeszteni a népautót, hadd nőjön a kereslet – továbbá az egyenlőség és az elégedettség és a konformizmus). A „reformszocializmus” és a „jóléti állam” (másik nevén: „a fogyasztói társadalom”) konvergált. (És mindkettő végzetesen eladósodott – természetesen.) Ez a társadalom az, ahová a kelet-európaiak (és többnyire a nyugat-európaiak is) visszakívánkoznak.

Fölöttébb jelentőségteljes, hogy a Nemzeti Együttműködés Rendszerének és a Nemzeti Ügyek Kormányának a vezetője a – már régen nem létező – „jóléti államot” óhajtja szétzúzni, helyette pedig „munkaalapú társadalmat” teremtene. Ez mindössze annyit jelent, hogy elveti az állami beavatkozással fogyasztásra bírt társadalom egalitárius vonatkozásait, és kiválólag a nemzeti középosztály fogyasztását (továbbá taníttatását, mobilitási lehetőségeinek bővítését stb.) tartja szem előtt, ámde a válság, a digitális forradalom (robotizálás, automatizálás) és az ipartalanítás miatt a csereérték termeléséből kizuhant többség állami eltartását és „nonprofit” foglalkoztatását – ami az egyetlen lehetőség a „posztmodern” kései kapitalizmusban, ha a társadalmat mint olyant fönn akarjuk tartani – elutasítja. Aki nem dolgozik, ne is egyék – ez a régi szabály magától is érvényesül, de a kényszerű munkátlanságot a Nemzeti Együttműködés Rendszere kifejezetten bünteti, evvel létrehozza a társadalmi apartheidot, amelynek a faji aspektusa (bár megvan) másodlagos. (Vö. az érpataki polgármester – közéletünk legszínesebb alakja: a lágerparancsnoki státuszra ácsingózó pszeudomongol sámán – kőtörési és [előkelő urakéval párhuzamos] buzigyógyítási projektjével.)

Az osztálykülönbségekre tekintet nélkül foganatosított antiegalitárius népjóléti intézkedések (az egykulcsos adótól a rezsicsökkentésig és az árfolyamgátig),10 valamint a kötelező hivatásrendi-korporációs szervezetbe kényszerített, a Klebelsberg Központ alá szorított tanítóság-tanárság csalóka béremelése – és a még várható hasonló rendszabályok – a csakugyan súlyos helyzetben lévő, eladósodott középosztálynak kedveznek. A maradék munkásság, a munkanélküliek, a nyugdíjasok, a betegek és a hatalmas underclass a nemzeti társadalomnak nem rendes, csak levelező tagjai. (Nekik is szokott írni Orbán miniszterelnök.)

Mindazonáltal a Fidesz–KDNP-n kívül nincs hallható hangja az országban senkinek, akit foglalkoztat a világgazdasági válság (s ezen belül az Európai Unió gazdaságpolitikai krízise). Ezt az ellenzéki (liberális) publicisztika merő szakkérdésnek tekinti, amelynek a „megoldását” (?) technokratákra és közgazdászokra kell bízni, illetve a szupranacionális intézményekre. Ami megdöbbentő.

Aligha lehet fontosabb kérdés, mint az óriási munkanélküliség, a szegénység (négymillió ember a létminimum alatt!),11 illetve a szociális intézményrendszer szétzúzódása és szétzúzása.

Ebben a kérdésben csak egyetlen hang szól – a kormányzaté –, mintha másoknak nem is lenne fontos. Ennek következtében Magyarországon csak egyféle politika vehető komolyan – a kormányzaté –, tekintet nélkül a jobboldal gazdasági és szociálpolitikai nézeteinek helyességére vagy helytelenségére.

Ezekben az ügyekben a Fidesz–KDNP mindig is éles és következetes osztálypolitikát folytatott (ezt már első kormányzása alatt megírtam, akkoriban nagy megrökönyödést keltve, hiszen hajdan még annyi baloldal [nem a liberális balközépre célzok] se volt Magyarországon, mint ma), de csak a köztársaságot fölszámoló NER bevezetése óta vált ennek az osztálypolitikának a fontos részévé a munkajövedelem nélküli rétegek, generációk és népcsoportok elleni ideológiai mozgósítás. Ez a mozgósítás párhuzamos (nem azonos) a „nacionalistának” álcázott, valójában pusztán etnicista kampányokkal (pszeudoirredenta, euroszkeptikus, antikozmopolita változatokban; a mai Magyar Nemzet néha élesebben ír az Egyesült Államokról és Izraelről, mint a Szabad Nép, majd a Népszabadság az 1950-es években vagy 1967 után; más kérdés, hogy gyakran igaza van). Ez a mozgósítás sajnos az egykori totalitárius (sztálinista és fasiszta) propaganda egyik fontos elemét használja: az általa nem preferált rétegeket, nemzedékeket és népcsoportokat élősdinek tünteti föl: ezek a nemzeti vagyon gyarapításához hozzájárulni képtelen populációk eltartottak (a produktív „mag” által), némelyek még a népszaporulat szempontjából se term(el)ékenyek (az LMBTQIA csoportok); a totale Mobilmachung veszedelmesen közeledik a lebensunwertes Leben fogalmához. A „társadalmi parazitákra” vonatkozó „morális pánik” megmutatkozik a képtelenül szigorú büntetőpolitikában vagy abban, hogy az új Btk. (az amerikai Dél szabadságfogalmával összhangban) megengedi a fegyveres önvédelmet, hiába csökken folyamatosan az erőszakos bűncselekmények száma.

A válság következményeinek represszív irányba fordítása, a jelképesen – és egyre inkább szociálisan is – „kirekesztett”, „élősdi” csoportok elleni mozgósítás, az értelmiség (ezen belül a szabad művészet és az alapkutatás) elleni ellenszenv demagóg fölkeltése (ami a „destruktív” kultúra, az ún. kultúrbolsevizmus [azaz a fölforgató avant-garde, nem a szovjet „művelődéspolitika”] elleni, két világháború közötti hisztériákra emlékeztet), a kiválasztott középosztályi (elsősorban alkalmazotti) elitek irányában gyakorolt nagylelkű népjóléti, hitel- és bérpolitika, a rend, a függelem, az organikus-etnikai szolidaritás leegyszerűsített gondolatainak erőteljes terjesztése, a centralizáció Magyarországon mindeddig ismeretlen intenzitása, az állami-nemzeti kapitalizmus kiépítése, a „multik” és „Európa” elleni föllépés – miközben európai pénzek nélkül a magyar állam egy hétig se tudná fönntartani magát –, mindez együtt csakugyan Új Rendet jelent, amelynek csak egy-egy vonatkozásával száll szembe (félénken és következetlenül) a hivatalos balközép ellenzék.

Ennek a következetlenségnek – és a politikai érzék ijesztő hiányának – tudható be az is, hogy az ún. demokratikus ellenzék a kritika és elhatárolódás mellőzésével a fasisztákat követi a földtörvénnyel szembeni hangoskodásban.12 A Népszabadság pedig elmarasztalja az Országgyűlés (konzervatív) alelnökét, aki szembeszegült a fasiszta randalírozással – ez az a határozott antifasiszta magatartás, amelyet a balközép máskor mindig követel a jobboldaltól.13

A „maffiaállam” meg a „maffiakormány” populista vádja (amely ráadásul párhuzamos a „maffiabaloldal” populista képletével) nem a rendszert veszi célba, hanem a rendszer anomáliáit. Ez sehova se vezet. Pedig a vád – rendkívül intelligens – megfogalmazója tudja, hogy a különféle vállalatokba tömött pénzek címzettje nem elsősorban néhány jobboldali klán (magánemberek családi és baráti érdekszövetsége), hanem az, amit a törökországi baloldali és/​vagy kurd ellenzék „Mély Államnak” nevez. A magyarországi „Mély Állam” szemlátomást óriási vagyont és intézményi erőtartalékot halmozott föl (bár a „Mély Állam” benyomásom szerint nem egységes, s ez veszélyt jelenthet a jobboldal legfölső vezetésére nézve). A „mélyállami” vagyonhalmozás nagyrészt nem személyes gazdagodást céloz, hanem a jobboldal évszázados – formális vagy informális – uralmának megalapozását. Ehhöz képest a nem rendszerspecifikus korrupció: triviális.14

Mindez nem válhatnék lehetségessé, ha nem pusztultak volna el – persze a piac kivételével – az 1987 és 1991 között kivirágzott civil társadalom hajtásai. Legalábbis azok a civiltársadalmi formációk, amelyek nem csoportos-személyes érdekeket érvényesítettek, hanem másokért szálltak síkra, másokért emeltek szót (advocacy groups). No meg a tagolt, plurális, racionális nyilvánosság, amely rosszul viselte egyrészt a jobboldali médiairányítás, sajtó- és kultúrapolitika súlyos csapásait, másrészt pedig a struktúra, hierarchia, prioritások és tartósság nélküli mobilinternet és a szociális médiák (Facebook, Twitter, Tumblr stb. stb., amelyekhez máig hozzájön a régebbi YouTube [meg az újabb és szerzőijog-független torrent], meg az SMS és az MMS folyamatos áramlása) 24/7 szüntelen és szakadatlan fluxusát, ami az agenda-setting (amelyet nálunk rejtélyes okokból „tematizálásnak” neveznek, ami egész mást jelent németül, ahonnan az írástudatlanok átvették) állandó kibicsaklásához, majd fölszívódásához vezet.

Kortársaink több bötűt fogyasztanak, mint elődeik bármikor, de nem szövegeket, azaz a kontextustól elütő, önálló, erős körvonalú, maradandó szerkezeteket. Az olvasás (képnézés, zenehallgatás), írás (stb.) motivációja, státusza és erkölcse egyaránt megváltozott. Az avant-garde és „posztmodern” intertextualitás mindannyiunk (százmilliók!) közös élménye lett. Guy Debord valaha szélsőségesnek, ultraradikálisnak tetsző látlelete15 immár magától értetődő közhely – bár mélységei máig nincsenek kimerítve.

S ehhöz Magyarországon hozzáadódik a közösségek szétmállása, amelyeket a digitális médiahasználók egymásmellettisége, parataxisa nem helyettesít. A szerkezettelenség, a racionalitásmodellek, pátoszformulák szétoldódása a kritikai attitűd gyors hanyatlásához vezetett, ami a betűtenger áradása közben az írásbeliség előtti kommunikációs helyzetek föléledését (babonák, rémhírek, hisztériák, pánikok, előítéletek, gyorsan torzuló pletykák, illogikus, tény- és tudományellenes tébolyok terjedését) eredményezte, s ez a beteges gyanakvás, patologikus bizalmatlanság, nihilizmus és relativizmus – magyar hazánkra oly jellemző – légkörében, az abnormálisan passzív politikai társadalomban szétzúzta a modern hagyományokat. (Nacionalizmus, szocializmus, keresztyén vallás: mind halott. Ami ezen a néven fönnmaradt: puszta látszat. Rév István mutatta ki, hogy az akadémiai intézményektől elkobzott Várnegyedből az állítólag „nemzeti” kurzus éppen a nemzeti büszkeségre okot adó históriai nyomokat iktatja ki.16)

Mindennek az egyik legfontosabb következménye – persze nem csupán Magyarországon –, hogy17 nincs ellenzék; ezek ellenzék nélküli társadalmak. (Ezt látszólag megcáfolta 1968, de aztán mégse.) A rendszerellenzék (szép német szóval: Fundamentalopposition) föl-föléled, aztán megbukik, eltapossák, eltűnik. Láthatjuk, hogy az Egyesült Államokban a PRISM – egyetemes spicliskedés – orbitális disznóságát (az amerikai „Mély Államot”) derűs nyugalommal tűri a liberális demokrácia közönsége. (Kérdés, hogy megmentette-e a becsületünket Daniel Ellsberg, Julian Assange, Bradley Manning, Edward Snowden. Az előbbit az 1960-as években végül fölmentették, de utóbbi hármat űzik-hajszolják 2013-ban.)

A jelenkori világ bajaival – az ökológiai tragédiától a példátlan egyenlőtlenségig és a magaskultúra haláltusájáig – a kritikai ész úgy bánik, hogy hiába jut el százezrekhez, analízisének nincsen hatása, ereje; ezért aztán a kritikai elemzés (érthetően) egyre öncélúbbá, szélsőségesebbé, excentrikusabbá válik, vagy (mint Magyarországon) eltűnik a filiszteri frázis, laposság, klisé, konvencionalitás, kritikátlanság tonnás gránitgörgetege alatt. (Magyarország olyan ország ma, amelyben politikai érvnek számít, ha valaki fémes hangon azt mondja: „pofátlanság”.)

A gyöngédség implicit ígéretére – Kreisleriana (sehr innig und nicht zu rasch!), Kinderszenen, Träumerei18 – következtek a világháborúk. Legalább most nincs zeneszerző, akire neheztelhetnénk könnyelmű ígéretei miatt.

Az országgyűlési választásokat minden bizonnyal megnyeri a jobboldal. (Hacsak nem történik valami véletlen; de a magyar nép cselekvése már nem akadályozza meg.)

A rendszer majd megszilárdul, veszít energiájából és dinamizmusából, viszonylagos újdonságai megszokottá válnak. Akinek most még van politikai veszítenivalója, ki fog egyezni vagy hátat fordít az egésznek. Kiderül róla, hogy nem veszélyes, idővel befogadják, magától is tudni fogja, hogyan viselkedjék. Az elnyomást nem kell fokozni, ennyi elég lesz.

A konszolidáció persze szétzülleszti a rezsimet. A pergőtűz, az ostrom, a frontális támadás évei után jön a korhadás. A rothadó vagy rozsdásodó struktúrák, a pusztuló meggyőződés, az elkényelmesedő, egyre tétovább hatalomgyakorlás, az unatkozó, elégedetlenkedő alsó káderek elősegítik majd „a néma forradalmat”: a szélsőjobboldali szekták szaporodását.

Számosan úgy érzik majd, hogy választásokkal, parlamenti úton semmit se lehet elérni. A lassan szintén szektává és szubkultúrává süllyedő polgári ellenzék súlya és vonzereje egy időre a nulláig csökken, majd lassan visszaáll a jelenlegi szintre. A kettősen hivatalos mai politikai kultúrát a fiatalabbak viszolyogva elvetik, majd elfelejtik, pár év múlva nagy erőfeszítéssel se tudják fölidézni. Tudja még valaki, mit gondoltak, írtak a negyvennyolcasok a forradalom veresége után, úgy 1849 és 1863 között? Vagy azt, hogy milyen viták voltak a szélsőbaloldalon a Tanácsköztársaság leveretése után? Nincs visszatérés, nincs föltámadás. Csak újrakezdés majd valamikor, amikor a liberális-demokratikus Magyar Köztársaságra és védelmezőire nem emlékszik már senki.

A represszióval szembeni ellenállás bizonyos gócokban előbb-utóbb minden bizonnyal radikálisabb formákat ölt. Az ilyesmik szétverését föl szokás használni a sokaság szorosabb ellenőrzésére és a békés hajlamú átlagemberek ijesztgetésére. Lesz itt majd olyan gyűlölködő, a múlttal szemben hipernihilista szélsőbaloldal is, amelyhez képest az illegális, föld alatti KMP pezsgős kerti mulatság volt, merő Bildungsbürgertum. A nemzeti kultúrát a sótlan és nívótlan sovén retorikával kompromittálják. Újra meglesz ennek a magyar kultúrának – a mi nemzeti műveltségünknek – az ismeretes nagy baja: a kontinuitás hiánya. Majd ki kell ásni a romok alól a kései magyar modernséget, ahogyan kiásták a XVII–XVIII. századi erdélyi emlékírókat, körülbelül ugyanannyi embernek, nagyjából ugyanakkora hatással.

Közben a reménytelenség és a pesszimizmus – ráépülve a meglévő nihilizmusra – megbetegíti a karriertől, a kötelező korporatív szervezetektől, a szolgalelkűségtől, a provincializmustól idegenkedő „másként gondolkodókat”, aztán a készséges alkalmazkodókat és beilleszkedőket is. Lesz itt még több drog, még több szesz és még több promiszkuitás, ahogy ilyenkor szokott. Egy kis magyar kultúra fog pislákolni Kolozsvárt és Újvidéken. Oda mentek majd bulizni.

A vidék tovább vergődik. A romák időnként fölgyújtanak valamit. A kisnyugdíjasok gyorsan meghalnak. Még több bolt zár be, megszűnnek a posták, a mozik, ritkulnak a színházak, olvasatlanul tornyosulnak a könyvek. Az ökológiai helyzet miatt lesz még több kánikula, még több zegernye, még több árvíz, még több szúnyoginvázió, még több rágcsáló, még több csótány. Mocskos, bűzhödt, omladozó vasútállomások.

Egyre több nevetséges szobor a köztereken.

Még több bedeszkázott kirakat a főútvonalakon, még több kivándorló, még kevesebb gyerek, még több kilós turkáló, még több hulladék, szenny és szemét, kihaló városok, elnéptelenedő régiók. Falvak, ahol a legfiatalabb férfi ötvenéves. Gagyi, ponyva, giccs.

A belga turisták rásandítanak a portugálokra a Zrínyi meg a Kazinczy utcában, s fölsóhajtanak – egymást nézve –: „micsoda eleven, klassz város ez a Pest!” Az ukrán pincérek meg ügyesen szolgálják ki őket.

A gazdasági helyzet hol romlik, hol javul.

Lovas István és Bayer Zsolt régi vágású, mérsékelt, elegáns konzervatívnak számít majd, nosztalgikusan emlékeznek a NER virágkorára, és hiányozni fog nekik a Magyar Narancs meg – eszetekbe jut-e még néha? – az ÉS…

A gyermekeitek majd hazalátogatnak Hamburgból, Bostonból, Manchesterből, Ljubljanából és Barcelonából, aztán szemrehányást tesznek nektek, hogy miért menekültetek el ebből a kicsit furcsa, kicsit régimódi, kicsit szegény, különösen hallgatag, de azért mégiscsak érdekes országból. How could you be such a coward, Daddy?

De mi értjük azt, amit ők tíz év múlva föl nem foghatnak. Ezért azt mondom: fusson, ki merre lát.

Jobb- és baloldali antikapitalizmus
(2013. október 25.)

A korszellem Kelet-Európában mindenfelé antikapitalizmust orront.

Az esetek elsöprő többségében – sajnos – teljesen oktalanul.

Kénytelenek vagyunk némiképp iskolás fejtegetésekbe bocsátkozni. Még akkor is, ha a hasznuk nem lehet egyéb, mint a fölösleges – sőt: esztelen – viták egy részének kiküszöbölése, ez pedig remélhetőleg hűs enyhületet permetez majd a bajvívók fölhevült homlokára.

Mielőtt rátérnénk voltaképpeni tárgyunkra, el kell különítenünk a földolgozandó problémaköteget a múlt – a XX. század – hasonlóan fölcímkézett politikai-világnézeti kérdéseitől.

A XX. század politikai antikapitalizmusa

A XX. századi – szociáldemokrata és leninista – törekvés a kapitalizmus fölszámolására a tulajdon jelenségét ostromolta meg. A II., III. és IV. Internacionálé meg óhajtotta szüntetni a termelőeszközök – s egyebek – magántulajdonát, s ezt állami tulajdonukkal helyettesítette, ha módjában állott. Az volt az elterjedt, egykor népszerű, szocialisztikus jellegű balhit, hogy az állami tulajdon egyben társadalmi tulajdon avagy köztulajdon, pláne: közösségi tulajdon. (Némelyek, mint Alain Badiou, még mindig itt tartanak, ld. a Radical Philosophy legújabb számát.1)

A tulajdon egyebek mellett a tulajdonos korlátlan rendelkezési jogát jelenti a tulajdon (leggyakrabban: a birtoktárgy) fölhasználására, haszonélvezetére, elidegenítésére stb. A termelőeszközök tulajdona ugyanakkor involválja a termelőeszközök használatba vételekor alkalmazott technika fejlesztési irányának kijelölését, e használat (azaz: a munka) jellegének és javadalmazásának megszabását, ami a munkaidő kiaknázását és javadalmazását illeti, s evvel együtt magával vonja az emberi élet – mennyiségi és intellektuális – zömének a determinációját is. Az emberi tevékenység irányát s evvel lényegét a munkatevékenység jellegének külső meghatározása dominálja. Ez a mindenkori „külső” nem más, mint a tulajdonos – személyes vagy személytelen – akarata, s e tekintetben tökéletesen egyre megy, hogy a tulajdonos magánszemély-e, részvénytársaság, holding vagy maga „a szocialista állam”.

Mivel a tőkés társadalmakban döntő árutermelés és bérmunka (az árutermelés célja az érték, a „hasznosulás”, nem a szükségletek kielégítése; a bérmunka célja a megélhetés, közvetlen vonatkozás nélkül a munka inherens – technikai, esztétikai, érzéki-élvezeti – jellegére: így mindkettő az ún. elidegenülés aspektusa) az állami tulajdon esetében is fönnmarad; az államosítás emancipáló és fölszabadító funkciója: merő illúzió.

A szociáldemokraták és a bolsevikok három okból estek áldozatul ennek az illúziónak (annak ellenére, hogy sokuk olvasta Marxot).

Az első: részvétük a piaci káosz és a ciklikus válságok áldozatai, elsősorban a munkanélküliségtől fenyegetett, nélkülöző proletárok iránt.

A második: az a benyomásuk, hogy a tőkekoncentráció, a monopóliumok (mai szóval: a multinacionális óriáskorporációk) elterjedése és összeolvadása a burzsoá államvezetéssel a modern (polgári) társadalom immanens fejlődési tendenciáját fejezi ki, vagyis a társadalom maga is a többé nem nagypolgárok, hanem menedzserek és mérnökök vezette konszernek, a hivatalnokok, szakértők és hivatásos katonák vezette államok s a munkaerő-monopóliumot kézben tartó nagy korporációk (a szakszervezetek) összeolvadása felé tart (imperializmus, etatizmus, korporatizmus, technokrácia). Ezt csak meg kell úgyszólván billenteni, hogy szocializmussá váljék.

A harmadik: bizalmuk abban, hogy a szocialista vagy kommunista proletárpártok által vezetett állam a maga egyesített közigazgatási-politikai, tulajdonosi-tervezői és osztály-érdekképviseleti jellegét az egyenlőség (az osztó igazságosság) érvényesítésére használja majd föl, és az állam immár sokszorosára növelt erejével maga valósítja meg az emberi emancipációt, amint az irányítása alatti földdarab elérkezik a technikai és népjóléti fejlődés kellőképpen magas fokára.

Mint köztudomású, a nyugati népjóléti államok és a keleti, szovjet rendszerű ún. szocialista országok csakugyan elláttak emancipatorikus funkciókat. Keleten mindenekelőtt a polgári társadalom emancipáló funkcióit: az általános népoktatástól, higiéniától és iparosítástól a modern infrastruktúra megteremtéséig, a rendi viszonyok szétrombolásáig, a korszerű magaskultúra megteremtéséig és í. t. Mindennek semmiféle különösebb szocialisztikus jellege nem volt, eltekintve (tisztán ideológiailag nézve) a funkcionáriusok, pártmunkások, aktivisták, instruktorok, szemináriumvezetők, agitátorok, propagandisták, önkéntesek, káderesek, nevelőtisztek és csekisták messianisztikus hevületétől és erőszakos fanatizmusától, ami az evilági hit első masszív megjelenése volt Kelet-Európában és Ázsiában.

S mivel végső soron az egyetlen azonosítható differentia specifica az állam politikai és világnézeti karaktere volt, ennek a fönntartására irányult a szovjet típusú társadalmak egyik fő tevékenysége (s evvel történeti-civilizációs sajátossága): az államdoktrína (a skolasztikus-bizantinikus tanépületté csinosított „marxizmus-leninizmus”) káderkiválasztási és lojalitási kritériumként való alkalmazása, önigazolásként, államcélként és fegyelmező eszközként való használata. Ennek folytán minden gazdasági és társadalmi kérdés mintegy filozófiai kérdéssé vált, emiatt pedig ezeknek a társadalmaknak az állami és nyilvános aspektusa példátlanul intellektuális jelleget öltött, közelebbről: hiperracionális-doktrinér és – szemben a tan „materialista”, szenzuális eredetével – önföláldozó-altruista módon moralista volt, erkölcsi stílusában pedig önmegtagadóan, összeszorított szájjal puritán.2

Mindezek fontos történeti és civilizációs jegyek – amelyek a „proletárdiktatúra” kulturális ismérveivel és emancipációs-civilizáló svungjával takarták el az abszolút zsarnokság kínos tényeit –, s azt se tagadhatjuk, hogy a Szovjetunió, a Komintern és a vörös Kína főszerepet játszottak a XX. században, dilemmájuk pedig alapprobléma. A fő célt (a kapitalizmus meghaladását) azonban nemhogy megközelítették volna, hanem valójában tervbe se vették.3

A szovjet típusú rendszerekben nemcsak az árutermelés és a bérmunka maradt meg (vagy alakult ki), hanem a társadalmi munkamegosztás, az osztálytársadalom, a pénz, a munkaidő és szabadidő elválása, a szellemi és a testi munka különbsége, a természet leigázása, az egyenlőtlenség (így a társadalmi nemek közötti egyenlőtlenség), a politikai alávetettség, a militarizmus és a nacionalizmus is. (A hűbériség és rendiség maradványainak likvidálása ugyancsak tipikusan „polgári” föladat volt, a politika intellektualizálása is legalább annyira volt aufklärista, mint marxista. Minden politikai-ideológiai „elhajlás”, minden frakcióharc eretnekségnek számított, ennek függvényében fogalmazták át az alapvető tanításokat – és végezték ki az eretnekeket. Ez viszont az egyháztörténetből ismerős.)

A külsődlegesen-formailag megtartott „marxista elmélet” és a rendszerbe rejtett, belekódolt fölszabadító potenciál – nem egyedülállóan a történelemben – a rendszer elleni lázadásokat az igaz tanítás restaurációjaként állította elő: intencióit tekintve mind 1956 Lengyelországban és Magyarországon, mind 1968 Csehszlovákiában szocialista forradalom volt. Ez a kiküszöbölhetetlen gondolati maradék teszi nehézzé, bizonyos fokig inadekváttá azt, hogy „a valóságosan létező szocializmust” (ez az immár a Párt által is elismerten hiányos rendszer hruscsovi-brezsnyevi-ulbrichti bűnvalló-beismerő megnevezése) egyszerűen államkapitalizmusnak tekintsük; pedig kétségtelenül az volt.4

A szovjet rendszer hagyatékának ez a legelátkozottabb része az, aminek a következtében a közvélemény „szocializmusnak” tekinti az állam túlsúlyát, összetéveszti a terv és a piac ellentétét a kapitalizmus és a szocializmus ellentétével és megfeledkezik róla, hogy az állami tulajdon is elkülönült tulajdon, amely fölött a közösségnek (a népnek) nincsenek rendelkezési jogai, meg arról – itt a leglényegesebbről – is, hogy ti. a tulajdonos kiléte nem döntő (habár persze nem is jelentéktelen).

Az államkapitalizmus kevésbé radikális változatai, különösen a fasiszta típus (van még szociáldemokrata, korporatista, gaullista, New Deal-es stb. altípus is), megmutatják, hogy az állami tulajdon döntő túlsúlya összefér szélsőséges antiegalitárius, egyenlőségellenes társadalommodellel is. A fasiszták egyenesen „a rendi állam” restaurációjával kacérkodtak (mellesleg ebből se lett semmi), a nácik mindazonáltal elértek az egyenlőtlenség maximumához, amelynek a legrövidebb neve: Auschwitz.

A szovjet és a náci/​fasiszta rendszer ellentéte redukálhatatlan – annak ellenére, hogy az utóbbi (a nyugati kommunizmus leverése végett) retorikájában eleinte majmolta az előbbit –, de az alapvető kommunista doktrína inverziójával (a munka negatívból pozitívba fordításával), a „munkaállam” és a munkakultusz bevezetésével veszedelmesen közel került egymáshoz a kettő. Az „elidegenült munka” mint célképzet a kommunizmus egyenes ellentéte. (Marx és Engels szerint a kommunizmus legegyszerűbb definíciója: a[z elidegenült] munka megszüntetése.)

A mai Kelet-Európában a „szocializmus” és a „kommunizmus” képzetéből – egyébként érthetően – kikopott minden emancipációs mozzanat, s így errefelé az antikapitalizmus szinonimái: az állam, a terv, a diktatúra, a munka; nem is szólva most olyan, az 1930-as évekből származó, rég elavult képzelgésekről, mint a történelemben föllelhetetlen „kollektivizmus” és a többi. Hasonló képzetek Nyugaton is elterjedtek, részben a hidegháború következményeképpen, részben a szociáldemokrata és „szociálliberális” tendenciákat illető neokonzervatív vádaskodások miatt, amelyek a kissé nagyobb szociális méltányosságra – bizonytalanul – törekvő ellenfeleket rögvest „lekommunistázzák”, pedig ez utóbbiaknak álmukban se jutna eszébe bármi, ami túlesik a kapitalizmus horizontján.

Jobboldali antikapitalizmus egykor és ma

Tudomásul kell vennünk, hogy a mai jobboldal minden válfaja „posztszovjet” és „posztkommunista”. „A Nagy Másik”, the Big Other, elveszett. A Komintern ellenében létrejött fasizmus halott, a posztfasizmus is „posztkommunista”, mert a kommunista másvilág – mindenekelőtt a „valóságos” szovjet rendszer, de a nemzetközi munkásmozgalom is – szintúgy halott.

A jobboldali antikapitalizmus első történelmi válfaját, mint ismeretes, „romantikus antikapitalizmusnak” szokták volt nevezni. Ez morális reakció a korai kapitalizmusnak és a radikális fölvilágosodásnak arra a közös tulajdonságára, hogy illúziónak tüntetik föl (vagy illúzióként mutatják meg) a „közjó”, a „szabadság”, a „társadalmi igazságosság” (stb.) liberális és demokratikus (normatív) fogalmait, s az érdekviszonyok, az osztályellentétek, a fölhalmozási és növekedési szükségletek (determinisztikus szociológiai és közgazdasági) leírásaival helyettesítik őket. (Evvel szemben még az Internacionálé is azt mondja, mintegy idealisztikusan, hogy „Producteurs, sauvons-nous nous-mêmes,/​Décrétons le salut commun”,5 ugye.) A romantikus antikapitalizmus számára a legfájdalmasabb persze az, hogy a tőkés rend a hagyomány, a vallás, a szívbéli érzés, a pietás, a könyörület, a töredelem, a felebaráti szeretet, a királyhűség, az úrtisztelet, a nemzeti összetartozás, az „érdek nélkül tetsző” műalkotás, a társadalmi konvenciókon áthágó regényes szerelem, az öncélú természetszemlélet, a pártatlan társadalomfilozófia lehetetlenségét bizonyítja a maga lelketlen prózaiságával, vagyis a lelketlenül prózai társadalmi valóság igaz képét tárva föl.

Röviden: a romantikus antikapitalizmus azt állítja, a kapitalizmus egyszerre fölszabadító – hiszen megsemmisíti a tradicionális uralom, a személyi függőség legtöbb jogcímét – és erkölcstelen. Ez természetesen kompromittálja a szabadságot, főleg a rendi és vallási kötöttségektől való szabadságot. Eszerint a lelkiismereti és szólásszabadság semmi egyébre nem jó, csak a szerves (biopolitikai) kapcsok fölbontására, hiszen a rendi meghatározottság leszármazási természetű, örökletes (nemesnek vagy pórnak születünk), hasonlóképpen örököljük a szokásainkat, a hiedelmeinket, a kultúránkat – habár nem biológiai úton, de kritikátlanul átvesszük őket az ősöktől, akiknek a tekintélyét elismerjük, máskülönben nem lehetne közösségünk.

A kapitalizmus – mondják az ilyen romantikusok – mindevvel szemben gépies, nem szerves, a Szám fölényét vezeti be mind a (matematikai-természettudományi alapozású) technika (amely közvetetté tette a természet elsajátításához és élvezetéhez fűződő szükségleteinket), mind pedig a pénz közvetítésével, amelyek egyként félredobják az intuíciót és az érzelmet, hogy kvantifikálhatóvá, megszámlálhatóvá tegyék azt, ami korábban elevennek és redukálhatatlannak (primordiálisnak) tetszett. Ugyancsak elvész így minden, ami láthatatlan és fölötte áll a tudományosan bizonyíthatónak (a Teremtőtől a démonokig, tündérekig, sellőkig és manókig), s ugyancsak elvész a lényeg narratív-históriai ábrázolása (Biblia, Íliász, Mahábhárata, Edda), helyettesíti az axiomatikus, hipotetikus-deduktív elmélet („a tudomány”).

A marxi (baloldali) antikapitalizmus is gyakorol morális bírálatot, de nem a kegyelem elutasítása révén kiújult eredendő bűnt tekinti a kapitalizmus okának.

Azonban ez a virulens visszaesés az eredendő bűnbe a romantikus (jobboldali) antikapitalisták szerint erkölcsileg igenis okként bírálandó, tehát bizonyos személyek erkölcstelenségének, illetve egészségtelen szellemi tendenciáknak köszönhető; az orvosszer tehát e tendenciák legyűrése és kiiktatása. Innen származik a fölvilágosítónak mint csábítónak (rosszra csábítónak) a torzképe, s ami evvel jár: „az értelmiség” (a foglalkozás nélküli istentagadók, a főhivatású ideológusok, a destruktív – hazátlan, gyökértelen – uszítók, fölforgatók, „szellemi hajléktalanok” hatalomvágyó csürhéje) iránti tartós és mély gyűlölet.

A romantikus antikapitalizmus szerint tehát a nihilizmus nem a társadalmi rend (termelési mód) okozata, hanem megfordítva. A közvetítő ágens pedig a romboló filozófia.

Az 1917-es szovjet forradalom utáni jobboldali antikapitalizmus politikai funkciója a nyugati kommunista forradalom megelőzése, tehát a preventív ellenforradalom volt. De az antikapitalista (szélsőbaloldali) forradalmak előtti jobboldali antikapitalizmusnak nyilvánvalóan különböznie kellett a forradalmak utáni (vagy közbeni) jobboldali antikapitalizmustól.

A XIX. századi (ultramontán, reakciós, neofeudális) jobboldali antikapitalizmus antidemokratikus és antiliberális volt, amennyiben a szabadelvűséget és a demokratizmust a fölvilágosodás aspektusaiként foghatta föl (azaz istentagadónak, szcientistának, pozitivistának, illetve egalitáriusnak és tekintélyellenesnek tekintette).

A megingott „régi rend” védelmezői 1917 után már nem a „régi rend” ellenségeiként tekintettek az aufkläristákra és a liberálisokra, hanem mint a „régi rend” vereséget szenvedett, többé nem megfelelő oltalmazóira. (Ez ma sincs másképp.)

Ahogy Lukács 1919-ben megértette (és kifejezte), a burzsoázia többé nem áltathatta magát a kapitalizmus jellegét illetően, s a maga módján elfogadta a történelmi materializmust.6 Így a polgárságnak azt is meg kellett értenie, hogy „a jelenségek »természettörvényeknek« engedelmeskednek, tehát tökéletesen függetlenek az emberi akarattól, megismeréstől és céltételezéstől”, aztán hogy „a termelők elvesztették a hatalmat saját társadalmi életföltételeik fölött, amelyek a társadalmi életföltételek eltárgyiasodása, eldologiasodása következtében tökéletes autonómiára tettek szert, saját életüket élik és önálló, önmagába zárt, értelmét önmagában hordó rendszerré szerveződtek.”7

Mivel a forradalom mindezt explicitté tette, a kapitalizmus legitimációs önvédelme – hosszú évtizedekre – lehetetlenné vált, ezért a „régi rend” védelmezőinek, a forradalom ellenfeleinek csak a jobboldali antikapitalizmus állt rendelkezésére. Ők azonban már nem bizakodhattak a rendi társadalom restaurációjában (benne az egyház és a monarchia középponti funkciójával). (A „rendi állam” – a nácizmus és a fasizmus – történetesen „új rendiséget” óhajtott létrehozni, nem a régi nemesség címerét újraaranyozni.)

Ezért éppen a kapitalizmus tárgyi és dologi, elidegenedett jellegét tették bírálatuk tárgyává, evvel azonban többé nem a hagyományt (amely végső soron kultúra, tehát emberi, tehát történeti, tehát mulandó alkotás) állították szembe, hanem a szubjektivitást, közelebbről: a vért és az akaratot. Azaz azt, amiről azt hitték, hogy kívül esik a gazdaságon, tehát visszahozhatja a gazdaságon kívüli erőszakot, azaz a prekapitalista társadalmak uralmi formáját.

Önmagában ez még nem lett volna meggyőző. Csak úgy vált azzá, hogy intellektuális módosítást hajtottak végre a marxista munkásmozgalom fölfogásán. Úgy tüntették föl – egyre megy, hogy őszintén és jóhiszeműen-e vagy sem –, mintha a történelmi materializmus „a gazdaság” meghatározó jellegét jóváhagyná, mintha a tőkés gazdaság „objektív” hatalmának drámai leírása nem vád lenne, hanem elismerés. (A mai Kelet-Európában ez a szélsőjobboldali konszenzus uralkodik: a marxizmus a tájékozatlan közvélemény szemében valami prózai, „gazdasági determinista”, szellem- és erkölcsellenes, mindent a technikától, a növekedéstől stb. remélő mitológiának tűnik.) Ettől egy lépésnyire volt a fasizmus jellegzetes Kunstgriffje, műfogása, amellyel a liberalizmust és a kommunizmust egylényegűnek (azonosnak, olykor csak hasonlónak) nevezte (nota bene ez a fasizmus egyik legjellegzetesebb, legfontosabb ideológiai vonása).

Mindkettő (a liberalizmus és a kommunizmus is) modern, világi és szabadságpárti volt, és mindkettő érdeklődésének centrumában a társadalom állt, amellyel „a forradalmi jobboldal” a közösséget állította szembe. A társadalmat illetően föltehető a tagoltság, az ellentét, a gazdasági, kulturális és hatalmi (politikai) egyenlőtlenség (tehát normatívan: az egyenlőség), valamint a társadalmi igazságtalanság (igazságosság) kérdése. A közösségben mindez a priori megoldott, a közösség fogalma szerint tagolatlan. Az antikapitalista szélsőjobboldal szerint nem az helytelen, hogy a polgári társadalom ily módon ellentmondásos, hanem az, hogy a társadalom mint olyan elpusztította a közösséget mint olyant. A közösség primér, benne rejlik a társadalom burkában (többnyire mint „nemzet”, „etnikum”, „faj”), ebből kell kiszabadítani (az eszköz többnyire: a háború, a harcosok vérrel megpecsételt, halálra szánt közössége, a „nagy” közösség előzménye és paradigmája).

A posztkommunista jobboldali antikapitalizmus megőrzi két világháború közötti elődének „elvontságellenes” beállítottságát. (Ebben az volt az önkéntelen csalás, hogy „kommunizmusnak” a szovjet típusú tervező-bürokratikus államkapitalizmust tekintette, így magát a „kommunizmust” továbbra is afféle „gazdaságcentrikus”, technikát bálványozó, fejlődésmániás, hiperszekuláris, prózai társadalommérnökségi projektnek hitte, akárcsak magát a „normális” kapitalizmust.)

Ez az „antiabsztrakt” attitűd fejeződik ki az antikapitalista (szélső)jobboldal ellenszenvében a hitelüzlet (a bankok és biztosítók) és a kereskedelem iránt, amellyel szemben – abszurd módon – fölmagasztalja a végső soron „fizikai” vonatkozású (tehát „természetközelibbnek”, így „emberibbnek” tetsző) tőkés ipart és mezőgazdaságot, vagyis – a mai Kelet-Európában szokásos terminussal – a valóságos- vagy „reálgazdaság” fikcióját.

„A financiák”, „a pénzügyek” azonosítása a zsidósággal metafora: mindkettő a „gyökértelenség”, „a természettől való idegenség”, a szervest fölőrlő, föloldó, destruktív, bomlasztó, fölforgató, ám jéghideg „világerő” (hogy a magyarországi antikapitalista szélsőjobb teoretikusát idézzük) helyett áll az érvelésben: szemben „a lokálissal”, „a konkréttal”, a megérzékíthetővel. Ugyanez mutatkozik meg a filozófiaellenességben is: a gondolat mint olyan még akkor is az univerzalizmus letéteményese, ha maga az elvont gondolat tartalmilag antikapitalista, akár szélsőromantikus.8

A mai antikapitalista jobboldal úgy véli, a tőkés „profithajhászás”, „anyagiasság”, „érdekvezérelt magatartás”, „kapzsiság”, „pénzimádat”, „haszonlesés”, „nyerészkedés”, „üzletelés” (biznic) mind a hitelüzlet – a bankok! – sajátossága (mintha az iparcikkeket ingyen adnák, mintha a borászok nem dolgoznának haszonkulccsal), mert a pénzszaporítás ördögi csodája (amelyet megbélyegez a kamatszedés, az uzsora ősi tilalma) a láthatatlan, a képzetes szférában játszódik le – akár a matematika, a zeneszerzés, a költészet –, ez pedig a közkeletű mágikus materializmus számára nem létező: mintha a holtak szellemei irányítanának itt, mintha a nemlét kormányozná a létet (a lét pedig fizikai tárgyakból s testi munkával történő kezelésükből állana).

Különösen megrendítő számukra a szabadkereskedelem elveinek visszaállítása a pénzügyekben: aranyalap híján úgy látszik, mintha „a nemzetközi valuta” (euró, dollár, svájci frank) különálló, szuverén létező lenne, s ezáltal mintha kihúzná a szőnyeget a közösséggé stilizált (politikailag megfogható és közös akcióval befolyásolható) nemzetállam alól. A szemléletileg (intuitívan) és fizikailag-természetileg megfoghatatlan, amely azonban mégis érezhetően működik („a szellem”), démoninak tűnik föl.

Az antiglobalista (alaptermészetükben baloldali) mozgalmaknak igazuk van abban, hogy a gazdasági folyamatok elérhetetlensége a nemzetállamok választott törvényhozásai s a bennük úgy-ahogy megtestesülő népakarat számára paródiává, keserű tréfává változtatja a „demokráciáról” szóló szavalatokat.

Az antidemokratikus nemzetközi elitintézmények (WTO, IMF, európai bíróság stb.) – befolyásuk irányától és intézkedéseik tartalmától függetlenül – csakugyan nem tartoznak felelősséggel semmilyen azonosítható politikai közösségnek. Csak az a meglepő, hogy valaki netán azt képzelheti, a védővámos gazdasági sovinizmus kedvezőbb „a demokráciának”, mint a szabadkereskedelem és a valutaunió. (Nem beszélve arról, hogy miért volna „erkölcsösebb” a vám, mint a kamat – hiszen mindkettő „munka nélkül” szerzett jövedelem.)

Az antiglobalista mozgalmak korlátozott antikapitalizmusa antiimperialista (a harmadik világbeli és általában a szegényebb, gyöngébb országokat védi), ökológiai, antirasszista, feminista és egalitárius. Főleg nyugaton és délen bizonyult népszerűnek. Az ugyancsak a nemzetközi pénzügyi intézményekre koncentráló mai antikapitalista jobboldal viszont etatista (ennyiben a klasszikus nacionalizmusnak amúgy gyöngülő hagyományát folytatja); s szemben az antiglobalista tiltakozó mozgalmakkal, a természetközelinek érzett, tradicionális életformákkal rokonszenvez, tehát a hierarchikus-rendi elképzelésekkel is.

„Létező szocializmus” és antikapitalizmus

Arról már többen és sokszor írtak (én magam is, bár bizonyos fönntartásokkal és a hagyományostól eltérő értelmezéssel),9 hogy a „valóságosan létező szocializmus” semmilyen tekintetben nem volt és nem lehetett „szocializmus”, hanem csak államkapitalizmus. (Mellesleg ezt Lenin is tudta és kimondta.) A „szocializmus” és a „kommunizmus” – normatív értelemben – egyáltalán nem a magántulajdon fölcserélése állami vagy köztulajdonnal, ill. a piac helyettesítése tervezéssel és állami újraelosztással.

Karl Kautsky már 1884-ben (!!!) megállapította – az „államszocializmus” képviselőivel, Rodbertusszal és Vollmarral folytatott hosszas vitája során, majd az 1890-es években Bernsteinnal szemben10 –, hogy a tőkés-polgári rendben végrehajtott államosítások nem vezethetnek el a szocializmushoz, s ha a kormányzás fölött nincs népi ellenőrzés, az államosítás csak fokozza a proletariátus kiszolgáltatottságát; éppen ezért a mai Magyarországon végrehajtott vagy tervezett államosításokat „baloldalinak” vagy pláne „kommunistának” nevezni rágalom vagy tudatlanság, esetleg mindkettő. Mivel azonban az uralmon lévő „kommunista” pártok éppen ezt nevezték szocializmusnak, nem meglepő, hogy azok, akik egyszerre voltak a „valóságosan létező szocializmus” ÉS a normatív értelemben vett kommunizmus ellenfelei – s ebben az összes polgári irányzatok megegyeznek –, most maguk is éppen ezt nevezik szocializmusnak.

Ámde merő vakság volna az „államkapitalizmus” címkével letudni a lenini, sztálini és posztsztálini alakváltozatban létezett „valóságos szocializmust”, hiszen története valódi nagy szocialista forradalmakkal kezdődött, és összefonódik a kommunista világmozgalom grandiózus és iszonyatos kalandjával, amely alkalmasint a XX. század lényegi eseménye (vagy eseménysorozata).

A világmegváltó kommunista forradalmi eszme – a maga aszkézisével, hősiességével, fanatizmusával és kegyetlenségével – mint a rendszer megtagadott titka ott rejtőzött a diktatúra burkában, s néha ki is tört, mint Kronstadtban, a sanghaji és kantoni kommünben, a második világháború alatti ellenállási és partizánmozgalmakban, 1956-ban, 1968-ban, a kínai Vörös Gárdákban és – bizony, bizony… – a Solidarność mozgalmában is. Mindegyik kitörésben azonnal újjászületett a munkástanács eszméje, azaz a közvetlen demokrácia antihierarchikus gondolata és gyakorlata, a szélsőségesen egalitárius és bérmunkaellenes utópia.

A fanatikus ortodox kommunisták hamis tudata, amely belelátta a bürokratikus-tervező diktatúrába, az egyetemes államosításba, az uniformizált pártnyelvbe – ezeken az embereken egy idő után nevettek a munkások, ha éppen nem rettegtek tőlük – a forradalmat, évtizedekig határt szabott az államkapitalizmus mint olyan teljes kifejlődésének. A szovjet típusú rendszerek – nem pusztán ideológiailag – véghezvitték „minden érték átértékelését”, s evvel csakugyan megváltoztatták a világot, ha nem is úgy, ahogyan ezt a radikális munkásmozgalom eredetileg elképzelte. Ezek a rendszerek mindenekelőtt az értékrend csúcsára emelték a testi munkát, ami a történelemben soha korábban nem fordult elő. „A szellem” (megtestesítője a papság, később a tudós hivatalnokság) s „a tüzes lélek” (ennek pedig előbb a katonai nemesség, a lovagság, majd a gyarmatosító, fegyveres, tengerre szálló kalmár) mindig fölül volt, a földtúró „paraszt” legalul. A kizsákmányolást igazoló (és közvetve művelő) évezredes rendi- és osztálykultúra spirituális és intellektuális igényeit az ún. proletárdiktatúra a legalacsonyabbra szállította le: a plebejus lett az új rendszer szimbolikus alakja, a megvetett zsellér, segédmunkás, mosásba-takarításba belegörnyedt szegény háziasszony – egy jelképes históriai pillanatra – többet ért, mint a fejedelem, az érsek, a földbirtokos, a nagypolgár, az akadémikus. Csak a kisemmizettekhez és megalázottakhoz önként csatlakozó, kiváltságairól lemondó írástudó és elkötelezett művész számított kivételnek, s persze a „hivatásos forradalmár” – s mögötte fölsejlett a kolduló barát, a remete, a begina és a zarándok (az első Aussteiger) archaikus előképe.

A „valóságosan létező szocializmust” magyarázni óhajtó újosztály-elméletek kudarcot vallottak. Az értéktöbblet elsajátítása úgy is lehetséges, hogy ennek haszonélvezője, átirányítója, redisztribútora, beruházója nem valamely szociológiailag azonosítható osztály. A kommunista elitek és apparátusok világnézeti eszménye (szívük mélyén) a puritán-egalitárius falanszter- és kaszárnyaszocializmus maradt, ezért – különösen a posztsztálinista fázisban – mélyen lenézték a népet, amelynek látszólag nem kellett más, csak a kispolgári hedonizmus, az anyagiasság, az önzés, a konformizmus. Épp úgy kezdték „természetnek” tekinteni a kapitalizmus kulturális jelenségeit, mint a legsötétebb reakció. Amikor a reformok bekövetkeztek, a növekvő fogyasztói individualizáció előhívta a szokásos moralizáló kapitalizmusbírálatot. A kelet-európai „kommunista” (apparátusi) antikapitalizmus reakciós-naturalizáló-moralista (és persze népmegvető) fordulatában adva volt az 1989 utáni helyi jobboldal „antikapitalizmusának” minden főbb eleme.

A bűnös emberi természet „kapitalizmus” (értsd: piac) általi (sátáni) „fölébresztésének” ugyanakkor az volt a korolláriuma, hogy – mivel a „kollektív” Fölöttes Ént (a Pártot) mintegy kijátszotta a polgári tudattalan – az Ego és az Id (az Ich és az Es)11 spontaneista koalíciója az államot támadta meg, így hát a helyi „antikapitalizmus” szerint csak az állam vagy később a nemzet (az egyetlen hatékony erkölcsi instancia/​autoritás) restaurációja bírhatja le a bűnt. Mintha „az állam” és „a nemzet” nem a tőkés modernség kreatúrája lenne. S mintha a „szabadság, egyenlőség, testvériség” nem volt volna polgári idea.

A Fölöttes Én (a Superego, az Über-Ich) 1989 után elvesztette egalitárius dimenzióját: a „szabadság, egyenlőség, testvériség” követelését magát is belesuvasztották a polgári tudattalanba és az „ősvalamibe” (Id, Es) – a mai uralkodó ideológia szerint nincs alantasabb, mint az egyenlőség –, de az antikapitalista gondolati technika változatlan.

Posztmodern antikapitalizmus a jobb- és baloldalon

Eltekintve attól, hogy az ökológiai, feminista és LMBTQIA mozgalmak némelyike egyszerűen irrelevánsnak tekinti a kapitalizmus kérdését – mint amelynek nincs alternatívája: the only show in town –, az 1989 utáni antikapitalizmus egyértelműen a kapitalizmus politikai, kognitív és kulturális következményeit veszi szemügyre. Amint az a posztmodern antikapitalizmus lángeszű mesterének, Michel Foucault-nak a kanonizált és klasszicizált életművéből kiviláglik, a probléma az a rend, amelyet a kapitalizmus megteremtett. Nem vitás, hogy a kapitalizmus fő fegyvere a fogalom, s benne is az osztályozási kényszer és erő. A tőkés modernség rendje fogalmi rend: az érték, a tőke, a munka, a bér, a pénz is fogalom, egyiknek sincs közvetlen téridőbeli-fizikai megfelelője. Ugyanilyen természetű a jogi személy, a deliktum, a szerződés, a törvény előtti egyenlőség, az öröklés, ill. az igazságosság, a méltányosság, az arányosság, a személyiség és a többi. Mindezekből és ezer másból a mai posztmarxista forradalmiság legerőteljesebb kiáltványa, Antonio Negri és Michael Hardt trilógiája (Empire, 2000, Multitude, 2004, Commonwealth, 2009) is azt a tanulságot vonja le, hogy a nagy fogalmi konstrukciók lebontása elengedhetetlen, továbbá – érzésem szerint helyesen – konstatálja, hogy egyben az államhoz (ez esetben a „politikai” szocializmushoz) fűzött reményeket is föl kell adni: millió kis forradalom a globális Armageddon helyett.

Mindennek a baloldali absztrakció- és fogalomellenességnek van némi rokonsága az antikapitalista jobboldal ellenszenvével a „közvetítések” (hitel: bankok, biztosítók, „spekuláció”), a „reálgazdasággal” képtelen módon szembeállított „pénzgazdaság” (az egyik nincs a másik nélkül) iránt. A jobboldalon, láthatjuk, ez összefügg az „uzsora” és az „adósrabszolgaság” miatti álközépkorias műfölháborodással.

Az állammítosz azonban a szovjet rendszer apologétáitól átszivárgott a jobboldalra (bár van önálló jobboldali etatista örökség is), persze a társadalmi (osztó/​újraelosztó) igazságosság egalitárius pátosza nélkül, a szokványos organicista-korporatív hitregékkel együtt (ilyen az egyes „hivatásrendek” külön küldetése, az egyes társadalmi nemek külön hivatása, a nemzedékek differenciális harmóniája, a test és a szellem hierarchiájának újrafogalmazása). Itt újjászületik a két világháború közötti szélsőjobboldal meggyőződése az egyaránt „romboló” és „fölforgató” kapitalizmus és kommunizmus lényegi azonosságáról. (Mindebbe belejátszik az egész jobboldal – az ultrakapitalista, „piaci fundamentalista” neokonzervatívoktól a tőkeellenes tradicionalistákig – változatlan utálata a „mindent ellaposító”, „uniformizáló” egyenlőséggondolattal szemben, amely szerintük a modern tiranniákért ludas.) A posztmodern-antikapitalista jobboldal a hidegháborús liberalizmustól megörökölte a racionalisztikus, sekélyes optimizmusként értelmezett fölvilágosodás világnézeti elvetését is, benne a hit nélküli visszatérést a valláshoz, amelyet nem kozmológiai, társadalmi és erkölcsi kihívásnak értenek, hanem a legesztelenebb módon a hagyomány irracionális – kegyeleti – elfogadásának, tartalmától függetlenül, mint a kiábrándult, érett bölcsesség ódonságtól megnemesült forrását.

Ez voltaképpen az egyenes ellenkezője a frankfurti iskola fölvilágosodás-bírálatának.12

A régi baloldal antiracionalista, absztrakció- és fogalomellenes változata az osztályharc vezető mitémája köré szerveződött. Mármost az osztályharc mint a kapitalizmusban inherens szerkezeti konfliktus természetesen: valóság – ámde ez önmagában semmit sem mond a kollektív szubjektumnak vélt osztályok szociológiai, politikai, kulturális identitásáról és e kollektív szubjektumok kollektív cselekvési módjáról. A jelenlegi helyzetben nehezen tartható fönn a képzet, amely szerint a proletariátust semmi se köti a kapitalizmushoz (csak a láncait vesztheti), amikor az amúgy is egyre nagyobb arányban munkanélküli proletariátusnak in abstracto része a prekariátus, az underclass és a lumpenizált-globalizált lakosságtörmelék, esetleg még az értelmét és célját vesztett no future ifjúság is. Ennek a minden szempontból szétszakított, szétszórt embertömegnek közös politikai identitást tulajdonítani – ez meghaladja a legélénkebb képzeletet.

A „posztmodern” különlegessége (és viszonylagos történeti igaza), hogy ezeknek a kollektív szubjektumoknak a szétporladását mondja ki – és játssza el (és meg). A proletárszocializmus éppúgy elkorhadt, mint a demokratikus nacionalizmus. („Nous nous souviendrons toujours/​Des sans-culottes des faubourgs” – énekeljük a Carmagnole-ban. Már aki. De igen, emlékszünk.)

Boris Groys, Michael Hagemeister és Anne von der Heiden kiadta németül (2005-ben) az orosz forradalom biopolitikai utópiáinak fantasztikus gyűjteményét.13 Alekszandr Szvjatogor és Alekszandr Jaroszlavszkij elképesztő szövegeiből (az 1920-as évek elejéről) kiderül, hogy mit tartottak a legradikálisabb forradalmárok a kommunizmus igazi céljának: természetesen a halhatatlanságot és minden holtak föltámasztását – összekapcsolva a legkíméletlenebb ateizmussal és az interplanetáris jövő „józanul” szövögetett terveivel.14 A radikális kommunizmus itt csakugyan a Big Other, a Teljesen Más metaforája.

Legfőként abban állt a hajdani kommunista törekvés lényege – irodalmi alakja az utópia (akár Ernst Bloch, akár Mannheim Károly értelmében) –, hogy az elszabadult „reálabsztrakciót” (Alfred Sohn-Rethel kifejezése a tőkeelméletéből)15 olyasvalamire redukálják, amit befolyásolhat az emberi ész és az emberi akarat. Tehát az „elvontság”, a tőkés fogalmiság elleni küzdelem, s keretében a cselekvőképes szubjektum újraalkotása, restitúciója a radikális baloldali antikapitalizmusnak is elsőrendű vonatkozása volt. De a „reális absztrakció” (valóságabsztrakció, fogalmi valóság) kategóriája a marxista baloldalon arra is érvényes, aminek van fizikai szubsztrátuma: az árutermelésre és a testi munkára. Éppen ez – a rációtól és akarattól független tevékenység, az elidegenült munka – az a pont, ahol a kizsákmányolás végbemegy; a sajátos árufajtába jegecesedő általános egyenérték („pénz”) ennek csak az egyik, amúgy torz perspektívájú nézete. Abban a pillanatban azonban, ahogyan a kapitalizmust elkerülhetetlennek, az egyetlen horizontnak tekintik, a kapitalizmusnak a kapitalizmuson belüli bírálata – s ez a legelterjedtebb manapság, talán Moishe Postone és a Wertkritik-áramlat stb. kivételével, s ők csak szűk körben ismertek, mozgalmat nem inspirálnak – minden radikalitása ellenére visszahull a romantikus antikapitalizmus bank-, biztosítás-, tőzsde-, hitel-, részvény-, kötvény-, pénz-, kamatellenességébe, holott ezek csupán a kapitalizmus reflexiós szintjét jelentik, nem magát a rendszert. Ehhöz csapódik gyakran a régi politikai szocializmus képzete a részrehajló-elnyomó osztályállamról, ám a csakugyan represszív „polgári” állam alól rég „kiment” a korporatív, politikai, kulturális értelemben elkülönült burzsoázia: fönntartó kollektív szubjektum hiányában a tőkés állam a kapitalizmust mint olyant szabályozza és a kapitalizmusnak mint olyannak van alárendelve teljesen elvont módon (most a korrupciótól és hasonlóktól mint anomáliáktól eltekintünk, hiszen itt a szabály az érdekes, nem a szabályszegés).

A közvetlen hierarchikus represszió pillanatnyilag nem a besorolás-integráció-asszimiláció-konformizálás-engedelmesség, hanem a kizárás irányában hat (underclass, prekariátus, nők, munkanélküliek, etnikai és felekezeti kisebbségek, bevándorlók, vendégmunkások, LMBTQIA, öregek, betegek, gyerekek, drogosok, szubkultúrák, olykor: értelmiségiek, mindezeket az „idegen” metaforája rántja össze egyetlen ellenséges tömeggé), akárcsak a XIX. században kiformálódott liberális kapitalizmus előtt. S pontosan ez a hiper- és posztmodern visszatérés a premodernhez volt – nemde – a nemzetiszocializmus és némely egyéb fasizmusok ideológiája és technikája. Ez hozza létre azt a „konkrétumot”, amelynek az érdekében harcolnak az új szociális mozgalmak, miközben azt képzelik, hogy az „elvont” ellen küzdenek. Hiszen ha ezt a represszió által elkülönített „konkrétumot” tekintik „szentnek”,16 akkor beletörődnek a represszióba. Ha nem (és persze nem), akkor meg az egyenlőség (szociális és jogegyenlőség és í. t.) elvontságáért, méghozzá polgári elvontságáért kénytelenek síkraszállni. Ez emancipációs küzdelem, de nem antikapitalizmus. Mint ahogy nem antikapitalizmus a „válság”, az „adósság”, a „globalizáció” elleni mozgalom se (vagy csak igen részlegesen és problematikus célzatossággal az). Ezek ugyanis a jelenkori kapitalizmus következményei, s a következményekkel szemben – az okok elhanyagolásával – természetesen lehetetlen sikert elérni.

Itt szervetlenül elegyedik a jobb- és baloldali antikapitalizmus, és makacsul romantikus jellegénél fogva az előbbi dominanciája bizonyos, függetlenül a részvevők (leggyakrabban) balos gesztusvilágától és politikai tradíciójától. Isaac Deutscher hívta föl rá a figyelmünket,17 hogy Sztálin kifejtette: ahhoz, aminek az SZK(b)P a megvalósítására törekszik, a Nyugatnak rendelkezésére álltak a gyarmatok, a Szovjetunió azonban kénytelen belső erőforrásokra (azaz saját lakosságának gyarmati kizsákmányolására és elnyomására) támaszkodni. Az „utolérési (ellen)forradalom”, az iparosító-modernizáló-szekularizáló-fölhalmozó államkapitalista fordulat maradandó – láthatjuk: máig maradandó – problémává, az „antikapitalista” problematika középpontjává tette az „állam versus piac”, a „piac kontra terv” konfliktust, amivel a politikai szocializmus egyszer s mindenkorra visszazuhant a polgári horizont mögé. Mivel az új szociális mozgalmak az államot sem óhajtják megszállni (megállnak a külső nyomásgyakorlásnál, éppen a polgári politika iránti megvetésük miatt, ezért aztán kevésbé radikálisak a hagyományos, „pozitivista” munkásmozgalomnál: a politikai szocializmusnál), a képlet mindkét oldala az eddigi keretek között marad. Így aztán a paradoxálisan polgári antikapitalizmus semelyik kortárs változata nem jelent alternatívát vagy pláne transzcenzust.

Szemben a népszerű mai képzelgésekkel: az újraelosztó egalitarizmus (államosító technikákkal vagy nélkülük) nem kommunizmus; összefér a modern kapitalizmus alaptulajdonságaival.

Két esztendővel azután, hogy megjelent a Negative Dialektik18 – amelynek legendás legelső mondata így szól: „Philosophie, die einmal überholt schien, erhält sich am Leben, weil der Augenblick ihrer Verwirklichung versäumt ward” –, tört ki az újbaloldal nagy forradalma. Egyetlen követelése sem teljesült, minden témája él, de megismételni nem lehet.

Az, hogy az új- és a legújabb baloldal metaforái olykor áthatják az új szociális mozgalmak retorikáját, s a radikálisan rendszerellenes kommunák és más enklávék gesztusrendszere már megint divatos, nem enyhíti azt a benyomást, hogy a jobboldali antikapitalizmus organicista-antimodernista világnézete domináns. A tőkés rend érintetlen.

Az ellenzéket is le kell váltani
(2014. január 3.)

Ebben az írásban nem játszik fontos szerepet az a három probléma, amelyet – mondjuk így – már sokoldalúan megvilágított a balközép irányzatú publicisztika: (1) sem az ellenzéki csoportosulások vezetőinek személyes képességei, (2) sem az új választási törvények által kikényszerített „egység” vagy „összefogás”, (3 sem a választási esélyek technikai „latolgatása”. Ezeket a kérdéseket a közvélemény nagyjából már eldöntötte, nem nagyon van miért foglalkoznom velük.1

Ezek helyett inkább arról írok, hogy az ellenzék – ezen persze nem a szélsőjobboldalt értem, hanem a liberális/​szociáldemokrata/​zöld pártokat és mozgalmakat – intellektuálisan nem kielégítő módon fogja föl sem az ellenfél (az ún. nemzeti konzervatív rezsim) természetét, sem a lehetséges alternatívákat.

A Magyar-hipotézis

A Magyar polip c. máris nagy sikerű kötet2 előszavában Magyar Bálint „posztkommunista maffiaállamnak” nevezi az Orbán-rendszert, amivel nyomban súlyos terminológiai hibát vét és teljesen összekutyulja követőinek elmetartalmait. Ugyanis a szerző – helyesen – kifejti, hogy a maffia avégett, hogy biztonságba helyezze törvénytelen gazdasági tevékenységének hasznát, bevásárolja magát az állam vezetésébe: vagy politikusokat korrumpál, vagy – ugyancsak megvesztegetéssel és hasonlókkal – saját ügynökeit juttatja vezető politikai és közigazgatási tisztségekbe. Evvel szemben – folytatja továbbra is helytállóan Magyar Bálint – Orbán Viktor pártja a vezető politikai és közigazgatási pozíciók birtokában tesz szert gazdasági előnyökre és teremt vagyonos, rendszerhű uralkodó osztályt, valamint attól megkülönböztethetetlen politikai uralkodó réteget; ez pedig a „maffiaállam” szimmetrikus ellenkezője. Nem érthető, hogy akkor miért kell „maffiaállamnak” nevezni, ha egyszer Magyar szerint sem az. (Hacsak nem a lucus a non lucendo, canis a non canendo3 elve alapján.)

De a félrevezető címke még a kisebbik baj.

Magyar Bálintnak és szerzőtársainak igazuk van abban, hogy az Orbán-féle hatalmi konglomerátum politikai eszközökkel (kényszerrel) hoz létre vagy „nevez ki” – gazdasági értelemben – uralkodó osztályt. De ahhoz, hogy ez a korrekt és a kötetben jól bizonyított tényállítás magyarázatként is megfeleljen, specifikusnak kell lennie, azaz számot kellene adnia arról, hogy ez a módszer miképpen határozza meg az Orbán-rendszer közjogi és politikai természetét, illetve politikai kultúráját.

Hiszen a politikai erőszakkal létrehozott (gazdasági) uralkodó osztály nem újdonság.

Elég föllapoznunk a római történetírókat vagy Shakespeare királydrámáit, hogy lássuk: éppen ekörül folynak – a históriában fölöttébb gyakorta – a hatalmi viaskodások. De nézzük a magyar történelmet: nem rémlik a szerzőknek, hogy a Rákóczi-szabadságharc leverése után a labanc főurak személyében új arisztokráciát nevezett ki a Habsburg-hatalom? Nem hallottak fővesztésről, birtok- és hivatalvesztésről, birtokadományozásról? Miért van Esterházy-palota, Pálffy-palota, Károlyi-palota, és miért nincs Rákóczi-palota vagy Bercsényi-palota? Az opricsnyik és a pomescsik se éppen új találmány.4 (S azt se hihetjük, hogy a KISZ KB szegény munkáscsaládból származó egyik titkára, később a magyarországi polgári demokrácia fénylő csillaga,5 örökölte vagy a szabad piacon szerezte induló tőkéjét, amelyből, hipp-hopp, sok milliárdos cégbirodalom született.) A gazdaságon kívüli állami erőszak – amelynek a legszélső formája a területi hódítás, a gyarmatosítás – mindenkor az egyik legelterjedtebb módszere volt a vagyoni és társadalmi előnyök elosztásának és újraelosztásának, és nincs olyan társadalom, nincs olyan világtörténelmi korszak, amelyben ne játszott volna fontos szerepet. (A köznemes Werbőczy István éppen úgy tett szert akkora földbirtokra, mint a mai Szlovénia, ahogyan mai utódai: a Magyar Bálinték által leírt folyamatok megtalálhatók Acsády Ignác, Grünwald Béla, Ágoston Péter, Szabó Ervin, Szende Pál történeti műveiben, évszázaddal korábban.) Ez a tőkés társadalmakra is igaz, noha a XIX. századi liberális világkorszakban a gazdaságon kívüli kényszert – bár csak a fejlett „anyaországokban”, nem a gyarmatokon és protektorátusokban! – korlátozták, hiszen a fő elosztási mechanizmus a piac lett. Ez a korlátozás egyre szűkebb téren érvényesült a XX. században (még az ún. demokratikus Nyugaton is), miután az állami újraelosztás egyre nagyobb szerepet játszott, ha nem is mindig új uralkodó osztályok megteremtésének célzatával.

Tehát a Magyar-hipotézis, bár helytálló, triviális. Igen, van ilyen, de nem (vagy alig) magyarázza a rendszer természetét.

A Magyar polip c. kötet megdöbbentően apolitikus.

Leírja az 1989 utáni kelet-európai társadalmakban szokványos, új uralkodó osztályokat gazdaságon kívüli kényszerrel életre hívó folyamatok egyikét, de nem képes válaszolni arra a természetesen fölmerülő kérdésre, hogy a hasonló folyamatok mennyiben magyarázhatják a nagyon is különböző végkifejleteket. Hiszen az Orbán-rezsim egyedülálló. Az orosz állam mind Jelcin idején (1991–1999), mind Putyin alatt (1999–) jelentős vagyonhoz juttatott különféle oligarchákat, a két kormányzati rendszer azonban nagymértékben eltér. Arról, hogy a sajátos magyarországi rezsim miért és hogyan különbözik elődeitől, s mi jelentené a specifikumát, úgyszólván szó sem esik. Azonos okokból pedig bajosan lehetne különböző okozatokat levezetni; így a kötet ügyesen elkerüli Orbán Viktor politikájának a politikai aspektusait.

A Magyar-hipotézis a társadalom- és történettudomány figyelmen kívül hagyásával jött létre, ezért se ér sokat nagy garral bemutatott – triviális és banális – igazsága, amely amúgy tagadhatatlan. Arról nem is szólva, hogy in petto az önszabályozó piac – már Polányi Károly által meggyőzően bírált – elvont utópiájára támaszkodik, mintha az állami kényszerektől (így pl. a jogtól) független piaci elosztás-újraelosztás valaha is a valóság része lett volna, afféle – valójában soha nem létezett – „normális” állapot, amelytől az Orbán-rezsim meglepő és kivételes módon eltér. Abból, hogy valami ellenszenves vagy erkölcsileg elfogadhatatlan, nem következik az, hogy nem „normális” vagy szokványos. Az se magától értetődő, hogy föltétlenül magasabb erkölcsi minőségűek azok a tőkések, akik a piacon jutottak a vagyonukhoz.

A Magyar polip íróinak nagybecsű figyelmébe ajánlom továbbá a nagytőkét évszázadok óta szimbolikusan megjelenítő Rothschild-bankház kapcsolatát a Bourbon-, a Habsburg-, a Hohenzollern-, a Hannover- és a Windsor-házzal. Sőt: a Bonaparte-családdal. Ki befolyásolt kit? Nem könnyű megmondani.

Legitimitás és diktatúra

Az ellenzéki politikai irodalom (publicisztika, tanulmány, paszkvillus) általában elismeri a liberális demokráciát megdöntő Orbán-rezsim formális legitimitását. Ez még technikailag se biztos, hogy helytálló. Az a hírhedt trükk, amellyel a Magyar Országgyűlés (akkor még: a Magyar Köztársaság Országgyűlése) 2010-ben kétharmados többséggel fölülbírálta a csak négyötödös többséggel elfogadható köztársasági alkotmányt,6 arra kellett volna hogy késztesse az országházi ellenzéket, hogy egyszer s mindenkorra kivonuljon a törvényhozásból, s ne asszisztáljon a hitvány jogtipráshoz. A kétharmados (csak minősített többséggel elfogadható) törvények számának megsokszorozása, politikai tisztségviselők, közigazgatási és bírói vezetők megbízatásának meghosszabbítása a jelenlegi parlament élettartamán messze túlra azt jelenti, hogy az Orbán Viktor-kormány jelentős hatalmi szférákban többé nem veti magát alá a népakarat mégoly külsődleges döntésének, majd ellenőrzésének se. (Erre adekvát válasz a választások bojkottja lett volna, s a polgári engedetlenség.)

A liberális-demokratikus, polgári köztársaság megdöntésére a nemzeti jobboldalnak nem volt, nem lehetett fölhatalmazása. Az új többség fölesküdött a köztársasági alkotmányra, amelyet aztán ukmukfukk eltörölt. Az új rend hit- és esküszegésen, önkényen, jogtalanságon alapul. Az ún. demokratikus ellenzék és sajtója erre gúnyolódással válaszolt. A nemzeti jobboldal alkotmányba iktatta saját világnézeti preferenciáit, hagyományát és vitatható elveit – amelyeknek természetesen helyük van a közéletben, csak éppen nem lett volna szabad őket ilyen módon rögzíteni egyszer s mindenkorra, kötelezően mindenkire nézve –, beteljesítvén evvel a koronás címerbe egykor hallgatólagosan belefoglalt jóslatot. (Amikor a Kossuth-címert annak idején elvetette az Országgyűlés, néhai Antall József miniszterelnök mindenkit biztosított róla, hogy a koronás változat csak történeti kontinuitást fejez ki, és nem vonja kétségbe az állam köztársasági jellegét.7 Tévedett.)

Az új „Alaptörvény” leszögezi, hogy Magyarország államformája: köztársaság. Ez szemfényvesztés. Az európai politikai hagyományban a köztársaság a népszuverenitáson nyugvó világi állam, amelynek alapelve az egyenlőség. A köztársaságban minden politikai tisztség választáson alapul. A köztársaság nem csupán annyit jelent, hogy az országnak nincs királya: a Horthy-rendszerben se volt, mégsem tekintette, nem is nevezte senki sem az államot „köztársaságnak”. A nemzeti jobboldal nem számolta föl nyíltan és a maga egészében a korábbi köztársasági államrendet, csak jócskán relativizálta – akárcsak az előző államrend másik aspektusát, az alkotmányos-szabadelvű jogállamot. A represszív jogszabályok hosszú sora, a kivételes, eseti intézkedések törvénybe, olykor alkotmányba foglalása, az ellenzéki személyiségek elleni – néha eltéveszthetetlenül „koncepciós pör”-szagú – eljárások, a liberális vagy baloldali köztisztviselők és közalkalmazottak, elsősorban vezetők tömeges leváltása és elbocsátása, a végrehajtó hatalom túlsúlyának további növelése a többi hatalmi ág rovására egyértelműen diszkriminatívvá teszi az új állam gyakorlatát, amely naponta hágja át az alakilag még érvényes és hatályos nemzetközi kötelezettségvállalásokat, egyezségokmányokat, szerződéseket, a föderális (európai) alapjogi és közjogi rendszer fogalmi és intuitív kereteit.

Mindezt az ellenzék bírálta, de az idő teltével egyre halkabban. A vizsgálati fogság időbeli fölső határának eltörlése (súlyos bűncselekmények gyanúja esetén)8 olyasmi, amit nem szabadna eltűrni, akkor se, ha emiatt az ellenzék egyetlen árva szavazatot se kap jövő tavasszal. Márpedig ekörül is nagy a csönd.

Ámde mindezek csak jelenségek.

Lényegük a következő: az ellenzék még mindig azt hiszi, hogy közös talajon áll az országosan és regionálisan, az államban, a korporációkban és a médiákban majdnem teljhatalommal rendelkező jobboldallal. Azt hiszi, hogy a hatalommegosztás – hivatalosan rég föladott vagy elvetett – rutinja még mindig működik. A kormánybírálat hangja ugyan goromba rikács (ami igen gyakran szükségtelenül megbántja a legújabb fejleményekben ártatlan konzervatívok jogos érzékenységét), de a műfaj szerintük még mindig a vita. A vita helye is hagyományos: Országgyűlés, az ún. önkormányzatok képviselőtestületei, a roppantul keveseket elérő balközép sajtó – mintha lehetne vitatkozni a dialógusra immár nem késztethető hatalommal, s mintha még léteznék valóságos parlamentarizmus és valóságos médiaszabadság. Az ellenzék engedményeket tesz a kormánynak s a jobboldalt támogató, irányított, manipulált és szervezett közvéleménynek – például, úgy föst, a büntetés-végrehajtás ügyében, ami szégyenletes –, mintha lehetséges volna az alku.

Más szóval föltételezi, hogy van relatív hatalma és mozgásszabadsága. Holott mindevvel csak alátámasztja az egyre diktatórikusabb hatalom legitimitásának alaptalan vélelmét, másrészt pedig bűnbakként és pofozóbábuként a kormányzati propaganda céljait szolgálja. A Magyar Nemzet két véleményoldalának mintegy háromnegyede a politikailag jelentéktelen, esélytelen ellenzéket támadja. Nem mintha eltúlozná az erejét, hanem nevelő célzattal: akivel így lehet beszélni, avval szóba ereszkedni egyszerre megszégyenítő és veszedelmes. A kormányzati, rendszerapologéta újságírás, blogoszféra, politikai szónoklat, tévéhörgés a kritikát honárulásnak, képviselőit az állam ellenségeinek tekinti, érveikre és invektíváikra fenyegetéssel válaszol.

Az a bizonyos „közös talaj” rég nem létezik. Amikor az ellenzék egyik vezérférfia az ún. rezsicsökkentésre úgy replikázik, hogy inkább jobban szigetelő nyílászárókat kéne beépíteni a házakba, nem azért nevetséges, mert javaslata inadekvát (pedig az), hanem azért, mert mindenki tudja: nincs abban a helyzetben, hogy részletekről vitatkozzék, megszólalásának az égvilágon semmi értelme. Az ellenzék a „közös talajon” állva lényegében legitimnek tekinti és láttatja a köztársaságot megdöntő hatalmi struktúrát, ám ez fordítva nincs így. A hatalom illegitimnek (saját zsargonjában: „kommunistának”) tekinti a zömében újkonzervatív/​neoliberális ellenzéket.

Az ellenzék a kormányzat jogsértéseivel kampányol. Nem fogja föl, hogy a kormányzat többet árt törvényhozással, mint törvényszegéssel, többet árt jogalkalmazással, mint jogtalansággal. A kormányzat és a vele eggyé olvadt vagy általa megteremtett uralkodó osztály kevesebbet árt rendszeridegen korrupcióval, mint rendszerspecifikus elnyomással. Többet árt a magas áfával, mint az áfacsalással. Ha az ellenzék a jogrendet – az Orbán Viktor-i jogrendet – védi, elismeri ennek a rendnek az érvényességét, így íme, mintha mégis lenne „közös talaj”; csakhogy ezen a talajon az ellenzék nem állhat a lábán, innen ugyanis (az általa elismert jogrend értelmében) ki van zárva.

Így aztán az ellenzék nem képes fölmérni, hogy mi veszett el. Ragaszkodnia kell ahhoz a – valószínűleg – tévhithez, hogy itt választást nyerhet, tehát az ellenfele, habár kissé fura, mégis hagyományos vetélytárs, akivel a választóknak tett ajánlatok révén versenyre lehet kelni. Evvel önmagát és a közönséget is megtéveszti. Az ellenzék egyrészt avval vádolja a radikális jobboldali kormányt, a központi és a helyi közigazgatást, hogy a köztársasági rend ellentétét erőltette az országra, másrészt pedig úgy viselkedik, mintha mi sem történt volna.

A paradoxon az egészben az, hogy voltaképpen igenis van „közös talaj”, csak épp nem a jog és nem a politikai, uralmi módszerek és szabályok tekintetében.

„A munkaalapú társadalom” és a liberálisok

A (mai, magyarországi) liberális publicisztika a nemzeti jobboldal népszerűségének és erejének szörnyű csodáját javarészt annak tulajdonítja, hogy – amint az az uralkodó osztályok reakciós politikai irodalmában már több ezer esztendeje szerepel – a nép irracionális, a népet a legszűklátókörűbben értelmezett anyagi érdekek és etnikai kirekesztő szenvedélyek mozgatják, a nép ki van szolgáltatva tömeglélektani tébolyoknak; továbbá annak, hogy a nép szolgalelkű, szívesen aláveti magát valamely keménykezű vezérnek; a nép ostoba, képtelen saját érdekét kiszámolni, megérteni, képviselni, megvédelmezni; a nép tudatlan, nem ismeri nyomorú helyzetének mozgatórugóit és a helyzet rendelkezésre álló alternatíváit; a nép erkölcstelen, irigyli mások jó sorsát, elkívánja mások javait, mindent felelőtlenül csak magának akar, közömbös számára a közjó, a közérdek és a szabadság.9 A „populizmus” nevű papírtigrisről máskor írok majd.10

Szerény nézetem szerint ez nemcsak ellenszenves véleményhalmaz, hanem ráadásul téves is. Azt én is sajnálatosnak tartom, hogy a magyar nép – habár sok tekintetben megtévesztik, de erről aligha tehet, hiszen értesüléseit és nézeteit mindenki az intézmények által közvetített uralkodó kultúrából szerzi be – jelentős része pillanatnyilag a nemzeti jobboldalt támogatja, habár a hozzáférhető adatok szerint még így is elégedetlen az etnokonzervatív kormány teljesítményével. De ez a támogatás csöppet sem érthetetlen.

A 2008 óta tartó gazdasági világválságnak sokféle oka van (s itt a szorosabban vett gazdaságiak mellett szerepelnek műszaki-tudományos, demográfiai, geopolitikai, katonai, ökológiai tényezők is, hogy olyasmiről ne is szóljunk, mint a nemzetközi munkásmozgalom de facto megszűnése, ami azért nem csekélység), de ott van közöttük a neoliberális-neokonzervatív gazdaságpolitika is. Ezt mindenki tudja. Az Orbán-rezsim retorikailag, de olykor – ritkán – a gyakorlatban is szembeszáll evvel, ami sokak nem egészen indokolatlan elismerését váltja ki. De ez még nem volna elegendő.

Az Orbán-rezsim – s ez a legfontosabb! – világossá tette a legnagyobb nyilvánosság előtt, hogy tudomása van a magyar nép többségének kétségbeejtő helyzetéről, ezt a helyzetet nem hazudja el, hanem mintegy részvétét nyilvánítja, és megígéri, hogy kísérletet tesz ennek a pokoli, kiúttalannak tetsző állapotnak az orvoslására. Különösen élesen tudatában van legfontosabb bázisa, a középosztály egzisztenciális szorongásának, a deklasszálódástól való páni félelmének. Ha a középosztály elveszti lakását, autóját, telefonját, a nagyszülők nyugdíját, a gyerekek ösztöndíját, akkor vége a világnak, azaz a polgári civilizációnak. Ezért a kormány megkísérli a devizaadósok helyzetének enyhítését és csökkenti az energiaárakat.11 A szükségessé vált megszorításokat közvetve, a tőkés vállalatok különadói révén hajtja végre (tehát az új megélhetési nehézségekről a közönség szemében a bankok, a távközlési cégek stb. tehetnek).12

A középosztály – a kapitalizmus általános ideológiájának megfelelően, amelyet persze az ellenzék is oszt – azt képzeli, a tőketulajdon nélküli, de egyelőre még a tőke–munka kontinuumba illeszkedő hivatalnokok, értelmiségiek, szakmunkások megmentése az erény, ebben az esetben szorgalom, munkakedv, vállalkozó szellem, takarékosság függvénye. A strukturális (tehát szükségszerű, elkerülhetetlen) munkanélküliséget (elsősorban) az érintettek erkölcsi hiányosságainak tudja be. „Nem szeret dóóógozni” – ez ma a legsúlyosabb vád. Ennek az általános ideológiának a mostani válság körülményei között pszichológiailag óhatatlanul bekövetkező kiélesedése kedvez annak a fölülről lefelé vívott osztályharcnak, amely az aktuális politikai világhelyzet fő jellemzője.

Az osztályharc fölülről e percben – olykor „antikapitalista” álarcban – a piacon megélhetést nem találó, ezért segélyre szoruló rétegek, nemzedékek és etnikumok ellen folyik.

Ez az osztályharc olyan mértékben jelenti az emberi szolidaritás fölmondását, ahogyan ezt 1789 óta soha nem tapasztaltuk. (A fasizmus „preventív ellenforradalmának” kivételével, amely természetesen a mainál is sokkal rosszabb volt.)

És ez „világjelenség”; nincs különösebb magyar specifikuma.

A „munkaalapú társadalom” azt jelenti, hogy fönnmarad az állam redisztribúciós szerepe, csak ez immár nem „perverz újraelosztásként”, hanem nyíltan antiegalitárius állami beavatkozás gyanánt valósul meg. Ráadásul Orbán Viktornak ez a fontos politikai fogalma nem tesz különbséget a „vállalkozó” (a tőkés) „munkája” (üzleti és vállalatvezetési tevékenysége) és a bérmunkás munkája között: úgy tünteti föl – s ebben láthatólag az ellenzék is egyetért vele –, hogy a különbség vagy ellentét nem a tőke és a munka, hanem a tőke–munka kontinuum normális és a dologtalan segélyezettek patologikus világa között áll fönn – ami teljes összhangban van a mai nyugati mainstreammel, amely a neokonzervatív fordulat (Thatcher, Reagan, ill. Blair, Schröder stb.) óta fölszámolta a szociális törvényhozást.

Evvel az ellenzék látszólag nem ért egyet, amennyiben az egész problémakötegből kiemeli a cigánykérdést – a szociális segélyezés visszaszorítása csakugyan aránytalanul súlyosan érinti a romákat. Azonban itt nem pusztán diszkriminációról van szó. „Rassenkampf ist Klassenkampf” – írta a nagy szociáldemokrata (ausztromarxista) teoretikus és munkásvezér, Otto Bauer. Merő diszkriminációnál sokkal rendszerszerűbb a dolog. A hatalom ma bünteti a munkanélküliséget („közmunkával” – amelyet a minap azért bírált az egyik magyar ellenzéki vezető, egyébként korábban szakszervezeti ember, mert „nem elég hatékony”, „nem átgondolt” és „pazarló”). Bünteti a hajléktalanságot. De miközben maga mellé akarja állítani a szakmunkásság maradékát, bünteti a munkásosztályt is: minden érdemleges tiltakozás nélkül képes volt elfogadtatni az Európában egyedülállóan represszív Munka Törvénykönyvét,13 gyakorlatilag megszüntette az ún. közismereti tárgyak oktatását a szakiskolákban (hadd maradjon tudatlan a proli: ez igazán klasszikus burzsoá osztálypolitika),14 fatálisan meggyöngítette a szakszervezeteket és í. t.

Mindezek ellenére az új jobboldali állam elismeri a súlyos gazdasági és társadalmi problémák meglétét, és vállalja, hogy megpróbál segíteni a honpolgárokon. Mi egyéb volna a modern állam fő föladata? Evvel szemben az ellenzék – noha joggal mondhatná, hogy a polgárvédő intézkedések részrehajlók, egyoldalúak, igazságtalanok és a legtöbb esetben látszólagosak – mintha azt sugallná, mindezekkel az államnak nincs különösebb dolga: ha „kiszámíthatóságot”, „biztonságos, előrelátható gazdasági környezetet” teremtenek, „jönnek” majd a befektetők, és mintegy spontánul megoldódnak a gazdasági-szociális „gondok”. Ha valaki nem óhajtja az államot bevonni a legsúlyosabb problémák megoldásába, vajon miért törekszik rá, hogy átvehesse az állam vezetését?

Összefoglalva: a magyar nép egyáltalán nem viselkedik irracionálisan, amikor – noha többségében elégedetlen a kormánnyal! – nem nagyon támogatja az ellenzéket, s így elégedetlensége nem talál kifejezést (ebben sem a nép a hibás, hanem az abnormális politikai- és pártszerkezet), aminek a következtében a Fidesz–KDNP fogja megnyerni az országgyűlési, európai és helyhatósági választásokat. Mivel nincs valóságos alternatíva. Ezt szerény nézetem szerint a magyar nép élesen látja, jól, okosan. Az Orbán-kormány keveset tesz, de nagyjából azokkal a témákkal foglalkozik, amelyek a nép szükségleteinek szemszögéből döntőek. Ebből helytelen volna azt a következtetést levonni, hogy a nép helyesli a politikai tisztogatást a közigazgatásban, a kultúrában, a fölsőoktatásban, a tudományos kutatásban, helyesli a nyilvánosság korlátozását, a médiák egyirányúsítását, a szervilis hivatalos közbeszédet. A nép sajnos helyesel mindenféle szörnyűséget – a tekintélyelvű rendszabályok százait –, ezek azonban az „osztályharc fölülről” következményei, ami pedig a mai társadalom realitása; nem a nemzeti jobboldal találta ki, ő csak kihasználja.

A jobboldali kormányzat tényleg csak a középosztályon akar segíteni, de az ellenzék – úgy látszik – még a középosztályon SE. Ráadásul a kormányzó jobboldal még a legszegényebbek problémáival is foglalkozik – a represszió és a jótékonykodás jellegzetes konzervatív keverékével –, ez pedig észlelhető, akármennyire ellentmondásos is. Az elháríthatatlan strukturális munkanélküliség körülményei között ugyan mit vár az ellenzék a választóktól?

A „közös talaj” politikai értelemben persze a kommunistaellenesség. Mindkét „oldal” (gondolom, nem én vagyok az egyetlen, aki az elmúlt pár évben meggyűlölte ezt a rossz metaforát) „kommunistának” nevezi a másikat. Persze soha nem világos, hogy „kommunistán” a szovjet típusú államkapitalizmusok teljes tapasztalatát értik-e (arról említés se tétessék, hogy a benne olykor föl-fölvillanó emancipatorikus tendenciákat-e), vagy az ettől nagymértékben független filozófiai „projektet”. De hát látjuk, hogy mit.

A kormányzó jobboldal egyrészt kommunistának nevezi a genealógiai értelemben a kommunista (ritkábban a szociáldemokrata vagy anarchista) irányzatokból származó tendenciákat (többnyire kivéve 1956-ot) meg az újbaloldal és 1968 „irtózatos” (antiautoritárius) örökségét, másrészt pedig a nyugati polgári baloldal áramlatait (antirasszizmus, antietnicizmus, antinacionalizmus, feminizmus, nemzetköziség – azaz szolidaritás az elnyomott, szegény népekkel –, antiklerikalizmus, laicizmus, kulturális modernizmus, hiperkritikai szellem stb.). Hiszen élő kommunisták (a szónak akár jó, akár rossz értelmében) alig vannak Magyarországon – nem róluk van itt szó. De a jobboldal által bűnbaknak kijelölt csoportok (munkanélküliek, romák, fogyatékkal élők, a „nemzetközi zsidóság”, a szomszédos országok etnikai többsége, „a Nyugat”, a melegek, a színesbőrűek) iránti rokonszenv, együttérzés vagy akár csak a diszkriminatív indulat hiánya: „komcsi”.

Az ellenzék pedig olyan, a kapitalizmust – siker esetén – megerősítő intézkedéseket tekint „kommunistának”, mint teszem azt az energiaszolgáltatók (kivásárlással véghezvitt) államosítása,15 mintha a radikális piaci fordulatot nem az állam csinálta volna meg, ahol megcsinálta. Az október 23-i, szánalmas ellenzéki seregszemle egyik befolyásos szónoka „újkommunistának” nevezte az Orbán-rezsimet.16 A „balliberális”, mérvadó ellenzéki sajtó szüntelenül a Kádár-rendszerrel veti össze az Orbán-rendszert, ami mindkettőre nézve sértés. Ezek az analógiák teljességgel légből kapottak. A reálszoc rendszerekről sok rosszat lehet elmondani (csakugyan rendőrállamok, diktatúrák, gyakran tömeggyilkos diktatúrák voltak), azt viszont nem, hogy a gazdagok uralmát testesítették volna meg, mint majdnem minden más berendezkedés a történelemben. Az Orbán-rezsim pedig maradéktalanul plutokratikus, akárcsak elődei 1989 óta. A modern társadalmakban mindenkor nagyfokú, intenzív az állami beavatkozás. Az ellenzék csak redisztributív intézkedéseket tekint állami beavatkozásnak, mintha kormányzása idején nem állami eszközökkel mozdította volna elő a radikális piaci fordulatot, s mintha pl. a privatizáció nem állami kényszer folytán ment volna végbe. Az etatizmus a kapitalizmus egyik jellegzetes alakváltozata. Az a kelet- és közép-európai kapitalizmus, amelyet az egykor hatalomra került kommunista pártok félig-meddig megszüntettek (bár maguk se tudtak, csak nagyon kis részben, áthatolni a tőkés horizonton), maga is etatisztikus volt (mint tudjuk, a régi szociáldemokrácia – sőt, még Lenin és Trockij is – ezért meg a tőkekoncentrációnak és a tőke társadalmasodásának magas foka miatt reménykedett, alaptalanul, a „könnyű átmenetben”).

Tagadhatatlan, hogy az antidemokratikus politikai rezsimek vonzódnak az etatizmushoz (bár pl. az olaszországi fasiszta rendszer gazdaságilag kezdetben liberális volt!),17 de az etatizmusnak nemcsak proletár vezetés alatti, egalitárius, az ipari munkásságnak kiváltságokat biztosító – közkeletűen „kommunistának” nevezett – variánsai vannak, hanem (legkésőbb Bismarck óta) egyebek is. Az ellenzék a maga mély antiegalitarizmusa folytán egyenlősítéssel gyanúsítja modern történelmünk leginkább antiegalitárius rendszerét (vö. egykulcsos személyi jövedelemadó; vö. magas forgalmi adó; vö. adójóváírás eltörlése; vö. minimálbér megadóztatása; vö. forráskivonás az egészségügyből és a fölsőoktatásból; vö. a munkanélküli-segély folyósítási tartamának megkurtítása); majd csodálkozik, hogy nem veszik komolyan. Hiszen a kapitalizmuson belül a forgalmi szférával szembeni bizalmatlanság, a hitelintézetek elleni kampány: ez nem a kommunisták, hanem mindig is a szélsőjobboldal taktikája volt.18

Ez itt a „közös talaj”, amelyen a két „oldal” áll. Ezért az ellenzéknek a – benyomásom szerint – őszinte demokratikus frazeológiája groteszkké válik. Hiszen még a kudarcot vallott szocialista/​liberális kormányok is próbálkoztak az arányos közteherviselés bizonyos elemeinek a bevezetésével: bár a tőkés vállalatok profitjához nem nagyon nyúltak, de a gazdag egyének kiváltságait (egyéni kiváltságait) legalább nem növelték; a szegényeken nem segítettek, de legalább nem folytattak ellenük háborút. S az ellenzék ezen a ponton az Orbánénál mértéktartóbb adópolitikát javasol. Ez akkor is helyeselhető, ha egyértelmű: itt nem kellene nagy ellenállással számolnia a tőke képviselői részéről. Hiszen ez utóbbiaknak nem a személyi jövedelemadó a lényeges.

A „munkaalapú társadalom” jelszava – azon túl, hogy a segélyezetteket erkölcstelen, alacsonyrendű csőcseléknek tünteti föl, és osztályszolidaritást sugall a tőkések és a munkások között, szemben a szubproletariátussal, a prekariátussal, a hátrányos helyzetű, diszkriminált („kirekesztett”) kisebbségekkel, a betegekkel, a gyerekekkel és az idősekkel (továbbá gyanakvást kelt a „hasznot nem hajtó”, „szubverzív” művészek és kutatók iránt) – azt a sikerkultuszt fokozza, amely a polgári társadalom egyik legellenszenvesebb sajátsága. A korábbi (premodern, prekapitalista) társadalmak a „kiválók”, a „nemesek” kasztját ismerték el és magasztalták, s lenézték a „hitványak”, a „nemtelenek”, a földtúró együgyűek alacsonyrendű testi szenvedélyektől nyűgözött, irracionális, gyáva, szolgalelkű söpredékét (a „paraszt” szláv eredetű szó, együgyűt, tehát ostobát jelent, s még ma se dicsérő jelző: „maga paraszt!”, mondják, hatvannyolc esztendővel Bartók Béla halála után még mindig). A polgári társadalomban senki nem születik kiválónak; itt az a kiváló, aki a szüntelen versenyben győz. Orbán Viktorban is a győztest csodálják még ellenfelei is. A „kemény munka” dicsőítése – amelyről mindenki tudja, hogy szenvedés és megaláztatás forrása, s amelyet évezredek óta minden nagy civilizáció és világvallás szerencsétlenségnek és/​vagy isteni büntetésnek tart – elleplezi a verseny megnyeréséhez szükséges két tényezőt: a furfangot és a szerencsét. „Aki dolgozik, az boldogul” – mondta a magyar polgári társadalom ravaszdi alapítója, Kádár János, de ő a maga újraelosztó-egalitárius világrendszerének romjain még félig-meddig hitt ebben a marhaságban; erre ma már nincs mentség.

A balközép ellenzék is „munkahelyteremtésről” habog: ennek természetesen semmi értelme nincs akkor, amikor a társadalom újratermeléséhez szükséges javakat – a technika fejlődése folytán – a munkaképes lakosság töredéke is képes előállítani. A többieket – nyilvánvalóan – el kell tartani valahogy, ezt azonban mindenki (mindenki, akinek hatalma van) visszautasítja. A tőke–munka kontinuumból kizuhantakon a furfang és a szerencse sem segíthet. A polgári társadalom megőrzésével – azaz radikális társadalmi forradalom híján – ezt a problémát csak az újraelosztó állam „kezelheti”; a liberálisok valaha érdemdús antietatizmusa elavult. Nem az a kérdés, hogy jelentős-e az állam szerepe (mindenképpen nagy), hanem az, hogy milyen irányú az állam politikája; mint mindig: egyenlőség vagy egyenlőtlenség? – szabadság vagy tekintélyuralom? – gondoskodás vagy büntetés? Az Orbán-rezsim azt a látszatot kelti, mintha a közjavakat (államosítással) a köz ellenőrzése alá helyezné – „köz” nincsen, csak kőkeményen önző osztályállam, tehát ez csalékony illúzió vagy szemfényvesztés –, evvel azonban (legalább ideológiailag) inkább áll összhangban a korkívánatokkal és a korszellemmel, mint a liberális magyarországi ellenzék avíttas államtalanító mantrái.

Ha az ellenzék csakugyan harcba szállna az egyenlőtlenséggel, a társadalmi igazságtalansággal, akkor legalább annyit kockáztatna a „nemzetközi színtéren” (tehát a globális kapitalizmus intézményeivel szemben), mint a jelenlegi rendszer.

Európa

A jelenkori magyar etnicizmus19 Európa-ellenessége rendkívül mély gyökerekkel rendelkezik; ezekre nyomban visszatérek.

De előbb látni kell, hogy – kissé sematikusan szemlélve a dolgot – itt most kétféle etnicizmus áll szemben egymással: az autoritárius jobboldalon a nyugati társadalmakkal szembeni utálat és bizalmatlanság, a „szociálliberális” ellenzéken a keleti társadalmakkal szembeni mély megvetés. Az ellenzéki publicisztika legközkeletűbb szemrehányása a kormányzatnak címezve: Keletre viszi az országot, holott mi 1989-ben a Nyugat mellett döntöttünk. (Megjegyezném, hogy én még liberális koromban is azt írtam, hogy a szabadság nem földrajzi fogalom, de ez mellékes.) Az ellenzék „Európát” és a „Nyugatot” a szabadság szinonimájaként emlegeti, mintha a Nyugat nem a Habsburg-monarchia és a Harmadik Birodalom formájában gyakorolt volna befolyást hazánk történelmére, a jobboldal pedig a Kelethez vonzódik ma, mintha az Oszmán Birodalom és a Szovjetunió… De nem is folytatom. A kuruc és a labanc előítéletek élnek, ám a kuruc múlt fölszabadító, plebejus elemei nélkül.

Evvel magyarázható, hogy a Nyugat-Európán átsöprő rasszista gyűlölethullám a kelet-európaiakkal szemben20 semmiféle visszhangot nem váltott ki Magyarországon (a „nyugatos” román miniszterelnök, a „szociáldemokrata” Victor Ponta egyenesen helyeselte David Cameron brit miniszterelnök aljas szónoklatait és javaslatait saját honfitársai ellen, akárcsak annak idején [2007–2008] a korábbi, jobboldali-„liberális” külügyminiszter, Adrian Cioroianu): az ellenzéken azért nem, mert az itt uralkodó előítélet szerint nyugat-európai kormány nem lehet rasszista, a kormánypárti sajtóban azért nem, mert a célba vett kelet-európaiak főleg románok, bolgárok és leginkább: cigányok.

Tehát sem a Kelet-barát, sem a Nyugat-barát etnicizmus nem segít benne, hogy mi, kelet-európaiak, megvédhessük magunkat.

Ami pedig az Európa-ellenesség magyar gyökereit illeti: már a XIX. század végén „kozmopolitának” és „nemzetidegennek” tekintették a Rajnától nyugatra fekvő országok „szellemisége” iránti rokonszenvező érdeklődést (a németbarátság – az akkor a reakció nemzetközi központjának számító Poroszország iránti előszeretet – soha nem számított [mostanáig, amikor Németország liberális] „kozmopolitának”). Ez politikailag egyértelmű jelentést hordozott: 1848-i forradalmunk eszmerokonságban állt az 1848-i párizsi forradalommal. Franciaország egalitárius volt, antifeudális és antiklerikális, erős szocialista munkásmozgalommal és modernista kultúrával. A liberális Anglia és az Egyesült Államok a maguk polgári anyagiasságával és prózaiságával, szólásszabadságával és mozgékonyságával szintén borzolták a hűbéri-konzervatív idegeket. Párizs volt a magyar baloldal Bakonya. Ráadásul a francia, a brit közvélemény élénken helytelenítette a magyarországi nemzetiségek elnyomását, rokonszenvezett a románokkal, a szerbekkel, a csehekkel, fölháborodott a parasztok nyomorán, írástudatlanságán és csendőri üldözésén, megütközött a munkássággal szembeni terror jelenségein. A világon egyedülállóan korlátozott szavazati jog, a feudális parlament, a harsogó sovinizmus szintén heves ellenszenvet keltett – tegyük hozzá, megérdemelten. (Egyébként még a korabeli Ausztriában is megdöbbenéssel vegyes viszolygással nézték azt, ami Magyarországon folyt, különösen Tisza István alatt.)

A nyugati modernizmus kultúráját és politikáját a magyar (és persze általában a kelet-európai, mindenekelőtt az orosz) reakció a baloldali fölforgatás forrásának, a hagyomány, a vallás és a nemzet ellenségének tekintette. A Régi Rend – amely védelmezőinek a szemében mindig „a természetes rend” – belső ellensége (ezt Oroszországban jellegzetesen „nihilistá”-nak nevezték) egyben szükségképp a külhatalmak (no meg „a nemzetközi zsidóság”) szövetségese kellett hogy legyen. Ezt a hagyományos magyar uralkodó osztályok még akkor is így gondolták, amikor az antant román és francia csapatai segítették őket vissza a hatalomba az 1918/19-i forradalmak után, de vélekedésüket Trianon (a versailles-i békerendszer) a jobboldali eszmekincs egyik fő ékességévé tette. (Az első világháború előtti magyarországi nemzetiségi kérdés ekkor tűnt el – alkalmasint végérvényesen – a magyar történelmi emlékezetből.) „A baloldal időnként ráront a nemzetére” – ez a közhely több mint évszázados. (Mellesleg: a Komintern volt a versailles-i békerendszer legnagyobb ellensége.)

Bármennyire hagymázos ez a képzelgés, az ellenzék ráerősít avval, hogy álláspontját nem elvekből, hanem az állítólagos (valójában nem létező) európai konszenzusból vezeti le. „Ilyesmi Európában nem lenne lehetséges” – zokogja az ellenzéki sajtó: ez hol igaz, hol nem. (Nem szólva a Nyugat áhítatos, provinciális és tényellenes kultuszáról a balközépen, beleértve a reakciós senkik iránti nagyrabecsülést.21 A Magyar Nemzet ezt ájult Putyin-imádattal viszonozza…)

Nem az a hiba, hogy ellenzéki személyiségek hajlandók nyilatkozni nyugati lapoknak, s nem kímélik Orbán Viktor rendszerét – ugyan miért kímélnék? –, hiszen csak a vak nem látja, hogy nem az országot, hanem a politikai vezetését bírálják. A hiba abban van, hogy érvelésükben ingatag, mulandó történelmi alakulásokra támaszkodnak, s emiatt olyan mítoszt alkotnak Európáról, amely még legendának is meglehetősen elhihetetlen. A liberális Európa (alaptalan) mítoszának az a következménye, hogy – összhangban a nép iránti bizalmatlanság ellenszenves, indokolatlan és antidemokratikus szokásával – föltételezik: a „művelt Nyugaton” nem volna lehetséges „irányított-” vagy „vezérdemokrácia” (hogy ez egyszer ezt a butuska szólamot ismételjük: az ilyen „demokrácia” ugyanis egyáltalán nem demokrácia), ezt csak a mi kelet-európai népeink rossz tradíciói és beidegződései okozzák. (A modern történelem mégoly futó áttekintése is bizonyítja, hogy ez szamárság. Hány évszázadig tűrték a nyugat-európai fölvilágosult népek a gyarmatosítás borzalmait?)

A Fidesz–KDNP – mint említettem, ennek is megvan a saját népmegvető diskurzusa, amely persze szintén a neoliberális duma egyik változata: a keményen dolgozó vállalkozó-és-munkás szembeállítása a szorgalmas adófizetők pénzéből élősködő underclass társadalomellenes heréivel, akik szeretnek beleülni a készbe, várják a sült galambot és í. t. – fokozatosan magáévá tette a hagyományos magyar reakció régi elfogultságait, különös tekintettel az ún. konstruktív/​destruktív ellentétre.

A „konstruktív” magyar ember (szerb ember, lengyel ember stb., mindenütt a helyi reakció szerint) a rendet szereti, azaz a hagyományos társadalmi és értékhierarchia, az engedelmesség, a tisztelet, a fölsőbbség, a szorgalom híve, az egyház és a hadsereg támogatója, rang- és úrtisztelő, a represszív szexuális morál betartója, a szigorú gyermeknevelés, a kemény büntetőjog híve, ezen felül hazafias – azaz a mindenkori nemzeti állam önföláldozó, önkéntes szolgája – és könnyen mozgósítható mindenfajta lázadás ellen. Mivel ezt a rendet valamilyen értelemben rendre „természetesként” definiálják, a „destruktív” ember, a fölforgató és izgató-lázító, lévén a föntiek egyenes ellentéte, egyrészt egészségtelen lény, aki kudarcait kompenzálja túl, másrészt nem része az „organikus” etnikai (tévesen „nemzetinek” is nevezett) közösségnek. Tehát – a reakciósok szerint – nem a „destruktív” személyek és csoportok nézeteivel van baj, hanem a természetükkel.

Nem tévednek, hanem idegenek.

Ezt a hitregét könnyedén vissza lehetne utasítani, ha a mai liberális „közbeszélők” nem a magyar nép „antidemokratikus” természetében keresnék – az iméntiekhez sajnos fölöttébb hasonlóan – a hibát. Vannak ún. európai magyarok, akiknek a természete, úgy látszik, eltér az ún. ázsiai magyarokétól. Ám az „idegenszívű”, „nyugatos” magyarok legjobbjai – Ady, Bartók – ezt nem így látták.

Gyűlölöm dancs, keleti fajtám,
Mely, hogy kifáradt, engemet adott,
Ki sápadtan fut Napnyugatra,
Hogy ott imádja Urát, a Napot.22

Ezt írta Ady. Látszólag szó szerint azt, amivel a reakció vádolta a nyugatosokat. Csakhogy ez: „gyűlölöm a fajtám”, nem azonos evvel: „gyűlölöm a fajtátokat”. Márpedig a jobboldal nem az előbbit, hanem az utóbbit mondja a baloldalnak.

A reakció azt állítja, hogy aki ellentétet tételez föl elnyomók és elnyomottak között, az nem magyar. A mai liberalizmus azt állítja, hogy aki ellentétet tételez föl elnyomók és elnyomottak között, az nem európai. Az előre elrendelt társadalmi harmónia tana konzervatív tan. Az ellenzék is konzervatív, csak nem tud róla.

„Európa” és „a Nyugat” persze ma neoliberális gazdaság- és szociál- (antiszociál-) politikát jelent, globalizációt, még további privatizációt, a közjavak szétosztását tőkés magánvállalatok között.23 Orbán Viktor az IMF „kipaterolásával” megszabadult a nemzetközi tőkés pénzügyi intézmények nyomásának jelentékeny részétől, ennek a föltétele viszont a monetarista politika legfontosabb föltételének – az ún. költségvetési egyensúlynak – a legszigorúbb betartása. Ezért a rezsicsökkentés (amelynek révén ma Magyarországon a legalacsonyabbak az energiaárak Európában, ami mégiscsak eredmény!) úgy lehetséges, hogy a népjóléti büdzsére szánt egyéb összegeket csoportosítják át – nem a tőke profitjából vonják el –, ami más pontokon koncentrálja a nyomort. Természetesen nem a szegények kapnak valami pótlékot, hogy bírják a gáz- és villanyszámlát, hanem mindenki kevesebbet fizet, ami – ahogy ezt már unásig kimutatta a megmaradt független sajtótöredék – természetesen a jómódúaknak kedvez. Mindazonáltal még ez a szerény intézkedés is – akárcsak a devizaadósok föltétlenül indokolt megsegítése – kiváltja a „Nyugat” helytelenítését.

Orbán Viktor sok tekintetben neokeynesiánus gazdaságpolitikája nem sátáni, de persze hiányzik belőle a népjóléti állam eredeti koncepciójának minden emancipáló és egyenlősítő aspektusa. A miniszterelnök nagyon jól tudja, ha nem lassítja a középosztály lecsúszását, deklasszálódását, akkor veszélybe kerül a stabilitás. Ha ezrével kerülnek az utcára a lakáshitelt fölvett kis- és középpolgárok, elérkezik a szélsőjobboldal nagy pillanata. Ezt, amennyiben hatalomra kerülne, a balközép is megértené, és hasonlóan cselekednék. De ebben a percben a magyarországi középosztály „Európát” és a „Nyugatot” okolja, mert gáncsot vet a megmentésére elszánt „nemzeti kormánynak”.

Ebben a helyzetben kellene értékelnie a hazai közvéleménynek az európai intézmények és az európai sajtó támadását az alkotmányosság és az emberi jogok megsértése, a hatalmi visszaélések, a végrehajtó hatalom túlsúlya, az ellenzéki politika, a kritikai szellem, a baloldali kulturális tendenciák eltiprása miatt, olyan helyzetben, amelyben az elsősorban védelmezett csoportok amúgy is népszerűtlenek. Amit a jobboldali médiák „fasisztázásnak” és „antiszemitázásnak” hívnak (mintha nem a fasizmus és az antiszemitizmus lenne a probléma, hanem a bírálatuk, olykor persze túlzó vagy némely esetekben téves bírálatuk), valósággal hisztérikus őrjöngést vált ki a nemzeti középosztályban. S mivel az Európai Unió nem szövetségi állam, a magyar kormány sűrűn ismétlődő elmarasztalása – amelyben kínosan vegyül az emberi jogok védelme a globális tőke védelmével – még eredménytelen is, azon fölül, hogy a szándékolttal ellenkező néplélektani hatást vált ki. Az „európai”, a „jogvédő”, a „liberális” – ez mind „magyarellenes” kozmopolitát és judeoplutokratát jelent – szitokszóvá vált, s a tárgyilag teljesen indokolt és helytálló Tavares-jelentés24 megszavazói honárulóknak, ill. a nemzet ellenségeinek minősültek (egyszerre kommunista és ultrakapitalista szörnyeknek; megjegyzem, a kommunizmus és liberalizmus „azonossága” régi náci toposz).

Az ellenzék tágra nyílt szemmel sétált bele ebbe a csapdába: eltűrte, hogy a polgári demokrácia, az alkotmányosság, az alapjogok európai védelmét a magyar államérdekkel ellentétesnek tüntessék föl; nem mondta el, hogy a szabadságjogok védelme – a nemzetközi arénában is, sőt: különösen ott – hazafias kötelesség, és nem tudta elkülöníteni az indokolt külföldi bírálatokat az indokolatlanoktól, vagy azonosította magát avval is, amivel nem lett volna szabad, vagy mentegetőzött amiatt is, amire büszkének kellett volna lennie. Right or wrong, my Europe – ez volt az ellenzéki sajtó álláspontja.25 Az föl se merült, hogy Európa épp annyira megérett az átalakításra, mint Magyarország. Az se, hogy a nemzeti függetlenség érték lehet. A kelet-európaiakkal szembeni xenofób, rasszista, kirekesztő nyugati politikák és médiaszenny ellen – tudtommal – komolyabban csak Balázs Gábor26 és én írtunk a magyarországi sajtóban: ez botrány.

Bár a dicséret Pesten nem szokás, hadd emeljem ki Andor Lászlónak, az Európai Bizottság tagjának bátor és intelligens akcióit a kelet-európai bevándorlók érdekében, szembeszegülését a nyugat-európai idegengyűlölő mocsokhullámmal (és a brit kormánnyal). Nem sok hivatalos embert lehet ebben a rémséges ügyben megdicsérni.27

Orbán Viktor

Nem tagadható, hogy Orbán Viktor jelentős államférfi. Valószínűleg történelmi alak. Ha 2018-ig vagy 2022-ig kormányozhat, ő is a nagy magyar konszolidálók közé tartozik majd, mint Tisza István, Bethlen István, Kádár János. Tisza István az első világháborúba és Trianonba vezette a nemzetet, Bethlen István a gazdasági világválságba és – szándéktalanul – a szélsőjobboldali hatalomátvételbe, közvetve tehát a második világháborúba, Kádár János a gazdasági összeomlásba és a szocialista projekt végső vereségébe.

Hogy milyen lesz a katasztrófa, amelybe ez a nagy formátumú politikus vezeti hazánkat, még nem világos, de valamennyien érezzük, hogy katasztrófa közeleg.

Rendszerének megítélését a liberális illúzió akadályozza. A rendszerváltó liberálisok azt képzelték, a rendszerváltás nyomán megszülető polgárság olyan lesz, mint a Thomas Mann, Marcel Proust, Márai Sándor, Robert Musil megörökítette polgárság. Pontosabban azt, hogy olyan lesz, mint Mann, Proust, Márai, Musil, nem is az általuk megírt polgárok: érzékeny, finom, művelt, muzikális, literátus értelmiségiek, toleráns és megértő szabadelvű humanisták, kifinomult olvasók, gyűjtők és műértők, jótékony, fejlett szociális érzékű, fölvilágosult világpolgárok.

Ilyenek is akadtak valaha (kevesen), de a valóságos burzsoázia persze nem ilyen. A polgárság dolga az üzlet. Márpedig a profit megszerzéséhez, a vagyon növeléséhez, az előny fokozásához az üzletnek kedvező, a társadalmi riválisokat (mindenekelőtt a munkásokat) meg a többi tőkéseket kordában tartó, s a jogot ehhez simulóan alakító, erős államra van szükség.

A magyarországi burzsoázia a maga egészében Orbán Viktor táborában, a radikális nemzeti jobboldalon található. Orbán Viktor és rendszere nem az általa néha emlegetett plebejusokat védi a versenytől, a konkurenciától, hanem a magyar polgárokat, olykor – ha lehet – a kispolgárokat is. Ez a polgári rendszer, amelyről a liberálisok hajdan csak ábrándoztak, de amelyet – a lehető legbrutálisabb, legsportszerűtlenebb, legönzőbb módon – Orbán Viktor és szövetségesei teremtettek meg.

Ez a rezsim csak látszatra „nemzeti kapitalizmus”. A miniszterelnök védi ugyan a maga autoritárius – antidemokratikus, antiliberális és antiszociális – rendszerét a nemzetközi tőke bizonyos pénzügyi intézményeitől, hogy megőrizze mozgásszabadságát, azaz csaknem korlátlan hatalmát; de nem védi, mert nem védheti meg tőlük a nemzetgazdaságot. Amennyire tudja, oltalmazza a nemzeti burzsoázia és a nemzeti középosztály – saját bázisa – hadállásait, de a hagyománynak és a kultúrának azt a rombolását, amely minden kapitalizmus sajátja, nem enyhíti, hanem fokozza. Az a durva és kulturálatlan eklektika, amely betölti a köztereket – közülük is kiemelkedik a Makovecz-cég bizarr és rút felcsúti stadionja mint az Orbán-rezsim arrogáns és értelmetlen jelképe28 –, világosan mutatja, hogy az új magyar polgári konzervativizmus represszív és autoritárius, és semmi köze a Széchenyi, Hild, Kemény és Arany megtestesítette szerény, szemérmes tradícióhoz, a megfontolt, körültekintő és felelősségteljes konzervatív magyar észjáráshoz, a „fontolva haladáshoz” (ettől független kérdés, hogy ennek az örökségnek az atyái mennyire voltak zaklatott és szenvedő magánemberek). Ez a rezsim durva, hangos, hazardőr és közönséges. Ilyen a modern kapitalizmus a periférián, de egyre inkább ilyen a centrumban is. Donald Trump nem Buddenbrook szenátor.

A liberális ellenzék még mindig Orbán Viktorral szemben óhajtja megteremteni az „igazi” polgári társadalmat. Ez nevetséges. A polgári társadalmat már megteremtették.

Ilyen.

Ezt a polgárságot – több szakaszban – állami vagyonjuttatással „nevezték ki”; ez csakugyan igaz. De hát a legtöbb vállalat tulajdonosa nem a nemzeti burzsoázia, hanem a globális nagytőke. Az általa szabadon hagyott aprócska sávban folyik az Orbán-rezsim politikája, amely próbálja ugyan növelni ennek a sávnak a terjedelmét, de végső soron nagyon is óvatosan. Hogy ez az új Gründerzeit – akárcsak a régi – korrupt, csaló és erőszakos? Hát persze. Hogy rémülten húzza össze magát a csendőrcsizma puffanására és a rendőrsíp szavára? Régi dal, régi dal.

A „balliberális” ellenzék olyasmire keres – kétségbeesetten – magyarázatot, ami voltaképpen semmiféle magyarázatra nem szorul. Ezt a rendszert akartátok. Nem tetszik? Elhiszem.

Orbán Viktor az ellenzék által Orbán Viktornál is lelkesebben helyeselt rendszer legtehetségesebb és legenergikusabb vezetője. Neki nincs lelkiismeret-furdalása, ő nem negélyez semminő baloldaliságot. Ő nem sinkófálja el a régi másként gondolkodóktól a „demokratikus ellenzék” foglalt terminusát. Ő, ha teheti, nyugodtan elszedi a pénzt azoktól a burzsoáktól, akik valamiért nem függenek tőle, hogy átnyújtsa azoknak, akik igen. Ha nem uralkodhat nagyüzemeken, szupermarket-láncokon és nagybankokon, hát uralkodik pár száz trafikon.29 Őrzi a tőkés rendszer stabilitását, amire elődei nem voltak képesek.

Közben nem bolond a gyűlölt kapitalizmus „értékeire” hivatkozni, hanem „nemzetnek” nevezi a mellette kitartó középosztályt (s látványosan, bár őszintétlenül kiáll a fiatal, újgazdag vállalkozói réteg öntudatos, kihívó suttyósága – foci, pálinka, kolbász, terepjáró, gumicsizma, bográcsozás – mellett), amelynek csakugyan hatékony patrónusa. Evvel persze parazsat gyűjt a fejére.

A középosztály ugyanis csődbe ment, és eddigi életszínvonalának és életformájának megőrzésére semmi remény. Ha bekövetkezik az összeomlás, egyetlen kiútja a fasizmus. Ez Orbánt éppúgy elsöpörné, mint azt a liberális és baloldali értelmiséget, amely ezt az esszét olvassa. Ha 2014-ben újra kétharmados többséggel nyer – ebben csak olyasféle váratlan kataklizma akadályozhatja meg, mint az áfacsalási botrány, ha csakugyan olyan súlyos, mint némelyek sejtetik30 –, akkor előbb-utóbb (majd meg tetszik látni) a félelemtől űzött liberális értelmiség kénytelen lesz szövetséget kötni vele, vagy némi békén hagyásért cserébe belenyugszik egyeduralmába. Ezt Bethlen Istvánnal is megtették elei, s nem használt semmit. A volt Szovjetunió nyugati perifériája és a Balkán békétlen, lázad.31 Az orbáni Magyarország síri nyugalma majd megtetszik a riadozó Nyugat-Európának is.

Az Orbán-rezsim Európa-ellenes és pszeudoirredenta kakaskodása (a magyar nacionalizmus történetének ismerői számára a mai hivatalos „magyarkodás” tök hiteltelen és szervetlen, nem eredeti termék, hanem posztmodern pastiche, félig értett elemekből félművelten összefércelt patchwork) kifogja a szelet a parlamenti és parlamenten kívüli újfasizmus vitorlájából. Orbán, meg kell adni, szeretné kivezetni Magyarországot a gazdasági és civilizációs válságból – azon az áron, hogy tönkreteszi. Nem érti, hogy a joguralom kiiktatásával – a kormányhatalom önkényes szélesítésével – elpusztítja a modern polgári államot, s etatizmusa (még a saját kritériumai szerint is) kontraproduktívvá válik. Személyes uralmának bármilyen gyöngülése káoszt okoz: ez minden diktatúra és féldiktatúra alapproblémája. Minden önkényuralom függ a vezér formaidőzítésétől, ennélfogva törékeny és kiszolgáltatott.

Evvel az egyre élesebben kirajzolódó balsorssal szemben a jelenlegi ellenzék gondolati állaga nem elég jó. Emiatt sikertelen, nem pedig szervezeti széttagoltsága és középszerű vezetése miatt. Mintha sejtené, hogy – kevéssé valószínű – választási sikere esetén masszív társadalmi-gazdasági elégedetlenséggel, a néptömegeknek az orbáni féldiktatúra által lefojtott követeléseivel és túlköveteléseivel, az elnyomorított értelmiség jóvátételi igényeivel, a gyűlölködő, domináns jobboldali médiákkal, a szomszédok és a szövetséges hatalmak nehezen teljesíthető várakozásaival meg a honi fasiszta dinamikával volna kénytelen szembenézni – s mindezt avval a szétvert államapparátussal kellene megkísérelnie, amelynek a hivatalnokai immár tapasztalatból tudják, hogy lojalitásuk valamely balközép kormányhoz Orbán visszatérése esetén jó esetben elbocsátással, rosszabb esetben börtönnel jár. Nem csoda, hogy csak ímmel-ámmal törekszenek a győzelemre.

Ez az ellenzék – amelynek a vezetőit igazságtalanul bírálják, amiért nem képesek a lehetetlenre – nem viheti végbe az új rendszerváltást (de még a rezsimcsökkentést se). Új ellenzékre van szükség. Nem pusztán nemzedékváltásra. A nemzedékváltás a végzetnek, az idő múlásának a másik neve: ehhöz nem kell intellektuális erőfeszítés, magától is bekövetkezik, s a Fidesz–KDNP „új undokai” meg a neonácik is fiatalok.

A leendő ellenzék nem a kormány, hanem csak a rendszer ellenzéke lehet.

Ugyanis a Fidesz–KDNP nemzeti kormánya nem kormány, hanem politikai rendszer, amely egyesíti magában a stabilitást szolgáló állami beavatkozást, a politikának – diktatúrákra jellemző – közigazgatássá változtatását, a pluralizmus redukcióját, az antiegalitarizmust (minden vesztes és kárvallott: „erkölcsi fogyatékos”) és a körkörös etnicizmust (mind a Nyugat, mind keleti és déli szomszédaink „ellenségek”, és „ellenség” mindkét kijelölt faji kisebbség „itthon”). A mai ellenzék semmiféle választ nem ad a válságra. Sokan gondolják úgy, hogy még a rossz válasz is jobb, mint a semmilyen. Benne legalább van gondolat.

A legkeserűbb pesszimizmus is naivan derűlátó, ha szegény hazánkról van szó.

Emlék és vallomás
(2014. március 7.)

Kelet-Európában negyedszázada jött létre a polgári demokrácia helyi változata. Ennek az átalakulásnak a meghirdetése, szorgalmazása, végrehajtása, kezdeti harcai mintegy húsz esztendőt vettek el nemzedékem, a „másként gondolkodó” („disszidens”) értelmiség életéből. Megérte? Erre a kérdésre már több mint évtizede nemmel válaszoltam.1

Ma már látható, hogy mi is a különös ennek a rendszernek a karakterében.

Szemben más, szintén fölöttébb bonyolult változatokkal, ennek a rendszernek az alapzatát – a megalázó kasztrendszer („rendi társadalom”) fölszámolását, a félig-meddig hűbéri uralkodó rend (nagybirtokos arisztokrácia, nemesi közigazgatás, katonai kaszt, az állammal összefonódott magas klérus) és a paraszti nyomor megszüntetését, az iparosítást, az urbanizációt, a modern individualitás megteremtését, a szekularizációt, a tömeghatású világi kultúrát, a korszerű egészség- és oktatásügyet, a mindent átfogó intézményességet és jogi kodifikációt – olyan elődrendszer építette ki, amely egalitárius árutermelő társadalom volt; uralkodó racionalitásmodellje a tervgazdaság (ezért is volt ekkora nyomatéka a műveltség, a tudományosság és a technikai tudás példátlan mértékű elterjesztésének); ideológiája az antikapitalizmus; önmagáról alkotott képe a posztkapitalizmus (tehát a kapitalizmus utáni állapot fantazmája). Az elődrendszer legfontosabb intézménye a Párt, amely a kooptálás módszerével vonta magához „lentről” az aktivistákat (az „aktívák tagjait”, a „kádereket”); ez a szívóhatás szolgált annak a gigászi mérvű vertikális mobilitásnak a mintájául, amely egyszer s mindenkorra átformálta a magánéletet: a „nukleáris” (két nemzedékes: szülők, gyerekek) „kiscsalád” modern léte a higiénikus bérházi lakásban, lakrészben, funkciója a munkahely és a lakókörnyezet elhatárolásában, a munkaidő és szabadidő kapitalista jellegű radikális szétválasztásában (ami a más számára végzett bérmunka sajátossága), a plebejus-egalitárius életvezetési variánsok általánossá válásában, az ún. társadalmi fölemelkedés oktatásfüggő, a hivatali karrier példájára épülő rendszeresítésében, valamint a szabadidő intézményesítésében a „kulturális fejlődés” révén – mindez a „létező szocializmus” ún. vívmánya vagy „megvalósítása” volt.

A „létező szocializmus” az egyetlen polgárosodás, amelyet Kelet-Európa valaha átélt (és több már nem lesz).

A polgári emancipáció (a magánember magánéletének autonómiája: munka után nem kell az úr rendelkezésére állni, az alávetett személy alkalmazott, nem személyi szolgáltatásra is igénybe vehető cseléd) a politikai szabadsághiány körülményei között ment végbe (persze Kelet- és Közép-Európát a XIX. század második felében is utóbbi jellemezte, kivéve egy aprócska vagyonos kasztot, ám akkoriban szociális jogok – nyugdíj, állami társadalombiztosítás, szocializált egészségügy, ingyenes állami [pláne anyanyelvi] népoktatás – nélkül, brutális nemzetiségi- és osztályelnyomás, rendőrállamiság és militarizmus körülményei között).

A „létező szocializmus” második szakasza – 1956 (az SZKP XX. kongresszusa és a budapesti forradalom) után – a jóléti állam (fogyasztói társadalom) „keleti” verziója, amikor az egyenlőségi eszmét (figyeljünk: az egyenlőségi gondolat is polgári gondolat!) az életszínvonal emelkedésének, az olcsó fogyasztási cikkek széles kínálatának, a „minőségi” népszórakoztatásnak, a „kommunista” mozgósítás és indoktrináció fokozatos leépítésének, az „ideológia” (amelyen persze az egalitárius utópiát értették) semlegesítésének, a „szakmaiságnak” és a meritokráciának, a magánerkölcs irrelevanciájának, a szerény hedonizmusnak és konformizmusnak, a niche szubkultúrák szelektív eltűrésének, a központi politikai akarat fokozódó elrejtésének, eltitkolásának, hovatovább letagadásának, az irányított kommersz „tömegkultúra” pacifikáló funkciójának a korszaka váltotta föl, amelyben az egyaránt eldologiasított örömelv és valóságelv eggyé olvadt. Az erőszakos emancipáció fő racionalitásmodelljét, a tervezést egyre inkább a fogyasztás növelésének és diverzifikálásának az érdekei irányították, ennek folytán a növekedés szükségletei, ennélfogva pedig maga a rendszer ellenprincípiuma: a piac.

Igen ám, csakhogy a „létező szocializmus” nem szabadulhatott meg a szívébe ültetett idegen anyagtól, a kommunista eszmétől, amely a polgári emancipáció szándéktalan-akaratlan eszközének bizonyult; s éppen a „létező szocializmus” mutatta meg, hogy a rendi szisztéma lerombolása – Petőfi és Ady kiáltása, a hagyományos magyar baloldal máig visszhangzó, világnézetileg az időszerűsége múltán is alapvető követelése – nem zárta ki a repressziót akkor se, amikor a személyes szolgaság, a kasztos alárendeltség, a jobbágyi-zselléri szűkölködés ideje lejárt.

Az 1960-as és ’70-es években a „revizionista” és „reformer” fogyasztói-piaci erőkkel szemben – amiként a főleg szociáldemokrata irányítású nyugati jóléti államokkal szemben – egész Kelet-Európában is megszületett a helyi újbaloldal, mire a Párt riadtan észlelte, hogy vannak emberek, akik egyszer csak komolyan veszik a már bebalzsamozott Marxot s a megtagadott egalitárius demokráciát. Sőt: azt is komolyan veszik, amivel Lenin, Rosa Luxemburg, Trockij, Buharin, Gramsci, Korsch meghaladta azt, ami a régi eurocentrikus marxizmusból 1914-ben megbukott – amikor fölfedezték és megalapozták a keleti és gyarmati népek egyenjogúságának, az antiimperializmusnak az eszméjét, amely a hatvanas évektől a harmadik világ fölszabadító mozgalmaival való szolidaritásnak a formájában jelentkezett (tiers-mondisme). Véget ért a fehér internacionalizmus. (Mint ahogyan aztán véget ért az erkölcsi emancipáció heteronormatív korszaka is, no meg a romboló fordista-indusztrialista biopolitika egésze.)

Ám a kelet-európai újbaloldal a nyolcvanas években nem vette észre, hogy paradox módon megismétli ugyanazt, amit a Párt csinált: jelesül – a pluralista demokrácia és az emberi jogok ideológiájának elfogadása révén, amihez a saját védtelensége és üldözöttsége nyújtott tapasztalati anyagot és motivációt – a „vissza Marxhoz!” epizódja után segít létrehozni a polgári emancipáció történetének legújabb fejezetét, Kelet-Európában először a többpártrendszer, pluralizmus, cenzúranélküliség körülményei között.

A teljesen megmerevedett, befülledt, áporodott reálszoc visszataszító romjain egy aktív, de a korábbiakhoz képest hatalmas (milliós) kisebbség átélte a szabadságpátosz gyönyörű pillanatait.

Ezt Magyarországon, de talán egész Kelet-Európában a manapság minden oldalról nagy indulattal gyalázott SZDSZ pár évig csodás kalandja testesítette meg. Ezt a kalandot mára mindenki elfelejtette – az egykori hősei is –, így lehetett a rendszerváltás történetét a részvevők tiltakozása nélkül meghamisítani, sikeresen kiiktatva belőle a forradalmas mozzanatokat (a nagy tüntetéseket, a „négyigenes” népszavazást és a többit). Az, hogy Magyarországon egy ideig fönnállott a polgári demokrácia (ez persze a szó voltaképpeni értelmében nem „demokrácia” volt, hanem liberális jogállam), mindenekelőtt az SZDSZ-nek (élt 1988-tól 1993-ig) köszönhető, pontosabban annak a kollektív élménynek, amely – lássuk be – tartósabb és mélyebb volt, mint bármely más forradalmi nemzedéké a magyar históriában. Hiszen nem hetekig, hanem évekig tartott! Ezért is kellett minden eddiginél lejjebb taposni a legnehezebb csizmával: az értelmezés lábbelijével.

Nem érv, hogy ez illúzió volt, öncsalás, mámor, mákonyos ábránd – hát persze, de hát minden nagy történelmi pillanat ilyen volt, amióta a világ világ.

És mégis: miért siratja a polgári demokrácia olyan ellensége, mint e sorok írója, a polgári demokráciát, amelyet szétzúzott a 2010-ben diadalmaskodott keresztyén-nemzeti kurzus és a konzervatív világnézeti hegemónia?

Azon túl, amit úgy nevezhetünk, hogy a paradox hűségem ahhoz az egymillió emberhez, akivel együtt éltem át mindezt, minden csalatkozás, tévedés, hamis káprázat ellenére a szabadságpátosznak – úgy érzem – van önértéke, amely nem vész el, ahogyan nem veszett el (hiába tiporták el vadállati kegyetlenséggel) még 1918/19 öröksége sem, akkor se, ha a Szemben a bíróval2 olvasói ma aligha számlálnak többet pár tucatnál.

A polgári rend értékét Magyarországon megmutatta a 2010-i fordulat – ez az a nyomorúságos perifériakapitalizmus, amelynek a tarthatatlansága éppen száz esztendővel ezelőtt bizonyosodott be végképp –, de még mindig akad a rendszeren belüli ellenállás.

Ám ez az ellenállás eredménytelen lesz, ha nemzedékem és követői nem látják be, hogy a szabadságélmény nem pótolja a szabadságot. 1989 után a termelőktől és fogyasztóktól elkülönült hatalom helyét a gazdaság fölött (állami tulajdon) átvette a termelőktől és fogyasztóktól elkülönült gazdasági hatalom (magántulajdon). Az elosztás személytelen instanciájának (állam) helyét átvette az elosztás személytelen instanciája (piac). A kooptálással kialakított, befolyásolhatatlan hatalom (a Párt) helyét átvette a választásokkal kialakított, alig befolyásolható, delegált hatalom (parlamenti kormányzat).

Az 1989 utáni periférialiberalizmus a reálszoc intézményi/​kulturális maradékait élte föl és fogyasztotta el, fölhalmozott iparát, mezőgazdaságát, infrastruktúráját, kereskedelmét árusította ki, hogy állni tudja a számlákat. Mire ez nagyjából elfogyott, az előbbit használó és megdöntő autoritárius utódrendszer szétszaggatta a liberális és „demokratikus” látszatokat. Ma a Kossuth Rádió kevésbé szabad, mint 1974-ben. Az ellenzéki sajtó annyira se hatásos, mint a szamizdat. A hegemón egypártrendszer – magyar hagyomány 1867 óta – visszaáll. „1989” restaurálhatatlan, nem maradt benne energia.

Akár száz éve, amint az orosz-ukrán katasztrófából3 – és 1989 óta a nyugati hatalmak által elkövetett 14 db hadüzenet nélküli katonai agresszióból – láthatjuk, az etnikailag motivált területi imperatívusz (hódítás) és technikája, a modern militarizmus érintetlen. Minden, amit akartunk, az imperialista háborúk és a XX. századi parancsuralmak elutasításán alapult.

De már megint csak a szervezett erő számít. Visszajutottunk a holtpontra.

A kezdet és a vég
(2014. május 30.)

Marxisták vagyunk.1

Nem titok, hogy ez – az én esetemben – mintegy másfél évtizede így van, és hosszú, keserves fejlődés eredménye volt. A helyi, a magyarországi politika tekintetében ez nem volt különösebben releváns, mert amit az itteni helyzetben (nem fönntartások nélkül) tenni lehetett, az a polgári demokrácia föltételes védelme volt, meg kísérleteket arra, hogy ezt a polgári demokráciát egalitáriusabb irányba lökdössük, és a nyilvánosságban a védelmünkbe vegyük az elnyomott népet (a négymillió szegényt), a diszkriminált kisebbségeket, tiltakozzunk a tekintélyelvű, zsarnoki és fasisztoid tendenciák ellen és így tovább.

Illúzióink a polgári demokráciát nálunk úgy-ahogy megtestesítő szociálliberális ellenzékkel szemben nem voltak ugyan,2 és ezt a választások előtt is kimondtuk, nem csak a választások után, amikor ez immár triviális – és a korábbi hallgatás, illetve együttműködés „fényében” némelyektől nem is túl ízléses.3 A meggyöngült és fejüket vesztett legyőzöttek utólagos szidalmazása – bármennyire elterjedt és népszerű – nem tartozhat politikai taktikánkhoz.

Mindez azonban apróság.

A magyarországi polgári demokrácia – szűk évtizede megkezdődött – válsága a most megfigyelhető összeomlással végződött, ami a groteszk részletek (felcsúti stadion, Szabadság téri „emlékmű”) ellenére tragédia. Tragédia számunkra is, akik a kapitalizmus minden válfajával szembenállunk (beleértve a „létező szocializmusnak” csúfolt egalitárius államkapitalizmust és tervgazdasági/​jóléti államot4), bár természetesen különbséget tudunk tenni a liberális kapitalizmus s a vele járó alkotmányos-szabadelvű jogállam meg az autoritárius féldiktatúra között. Az előbbivel azonban nem kell többé számolnunk.

Vége.

Nincs már „kisebbik rossz”, amelyre tekintettel olykor érdemes volt tompítani vagy zárójelbe tenni rendszerkritikánkat. Nem kell hallgatólagosan szolidárisnak lennünk az éppen megszűnt magyarországi liberalizmussal, amely önkéntelenül, mintegy mellesleg lehetővé tette a radikális baloldal megszólalását is. (Ez az írás is liberális lapban jelenik meg vendégjogon. Köszönjük.)

Ez nem derűs alkalom. A „gyászmunka” nem a mi dolgunk, akik eddig se voltunk a korábbi rendszer, a liberális kapitalizmus hívei.

Mit jelent tehát a mi nézőpontunkból a polgári demokrácia végleges bukása Magyarországon?

Hát mindenekelőtt azt, hogy nézetünk szerint nincs visszaút. A polgári demokrácia visszaállítása lehetetlen.

A parlamentarizmus eddig is üres komédia volt, teljesen elidegenedett a népi politikai részvételtől. Szinte kezdettől fogva képtelennek bizonyult – vagy nem volt hajlandó – a népi közvélemény politikai akarattá változtatására, ami hivatalosan a fő funkciója. Az orbáni állampárt megvető gőggel elutasította, hogy – a „Folytatjuk!” jelszón kívül – választási programot (vagy kormányprogramot) adjon, s azt is, hogy bárkivel vitába bocsátkozzék, akár jelképesen. Ez a megaláztatás a közönségnek jobbára föl se tűnt. A magyar nép egyetlen halk sóhaj nélkül vette tudomásul a parlamentarizmus elkobzását. Ez szavazás volt, nem választás. De a nép egyetértésével döntötték meg a képviseleti rendszert – s ezt nyilván megerősítik majd az európai parlamenti választáson is –, amelyet ezután nyugodtan elavultnak tekinthetünk.5

A közvélemény végig ellenezte a privatizálást, amely munkanélküliséget és tömeges nyomort hozott, de a nép passzív maradt. Ellenállás nem volt. Az elszegényedés miatt olyan mértékben csökkentek a népjóléti, társadalombiztosítási rendszer bevételei, hogy a szociális ellátás „fönntarthatatlanná” vált. Az orvosok külföldre menekülnek, az egészségügy a mai magyarországi társadalom legkorruptabb szférája. Mindeközben a népjóléti, társadalombiztosítási rendszert másutt magától értetődően védelmező szakszervezeti mozgalom gyakorlatilag eltűnt. A polgári társadalomban szokványos ellenállási formák és reformszándékok, a liberális egalitarizmus Nyugaton elterjedt rutinjai nálunk ismeretlenek: vagy meg se honosodtak, vagy kipusztultak. Széles körű szociális követelések – a polgári demokrácia életének velejárói – helyett kis karitatív csoportok működnek. A polgári demokrácia „egyenlő méltóság”-hipotézisének nyoma veszett, a szegénység stigma. A miniszterelnök nyíltan kijelenti, hogy helyteleníti az igazságosságot.6 (A görög-római és keresztyén természetjog helyébe a törvényhozó akaratának Carl Schmitt-i értelemben vett konstituáló erejét állítja.7) A munkanélkülieket lusta disznónak tartja és nevezi a kormányzattal összeolvadt állam; tiltakozás nincs. A munkanélküliséget kötelező közmunkával orvosolja az állam, szégyenletes éhbérért cserébe; a kezdeti morgolódás után az „ellenzék” már azt bírálja, hogy nincs elég közmunka.

Pedig a közmunka a munkanélküliségért járó büntetés, amellyel a fokozatosan fasizálódó kései kapitalizmus állami akarattal hoz létre alacsonyabb rendű törvényes státuszt, azaz páriakasztot. Az osztályt a klasszikus kapitalizmus szociális – a piac előreláthatatlanságából és káoszából fakadó, véletlenszerű, tehát érdemnek vagy érdemtelenségnek nem minősülő – következménynek tekintette, szemben a hűbériséggel, amely morális különbségeket tételezett föl a magasabb és alacsonyabb kasztok vagy rendek között. Ez a rendi-kasztos refeudalizáció a XX. századi totalitárius szélsőjobboldal jellegzetes törekvése volt, s most fölújul.8

Márpedig a polgári demokrácia – a tőkés modernség – alapelve (ez egyben a feudalizmus leküzdésének alapelve is) az, hogy a munka szabad szerződéses viszony. A munkáért szabadon kialkudott bér jár. Az állam fölajánlhat közmunkát, de ezt nem teheti a munkanélküli-segély folyósításának föltételévé, és nem is helyettesítheti vele a munkanélküli-ellátást. Amikor mégis így tesz, súlyosan sérti a polgári alkotmányosságot, és több hatályos nemzetközi szerződéssel és egyezségokmánnyal is szembemegy.

A munkakényszer – a polgári demokráciában, így pl. az Európai Unióban – tilos.

Ellenállás nincs, a társadalom belenyugodott ebbe a mindennél gonoszabb jogfosztásba. Föltehetőleg azért, mert belátta, hogy ez a társadalmi rendszer ennél többet aligha tesz a szegényekért, s még értelmes áldozatvállalás se lehetséges ilyen antiegalitárius kormányzás alatt. Senki nem is látszik már tudni, hogy a polgári demokráciában milyen jogok védik – formálisan – a gazdaságilag gyöngéket és kiszolgáltatottakat. A polgári demokrácia halott szelleme már nem véd meg senkit. Nem bíznak benne, nem szeretik.

A kommunizmus alapeszméje az ellen a két társadalmi tény ellen irányul, amelyekkel a történelmi szocializmus katasztrófája folytán (és során) azonosították: a munka és az állam ellen. A szociáldemokrácia és a bolsevizmus (a II. és a III. Internacionálé, de jórészt a IV. is)9 a hűbéri (vagy részben hűbéri), ún. elmaradott viszonyok ellen küzdött, és ki kellett terjesztenie a termelőeszközök nélküli termelők egyetemes munkapiacra kényszerítését, ami a kapitalizmus (és a „szocialistának” vélt államkapitalizmus) nóvuma volt: így válhatott a bérmunka vagy a tőke a megélhetés kizárólagos forrásaivá. Ennek a nóvumnak a legjobb leírásai, mint ismeretes, Karl Marx és Polányi Károly nevéhez fűződnek.10 A munka frontális megtámadása nem is annyira 1968/69, inkább az olaszországi 1977 öröksége:11 a Mozgalom egyszerre harcolt az áruviszony, a „valóságos alávetés” (hierarchia és fegyelem a munkában, „technika”), a tulajdon, valamint a nők és melegek elnyomása ellen mind az intézményes, mind a munkán kívüli szférában, továbbá a fiatalok (politikai, oktatási és családi) megrendszabályozása meg a vágy, az érzelmi/​érzéki öröm, a hierarchia és kényszer nélküli szeretet, az orgiasztikus kreativitás eltiprása ellen, amelyekhez azóta hozzájött a rasszizmus, a xenofóbia (bevándorlóellenesség, iszlamofóbia stb.) elleni harc is. Evvel szegült szembe az ekkorra már konzervatívvá, represszívvé és polgárivá vált „eurokommunista” PCI (Olasz KP), amely a „kommunista” szakszervezettel (CGIL) – és a rendőrséggel! – összefogva, a tőke elszánt szövetségeseként püfölte az autonóm fiatalokat Bolognában és másutt. Ebben a maga módján a munka- és államközpontú, szovjet típusú „szocializmus” mintáját követve, ám ezúttal a „magántőkés” monopóliumok partnereként (is).

A munkátlanság a szabadság állapota12 – ezt kiváltságként már Platón óta elismeri a filozófia, de mint univerzális állapotot csak a kommunista (a szocializmussal élesen szemben álló, az anarchizmussal azonos) eszme tűzi ki célul; különösen most, hogy a „munkahelyteremtés” a börtönteremtéssel, az univerzális munkatábor megteremtésével – és az oda be nem férők éhhalálra és büntetőtáborra ítélésével – egyjelentésű.

Az osztályalapú szervezkedés lehetetlenné vált.13 A tervező-újraelosztó államkapitalizmus éppúgy fölszámolta a munkásosztályt mint politikai szubjektumot, mint a modern kapitalizmus nyugati (óliberális-konzervatív, fasiszta, „jóléti”, neoliberális-monetarista) variánsai. Mind a kelet-európai, mind a nyugat-európai változat mint fogyasztót és mint a közszolgáltatások kliensét (ügyfelét) kezelte a proletárt, s ebben a torzításban vezető szerepet játszottak a nyugati „szocialista” és a keleti „kommunista” pártok – egykori osztálypártok – és szakszervezetek, s a rájuk támaszkodó kormányzatok is. A „termelő” és – ami politikailag ugyanaz – a „munkásforradalmár” történelmi alakja eltűnt.14

Az utóvédharcok során – amikor pl. Magyarországon (1956) és Lengyelországban (1981) fölbukkant a kommunista forradalmak (1917/23, Kína: 1927) fundamentális politikai alakzata, a munkástanács, a közvetlen (részvételi) demokrácia alapsejtje – az újbaloldal levonta mindezek konzekvenciáit (emiatt az óbolsevik maradiság árulással gyanúsította, mert az újbaloldal nem volt hajlandó proletárnak tekinteni és fegyelmezetten követni a szovjet típusú „munkásállam” könyvelőit, statisztikusait és titkosrendőreit). A proletár politikai szubjektum föloldódásával – amely az egalitárius újraelosztás révén a nyugati (és részben a keleti) jóléti államban a közszolgáltatások ügyfele lett, és harcai ezeknek a szolgáltatásoknak a fönntartására, kibővítésére irányultak, politikája pedig osztályharcosból korporatívvá vált – egészen máig a nemzedék („diáklázadás”), a szubkulturális káosz/​kozmosz, a „társadalmi nem” (gender), a társadalom/​természet határvonal (ökologizmus, zöldség) és a globalizációban kollektíve kizsákmányolt idegen („harmadik világ”) került a fókuszba, s ezektől csak egy lépést kellett megtenni a közszabadságok és a pluralizmus természetjogi alapú követeléséig, ami visszalépés a kommunista emancipációs projekttől. Az operaismo (Antonio Negri, Mario Tronti, Romano Alquati, Raniero Panzieri, Rita di Leo, Massimo Cacciari stb., nem tévesztendő össze a Potere Operaio és a Lotta Continua akcióival) jellegzetesen militáns kisebbségként, nem pedig az osztályrendszert megszüntető osztályként tekintett a proletariátusra (nem szólva a hetvenes évek szélső- és ultrabaloldali „terrorizmusáról”, amely éppolyan politikamentes volt, mint elődei a Narodnaja Volja idején).15

De az utóvédharcoknak is rég végük szakadt. Ez azonban semmit nem változtat a tőkés rendszer problematikus jellegén.16 A tőkés rendszer nem tűnhetik föl problematikusnak akkor, ha azt állítjuk, hogy egyenlőtlenség, igazságtalanság, kizsákmányolás, elnyomás, szegénység mindig is volt (és sous-entendu: mindig is lesz). Ez esetben ez az emberi állapot maga, amellyel szembefordulni csak vallási (keresztyén vagy buddhista) módon volna érdemes. A kapitalizmusnak nem az egyenlőtlenség, még csak nem is a piac a fő jellemzője.17 Mint közismert, itt a „valóságos alávetés” (a munkáé a tőke alá) a lényeg. Ugyanakkor (1) az a tény, hogy a személyi függőség megszűnése a munka körében, ami szerződéses viszony kialakulásához vezetett, s ez – hamisan – önkéntesnek tünteti föl a munkát, valamint (2) a tőke elvontsága, amelynek következtében az uralom is elvont, hiszen a cél az értékesülés, a termelés maga (s ezen belül a fegyelem és az alárendeltség) eszköz, másodlagossá (habár elkerülhetetlenné) teszi a tőketulajdonos és a bérmunkás közötti vagyoni, jövedelmi, szociális különbséget. De ez a hierarchia nem ok, hanem következmény.

Azonban a munka – elsősorban a technikai fejlődés következtében – megszűnik általános föltételnek lenni. „A munka rendje a világ rendje volt – írja a Láthatatlan Bizottság. – […] A munka napjainkban már nem annyira az árutermelés gazdasági szükségszerűsége, sokkal inkább a termelők és fogyasztók termelésének politikai kényszere, azaz a munka rendjének fenntartása bármi áron. Ahol a termelés elveszti tárgyát, ott a meghatározó társadalmi elfoglaltság önmagunk termelése lesz: mint az ács, akit az utcára tettek, és most bánatában önmagát gyalulja.”18

Mindennek következtében a „munkaalapú társadalom” – amely nálunk a romák, Nyugat-Európában a kelet-európai, továbbá az afrikai és ázsiai bevándorlók ellen irányul – csakugyan közvetlenül politikai problémává válik, de olyan problémává, amelyben a repressziónak a még dolgozók és a már nem dolgozók éles érdekellentéte miatt nem áll ellen semmiféle politikai szubjektum. Nem ez az első eset, hogy a munkásosztály a burzsoázia politikai segédcsapatává válik (vö. Losurdo: Freiheit als Privileg), így volt ez a gyarmatosítás idején (a bevándorlóellenesség se új, megvolt már a XIX. században is), amikor a meghódított területek kifosztása emelte az anyaországok fehér munkásainak életszínvonalát (ezt radikalizálta Hitler és az NSDAP terve Kelet-Európa meghódítására, bennszülött lakosságának megritkítására és német [nordikus-árja] telepesekkel való benépesítésére). Magyarországon a munkásság egyelőre passzív, de – a reprezentatív baloldal megszűnése folytán – nem kizárt, hogy előbb-utóbb a prekariátus és az underclass ellen mozgósítja majd a szélsőjobboldal. A munkásság és a szubproletariátus másodlagos érdekellentéteken túli, „transzcendáló” közösségének fölismeréséhez forradalmi mozgalomra és világnézetre volna szükség, ami nyilvánvalóan lehetetlen.

Az árutermelő munkában való részvétel kín marad, ám egyben privilégium (kiváltság) is, ezáltal még inkább középponti szerepet játszhat a rendszer ideológiájában, amelyet bírálnunk kell.19 A szükséges munkaidőnek s (emiatt) a munkaerő árának a föltartóztathatatlan csökkenése (s ez végső soron nemcsak a technikai változásoknak, hanem a tőkefölhalmozásnak is az okozata; a kettő összefügg) a kapitalizmuson belül „emberi hulladékká” változtatja a munkanélküli, hajléktalan, vagyontalan, részmunkaidőben dolgozó, a társadalombiztosítási-egészségügyi-oktatási vagy segély- és nyugdíjrendszer hálójából kizuhant (vagy akár az egyelőre még benne/​bennük sínylődő) személyeket. Morális rangjukat a „társadalom” (azaz az uralkodó: kényszerre, manipulációra, vagyis „médiakonszenzusra” támaszkodó „közvélemény”) elvitatja. A magyarországi „munkaalapú társadalom” nem egyedülálló: a welfare helyett workfare („segély helyett munkát!”) Bill Clinton-i ideológiájának kissé brutálisabb változata. Akár a XVIII–XIX. század „dologházi” ideológiájában: a szegénység „bűnténynek” számít. Tehát van olyan szociális állapot (vagy olyan életkor vagy olyan szexuális orientáció vagy olyan egészségi állapot vagy olyan politikai/​kulturális magatartás/​életstílus), amely az elnyomás jelenlegi korszakában minimum devianciának, de többnyire büntetendő cselekménynek minősül. Márpedig az „állapot” mint jogcím a rögzített egyenlőtlenségre a premodern kapitalizmus (a kései rendi állam) sajátossága volt, amelyet a liberális kapitalizmus – persze csak a fehér centrumban (a Brit Birodalom fehér domíniumaiban, az Egyesült Államokban, a Rajnától nyugatra eső gazdag országokban) – fölszámolni vélt. A státuszegyenlőtlenség visszatérése – amelyre (a diktatúra és a háború körülményei között) eddig csak a nácizmus és eszmerokonai tettek rövid életű, radikális kísérletet – ma a polgári demokráciák mainstream törekvései közé tartozik, persze ugyanakkor (mint hazánkban láthatjuk) egyben azonnal föl is számolja a polgári demokráciát, a liberális kapitalizmust.20

A státuszegyenlőtlenséghez való visszafordulás, a fogyasztói és a munkaerőpiacról való kizárás új lehetősége természetszerűleg motiválja az etnicizmus újnál újabb alakváltozatait. Az úr és szolga „dialektikájának” nyílt fölújulása – az úr, mint valamennyien tudjuk, a magáértvaló tudat, amelyet önmagához a számára másik (a szolgai) tudat közvetít, ahol az utóbbi lényegéhez tartozik, hogy a dologisággal (avagy a léttel egyáltalán) van szintetizálva –, amit a „civil társadalomban” a felekezeti és fajgyűlölet föllobbanása, a durva pénz- és sikerkultusz, a szolgaszemélyzet megjuhászítására alkalmas kommersz tömegkultúra uralma szimbolizál és illusztrál, az „államéletben” pedig a katonai és rendőri erőszak, a „különleges” és titkosszolgálatok növekvő befolyása, a szokványos szabadelvű garanciák fölszámolása – ez a dialektika állandóságra törekszik. A munkaerő-áru piaci forgalma ugyan dologgá teszi az embert, de ez a forgalom dinamikus: úr és szolga között kölcsönös a függés, ráadásul az úr (a tőke) fogalom (itt: elvontság), a szolga pedig dolog; a függés (az alárendeltség) közvetített és közvetett. A mai kapitalizmusban a munka–tőke kontinuumon kívüli szféra (a Georges Bataille-féle „heterogén”21) politikailag alárendelt, de közvetlenül és statikusan (közigazgatási kényszerrel) az, a „politikum” pedig eggyé olvad a „gazdasággal” – nem abban a primitív ősszocialista értelemben, hogy az állam mintegy a tőke „ügynöke” (ez nem igaz), hanem abban, hogy az irányítási és szabályozási mechanizmusok konvergenciája a tőkét „jogiassá”, az államvezetést „menedzserivé” teszi; az alsó páriakasztokra eközben az állami diszkrimináció súlya nehezedik, amelyet tovább terhel a tőke–munka kontinuumból még ki nem hullott, „homogén”, aktív „civil társadalom” szociális és ideológiai azonosulása az egységesülő hatalommal. Ebből még az a középkoriasan elismert menekülés se lehetséges, amely – mint a kóbor rablólovagság, a kolduló szerzetesség, zarándoklat, remeteség, a társadalomból kifaroló tömeges aszkézis – hajdan rendelkezésre állott. (Az „élősdi” szerzetesség és lovagság elleni reneszánsz propaganda már a burzsoázia jelentkezése.) Ami erre kicsit hasonlított a liberális kapitalizmusban – a „szabadon lebegő” értelmiség, a bohémség, a café society, a léhűtő véndiákság –, megszűnőben van. (Ennek hátterét és védművét a szövetséges munkásmozgalom jelentette, amely úgyszintén eltűnik.)

Ami nálunk még mindig a legnagyobb – habár teljességgel ironikus – közfigyelmet kiváltja, az ún. pártok viaskodása, teljes egészében társadalmi részvétel nélküli „spektákulummá” vált, amelyben a keserű gyűlölködés mögött az alapkérdésekben való mély egyetértés húzódik meg. A hozzánk kulturálisan a legközelebb álló Németországban és Ausztriában már régóta hatalmas (olykor négyötödös) többséggel rendelkező nagykoalíciók működnek, az ellenzék nem egyéb, mint „másként gondolkodó” (disszidens) kisebbség. Örök kisebbség. Akár a posztsztálinista (titói, gomułkai, kádári) rezsimekben, a valódi „ellenzék” az elkötelezett értelmiség és korlátozott hatókörű sajtója, kívül a voltaképpeni politikai szférán, azaz a jogi szabályozás hatalmának körén.

Bár nem egészen közömbös, hogy a „munkaalapú társadalmon” kívülre szorultak – hovatovább a népesség fele – tekintetében a képmutató-karitatív vagy a büntető-kirekesztő diskurzus uralkodik-e, a „munkahelyteremtés” értelmetlen közös jelszava mély konszenzusra utal. Hogy a vidéki, nincstelen, munkanélküli népességet faluszéli gettókba kényszerítő (a cigányokat mostanában már – Miskolctól Nagybányáig – különféle aljas módszerekkel egyenesen kitelepítő), a nemzeti terület nagy részét elnéptelenítő, gépesített-kemizált, monokultúrás nagybirtok történetesen korrupt módon jön-e létre, hogy az új földesurak az uralmi klikk kliensei-e, netán külföldiek, a szubproletariátus számára édesmindegy, bár az ilyesmi ideológiailag megosztja a középosztály egy részét (valamennyi ideig). A tagság nélküli, zsákmányoló káderpártok látványa kitűnő antidemokratikus-antiliberális agitprop. A „politikainak” nézett államapparátus thatcherista és putyinista, „európai” és „nemzeti” frakcióinak vetélkedése nagyrészt látszólagos (még ha „szubjektíve” állítólag őszinte is). (Mellesleg a „putyinista”, etatistának mondott Orbán-párt külföldipropaganda-intézetének vezetője Mrs. Thatcher egyik volt tanácsadója és ideológusa, John O’Sullivan.22)

Ebben a helyzetben, amelyet Magyarországon elviselhetetlenné tesz az uralkodó körök hatalmi tébolya – és a fokozódó „büntetőjogi” erőszak, amelynek csak a bírói kar állhatatossága és az európai intézmények szabnak határt (egyelőre) – meg a terjedő fasizmus külső nyomása, a mérsékelt „baloldal” (valójában jobbközép) a 2010-i Machtergreifung előtti fölállás második, javított kiadását készíti elő „megújulással”, „fiatalítással”, „átértékeléssel” (azaz az orbáni, keresztyén-nemzeti, konzervatív-radikális, nacionalista jobboldal eszmekincsének részbeni átvételével), „realizmussal” (vagyis a szélsőjobboldali álláspont tolerálásával a cigánykérdésben). Ezek iránt a törekvések iránt nem lelek magamban érdeklődést.

Nem lehet többé titkolnunk magunk előtt – s ezt azoknak is, akik (tőlem eltérően) baloldali liberálisok, be kellene látniuk –, hogy itt már nem pusztán a kormányzati formáról van szó. A mai kapitalizmusban (különösen, de nem kizárólag a periférián és félperiférián) nincs több demokratikus tartalék. (Persze a nosztalgikus-dacos óbolsevizmusban sincs – nem mintha számítana, de a világosság kedvéért ebben a közegben és hangulatban le kell szögeznem.) A munkásmozgalom utáni baloldalnak nincs mit keresnie a parlamentben, amely csak a pénzzel kitömött, népidegen káderpártok „választási” vetélkedése révén (amiben még évtizedekig csak a konzervatív-nacionalista-technokrata szárny nyerhet, akárhogy is hívják) „legitimált”, osztályhű államapparátus puszta bohózati díszlete. (Az volt 1945 előtt is.)

A lejáratott parlamenti/​helyhatósági/​europarlamenti és a manipulált/​cenzúrázott médiademokrácia különben se méltó rá, hogy tisztességes és értelmes emberek egyáltalán foglalkozzanak vele, hacsak nem szatirikus célzattal.23

Tudom, hogy 1989 varázsa még mindig hat valamelyest – ezt az érzést nagyon is megértem, de már régóta nem osztom. Nem tagadom, hogy a piac és a parlamenti többpártrendszer együttállása egyetlen pillanatra reményt kelthetett. De azért emlékezzünk vissza, milyen kormányzatok követték itt egymást 1990 óta. A kelet-európai, s ezen belül a magyarországi politika mind esztétikai, mind intellektuális, mind morális szempontból visszataszító volt a kezdetektől. De hát az se véletlen, hogy a nagy nyugat-európai „demokráciákat” ma olyan senkik, olyan nullák irányítják, mint Merkel, Cameron, Hollande/​Valls, Renzi, Barroso, Schulz. A rendszernek már nincs világnézeti ereje ahhoz, hogy eltakarja a brutális elnyomás kínos tényeit. Fönnállásának kulcsa: a reménytelenség, az alternatíva, a rendszerellenzék hiánya – először a kapitalizmus történetében.

Magyarországon a rezsimnek még annyi esze sincs, hogy titkolózzék. Nyíltan beszéli az erő, a hatalom, az egység, a siker, a győzelem nyelvét – a reakció és az elnyomás nyelvét.

A baloldal – a valódi baloldal, az antikapitalista baloldal – funkciója kritikai: az ellenállás, a szubverzió, a negativitás, az elutasítás, a leleplezés, a humor és az engedetlenség funkciója. Ez a baloldal nem beszélhet a kizsákmányoltak és az elnyomottak nevében, mert ehhöz nincs fölhatalmazása. Még a szolidaritáshoz való jogát is ki kell érdemelnie. Évszázados munkára kell fölkészülnünk.

És elszántan és halál nyugodtan hátat kell fordítanunk. Meg kell szabadulnunk a polgári demokráciát illető minden illúziónktól, akkor is, ha ez elég fájdalmas, és még némi időre lesz szükségünk, mire megszokjuk, hogy a kutya se véd meg bennünket. De nekünk védenünk kell azokat, akiknek a puszta létezésünkről se lehet fogalmuk.

Ezt a leckét – többek között – Orbán Viktor miniszterelnök úrnak köszönhetjük. Az ő köntörfalazás nélküli brutalitása sokat segít. Ő még nem tudja, hogy a magyar fasizmusnak nyitott utat (pl. a Dollfuss és Mussolini rendszerére emlékeztető korporációs elemekkel, mint a Nemzeti Pedagógus Kar és a „kötelező kamarai tagság”), amely még őt és körét is elsöpörheti. Mindegy. Vége. Szavazzon mindenki arra, akire akar. Nem számít. Ami számít, az a vakond föld alatti munkája.24

Majd egyszer a fölszínre jut. Ha nem is érjük meg.

Addig is: Magyarország sorsa aligha az Országházban dől el, hanem valószínűleg a bírósági tárgyalótermekben, a fegyházakban, javítóintézetekben, menekülttáborokban, cigánygettókban, népkonyhákon, szemétdombokon, hajléktalanok tanyáin, elhagyott szenespincékben, éjjeli menedékhelyeken, kihalt üzemekben, omladozó lakótelepeken és mindenekelőtt: az utcán. Az utcán, ahol most a szélsőjobboldal uralkodik.

Kész csoda, hogy az emberi hulladéknak nézett roma és nem roma szegények még nem gyújtották föl városainkat és falvainkat. Rájuk gondolva némelyek már a halálbüntetés újbóli bevezetését szorgalmazzák, mások (a kormányférfiak) meg a lassú halálbüntetést – a „tényleges életfogytiglant” – védik a „dekadens” európai bírósággal szemben. Nem lehetetlen, hogy a rendszer vér- és lángtengerbe fúl, amit nem kívánok se magamnak, se senkinek. Nem lehetetlen, hogy a rendszer mind fönnmaradásával, mind megszűnésével Magyarország – és a környék – katasztrófáját okozza majd.

Kőkorszakváltás a balközépen
(2014. június 14.)

Az, hogy a DK és az MSZP a cigányellenesség jelképévé vált Pásztor Albert volt rendőrkapitányt jelölte miskolci polgármesternek,1 szerintem politikai korszakhatár.

(Erről Horváth Aladár, Mihancsik Zsófia, Hont András, Révész Sándor, Gomperz Tamás, Bernáth Gábor elmondta azt, amit a demokratikus értelmiségnek – a Magyar Nemzet és a Népszava publicistái szerint „a pesti megmondóembereknek”; ennek az ostoba és gyanús klisének a használata még idézőjelben is kínos – kötelessége volt elmondani. Nem csoda persze, hogy a mai Magyarországon az „értelmiség” szó épp olyan megvető és gyűlölködő szitok, mint Franciaországban volt a Dreyfus-pör idején. Nem csoda, mert a helyzet hasonló.)

(Arról pedig, hogy nem szabad alapelveinknek megfelelően, doktrinér módon beleszólni „helyi” ügyekbe, ld. Immanuel Kant: „Über den Gemeinspruch: Das mag in der Theorie richtig sein, taugt aber nicht für die Praxis”, 1793.2 Méltóztassanak elolvasni. Több szó nem szükséges.)

Szóval: korszakhatár.

Két tekintetben is.

Egyrészt világossá vált, hogy a hivatalos-hivatásos ellenzéki politikusoknak és profi pártapparátusoknak az a része, amely úgy-ahogy túlélte a 2010-i összeomlást, lelkileg, erkölcsileg és világnézetileg annyira meggyöngült, hogy a rendszerváltás korszakának első húsz esztendejében elsajátított „emberi jogi”, jogegyenlőségi, alkotmányossági szemléletből (s a vele járó antifasizmusból, antirasszizmusból, antietnicizmusból, antiszexizmusból) nem maradt nekik más, mint pár szóvirág. Fölöttébb jellemző, hogy a mai Magyarországon a „politikai korrektség” nem jelent egyebet – és nemcsak a Három Sajtópárka (Seszták Ágnes, Körmendy Zsuzsanna, Torkos Matild)3 számára –, mint egalitárius irányú képmutatást, holott ez eredetileg az angol nyelvű országokban egyszerűen fölhívás volt arra, hogy figyeljünk az etnikai, nemi és osztályelnyomás évszázadaiban szervült beidegződéseinkre, pl. fogadjuk el a diszkriminált embercsoportok önjellemzését, és ne mi – mi kiváltságosok – szabjunk rájuk terminusokat (amelyekben ott van a fölény, mint Derkovitsnál a megkínzott lázadó homlokába égetett „büdös paraszt”), hanem használjuk azokat a szavakat, amelyeket ők. Nem véletlen, hogy a darutollas neonáci transzvesztita (transzvesztitán itt csak átöltözőművészt értünk) azt üvöltötte a Budapest Pride alkalmából: „Nem meleg! Buzi!” Ugyanez a Magyar Nemzet közírászati rovatának majdnem egységes álláspontja. A „politikai korrektség”: az elnyomó és diszkriminatív osztálytársadalomban élni kénytelen egalitárius demokraták önbírálata és önkontrollja. Természetesen ez is lehet őszintétlen és nevetséges, mint minden más. (Gyökeresen más megközelítés: Simon Waxman új bejegyzése a Boston Review blogján, ld. ott.4)

Ha ez az önbírálat hatékony és komoly, akkor azonnal szemünkbe tűnik, hogy a DK és az MSZP kettős mércét alkalmaz.

Próbált volna meg a miskolci „baloldali” (?!) polgármesterjelölt hasonlókat mondani a zsidókra vagy a melegekre – azaz olyan emberekre, akiket automatikusan a középosztályhoz sorolnak –, s a DK és az MSZP is elborzadva tiltakozna, ahogyan elődei (részben persze ugyanazok a személyek) elborzadtak 2009-ben, az összeomlás előtt, amikor az erő még értelmessé tette (kis ideig) a szemükben azt, hogy állítólagos elveikhez ragaszkodjanak. (Ne feledjük, hogy a szóban forgó rendőrkapitányt először leváltották, miután kijelentette, hogy a kisebbségiekkel – értsd: a romákkal – nem lehet együtt élni, majd a rendőrkapitány melletti, összpárti miskolci rasszista tüntetés után visszahelyezték az állásába, bár az akkori miniszterelnök, ma a DK elnöke, hánytatónak tartotta – és nevezte – az egészet.5)

A kelet-európai antifasizmus és antirasszizmus próbaköve nem a zsidógyűlölet (ezt a többség egyelőre elutasítja), hanem a cigánykérdés, másodsorban pedig a heteroszexizmus. (A kelet-európaiakkal szembeni nyugat-európai xenofóbia egyik fő eleme ugyancsak a romaellenesség.)

A neonáci terroristák által végrehajtott magyarországi cigánygyilkosságokat6 a közvélemény (nagy részének, bár nem egészének) rideg közönye kísérte és kíséri. A lángoló házból menekülő fiatal apát és kisgyerekét hidegvérrel lepuffantották7 – s az a közvélemény, amely érzelmes érdeklődéssel követi a balesetet szenvedett német autóversenyző, bizonyos Schumacher fölépülésének minden apró mozzanatát, meg se rezzent. Ebben a környezetben8 kellett volna az ún. demokratikus pártoknak ragaszkodniuk az egyenlő méltóság és a jogegyenlőség elveihez és kultúrájához. De elég volt az esély, hogy a cigányellenességet megtestesítő miskolci polgármesterjelölt épp evvel az „imázzsal” arasson színeikben sikert, ahhoz, hogy ezért a nagyon kis tál lencséért eladjanak mindent, amiért élni érdemes. Ezek a pártok – nem először – elbuktak, és valódi baloldaliaknak nincs és többé nem is lehet dolguk velük. (Egyetlen ember – Hell István – lépett ki emiatt a DK-ból.)9

Ami biztató, az az, hogy a PM és az LMP fiatal politikusnemzedéke szembeszállt evvel. Ami aggasztó, hogy a meleg- és zsidókérdésben oly hangos baloldali és liberális értelmiség és sajtó (tiszteletre méltó kivételekkel) ebben a hajmeresztő miskolci ügyben ennyire szerény és hallgatag. Néhányan – nem sokan – nyíltan a „cigánybűnözés” fedőnevű jobboldali tan alapjára helyezkednek: ezt nevezik „realitásnak”. Mintha valamely csoport némely tagjainak esetleg kifogásolható – bár a nyomor körülményei között nem éppen érthetetlen – viselkedése érvényes oka lehetne az egész csoportot érintő hátrányos megkülönböztetésnek (amelyet kitűnően illusztrál a magyar rendőrség megkülönböztető „bírságolási gyakorlata”; vö. „driving while black” Amerikában;10 a romákat állandó rendőrségi zaklatással kényszerítik a gettókban maradásra és menekülésre a városokból). Ezt a „gondolatmenetet” (társadalmi, etnikai, kulturális, nemi csoportok egységesen negatív erkölcsi és intellektuális karaktere mint fölülbírálhatatlan hipotézis) nevezik fajüldözésnek (rasszizmusnak).

Arról, hogy mindennek mi köze a tőkés társadalmi rend munkakultuszához, majd alább fogok beszámolni.

Azonban a korszakhatár más szemszögből nézve is félreismerhetetlen.

Az egypártrendszer után a többpártrendszer is válságba jutott – ezt is Orbán hatalmi csoportja ismerte föl először, s ezért tudta ilyen könnyen bevezetni az állampárti-pártállami rendszer szoft változatát anélkül, hogy ennek a csoportnak volna tulajdonképpeni pártja: a Fidesz–KDNP-nek is alig van tagsága, mozgalmi jellege megszűnt. (Hagyományos mozgalmi párt már csak egy van Magyarországon: a Jobbik.) Az Orbán-féle féldiktatúrával szembenálló „véleményközösségek” nem tudnak elképzelni egyebet, mint a hagyományos pártjellegű választási mozgósítást arra, hogy legalább az alkotmányos jogállam valamely szerény minimumát visszaállíthassák. Ez azonban a pártforma – világszerte – intenzív hanyatlása miatt egyszerűen nem lehetséges (ha egyáltalán kívánatos lenne is, amiben kételkedem). A hanyatlásnak szociológiai okai vannak – a nagyipar de facto megszűnése, az osztálykultúrák (pl. a hagyományos, a gyárhoz közeli munkásnegyedek) fölbomlása, a megnövekedett mobilitás, a világnézeti tartalmak oktatáson és médiákon [sic!] keresztüli (nem face-to-face) közvetítése, a szervezett szocialista mozgalmak által életben és kordában tartott érdekképviseletek hanyatlása, a személygépkocsi-használat miatt széttagolt életforma, a plebejus tömegkultúra kommersz kultúrává válása, a társadalmi kohézió szétporladása az interneten, mobilon és í. t. –, és ennek egyik következménye a refeudalizáció (a kasztos-rendi viszonyok megdöbbentő újjáéledése), ami jól magyarázza egész Európában az idegengyűlölet hatalmas méretű föllángolását (vö. a legutóbbi európai választásokkal),11 amely ellentmond a példátlan méretű horizontális mobilitásnak, migrációnak (kivándorlás, menekültek), a határok légiesítésének, a föderalizmusnak, az angol nyelv mint univerzális lingua franca elterjedésének (és ennek folytán az angol megváltozásának: hiszen több idegen beszél angolul, mint angol anyanyelvű személy) és a nemzetközi fogyasztási, tabloid-(bulvár-)kultúrának és a pop-rock mindenható és mindenütt jelenvaló permanenciájának; de csak látszólag mond ellent.

A hatékony pártmozgalomhoz szükséges fegyelem, világnézeti koherencia, szövegek és „guruk” szoros követése, a kemény és merev identitások átlelkesítése világi megváltástanokkal (ez volt az általános eset a politikában a nagy francia forradalom és 1989 között) mára ellehetetlenült; a konformizmust a fogyasztás és a kommersz-populáris tömegkultúra folytonos apró hangsúlymódosulásai és visszazökkenései irányítják, ebből pedig semmi nem emelkedik ki; a közelben – Ukrajnában és a Közel-Keleten12 – folyó, ránk nézve is nagyon veszedelmes háborúknak (pedig közmegegyezés szerint a háború ún. nagy és fontos dolog) semmi visszhangjuk, a személyes szférán túl alig észlelhető együttérzés, aggodalom, fölháborodás, lelkes szeretet. A fogyasztói és bulvárkultúrás kozmopolitizmus ellenére a „külföld” alig létezik. A kivándorló közösségek a Facebookon anyanyelvüknél maradnak, a célországról idegenkedve és értetlenül számolnak be. A fogyasztói kozmopolitizmus egyben a legmélyebb provincializmus. (Tapasztalom pl., hogy erdélyi magyar ismerőseim többségének fogalma sincs a román közéletről, mert a magyar nyelvű kábeltévé, internet stb. arra a Pestre zárja be őket, amelyet tapasztalatból nem is ismernek, s amelyre nincs semminő politikai befolyásuk. Persze ehhez hozzájárul a magyarországi politika látványosan és kivételesen botrányos, ezért bizonyos mértékig szórakoztató jellege. Meg az is, hogy az erdélyi magyarságon belül természetesen etnikai egypártrendszer áll fönn. Ez pedig unalmas.)

Ilyen körülmények között a hagyományos demokratikus – polgári és/​vagy szocialista módon demokratikus – politika kilátásai megsemmisülnek. Még a xenofóbia is apolitikus. Jó példa erre az a – demokratikus szemmel nézve elviselhetetlen és őrjítő – tény, hogy alig vált ki fölháborodást: idegen állam (az Egyesült Államok) a nemzetállami kormányok (így a legtöbb európai, köztük a magyar) hozzájárulásával zavartalanul és törvénytelenül kémkedik mindenütt, valamennyiünket lehallgat, elektronikus postánkat és minden más írásos kommunikációnkat figyelteti és aggálytalanul telepít ügynököket kormányhivatalainkba. A nyugat-európai sajtó rutinosan és meggyőződés nélkül háborog, a kelet-európai médiák alig hozzák szóba az esetet.13

A közvetlen szomszédságunkban zajló két rettenetes háború – az ukrajnai és a palesztinai (gázai) –, amelyek elvetemült, extrém kegyetlenségének iszonyattal kellene eltöltenie a legközömbösebb és a legműveletlenebb embert is, a legcsekélyebb visszhangot se veri a magyar rónán. A pokoli francia imperialista állam „rendcsinálása” Maliban, Csádban, Szenegálban, Közép-Afrikában – sok ezer áldozat + a neokolonialista uralom helyreállítása – még kisbetűs hírt sem ért meg a magyarországi sajtóban.14 A „nyugatos” liberálisoknak nem okoz fejtörést mindaz, amit az Egyesült Államok művel – a vietnami háború óta egyfolytában – a „harmadik világban”, beleértve a gyilkos, fasiszta katonai junták fölállítását tevékeny észak-amerikai közreműködéssel Latin-Amerikában mindenfelé.15

A kelet-európai országok közvéleménye – a legjobb esetben – csak a helyi (főleg a regionális, azaz megyei, városi) hatalmi szervek visszaéléseit érzékeli. Minden társadalmi (in nuce egalitárius) elégedetlenség fogyasztói alapú (az árakra és adókra érzékeny), a termelői póluson semmi sem történik, néhány különlegesen zárt korporációt (pl. az orvosokét) kivéve bérkövetelésekről alig hallunk. Még a népjóléti rendszer elhanyagolt és elnyomott klientélája (a helytelen képzésű „klientúra” szótorzszülött szíves mellőzését kérjük) se mocorog. (Mindezek nem magyarországi sajátosságok.) A fogyasztói egalitarizmus az adóalanyok elégedetlenségét fejezi ki, a munkaviszonyban álló gépkocsi- és lakástulajdonosoknak mint magánszemélyeknek a summázott egyéni törekvéseit, amelyek nem állnak össze transzcendálható és univerzalizálható, fogalmilag szintetizálható mozgássá. A járadékvadászat versenyjellegű, szemben a régi munkás- (és másfajta plebejus) mozgalmakkal. Saját csoportja vonatkozásában minden versenyző ellenzi a versenyt, az összes többiben helyesli. A bérmunkások nem követelik a szociális segélyezés kiterjesztését és összegének állandó emelését. A Magyarországon többségben lévő ingatlan-kistulajdonosok (lakástulajdonosok) nem követelik a szociális lakásépítést. (Akkor se, ha ez családjuknak, leszármazottaiknak, kicsit tágabb környezetüknek az érdekében állna.) A külföldtől széleskörű liberalizálást követelünk magunknak, itthon pedig ellenezzük a külföldi terjeszkedést. Drágán akarunk eladni és olcsón vásárolni, s ehhöz az állam segítségét kérjük, ugyanakkor ellenezzük az állam segítségnyújtását a nálunk szegényebbeknek – hogy a hozzánk menekült rászorulókról egyetlen szót se ejtsünk.

Soviniszta kormányunknak semmi kifogása nincs (sőt) a transzatlanti szabadkereskedelmi egyezmény (TTIP) ellen, holott ez lehetővé tenné, hogy a transznacionális korporációkat képviselő informális nemzetközi döntőbíróságok hatályos nemzetállami jogszabályokat vétózhassanak meg, ami azt is megsemmisíthetné, ami az alkotmányosságból még netán véletlenül megmaradt.16 A sajtó evvel szemben teljesen közönyös – miközben a kormánymédiák a külföldi tejdömping miatt dühöngenek, ami a TTIP-hez képest igazán apróság, a „baloldali” sajtó pedig hangos röhögésben tör ki minden (amúgy sokszorosan indokolt) antiimperialista fölszólamlás hallatán –, egyszerűen azért, mert az egészet „távoliként” appercipiálja. (Akárcsak a WikiLeaks és Edward Snowden lélegzetállító leleplezéseit.)17

A balközép pártmaradványok újabban az ún. kádári kisemberek – nemrégiben volt valamiféle, „tudományosságot” negélyező „szociológiai (!) fölmérés”, amely „a kádári kisembert” mint komolyan veendő társadalomtudományi kategóriát használta hazánk osztályszerkezetének „föltárásában”,18 ami észbontó –, azaz a lakótelepeken és a kiskertes, családi házas régi kolóniákban élő idősebb dolgozók és nyugdíjasok teljességgel érthető és méltányolható félelmeit és státuszpánikját kihasználva kezdtek törekedni valamiféle „baloldali” populizmus kialakítására, evvel pedig pusztán csak követik a kormányzó nemzeti jobboldal represszív demagógiáját.

A hatalmon lévő radikális nemzeti konzervatívok remekül vegyítik a középosztály fogyasztói egalitarizmusának (amely csak a középosztályon és a magasabb jövedelmű munkásságon belüli fogyasztói követeléshalmaz) megfelelő technikákat – rezsicsökkentés, devizaadósok „megsegítése”, banki különadók, ágazati béremelések, amelyek megelőzik a követelések artikulálását19 – a szegények tiszta elnyomásával (ilyen az alkotmányellenes „közmunka”, amely semmi egyéb, mint a munkanélküli segély megszüntetése és a munkátlanok félkatonai-rendőri ellenőrzés alá helyezése; ilyen a hajléktalanság üldözése és büntetése; ilyen a „büntetőpolitika” kiélezése a legszegényebbek irányában: a szubproletariátus puszta léte amolyan büntetőjogi tényállás Magyarországon, és kisebb mértékben másutt is). A balközép párttorzók nem szállnak szembe a radikális reakció húzásaival: sőt, amint a miskolci ügy (P. A., a rasszista rendőr polgármesteri jelölése, miközben a romákat kitelepítik és mindenneműen üldözik) bizonyítja, a társadalmi egyenlőtlenség alapvető szituációinak etnicizálása, rasszosítása a balközép csoportosulásoknak is nyújt kiaknázható témát. A magyarországi balközép a legjobb úton van afelé, hogy olyasmivé váljék, mint a Milošević-féle szerb szocialisták, az Iliescu-féle román szociáldemokraták, a Fico-féle „Smer – Szociáldemokrácia”, a kissé megbarnult orosz kommunista párt, a Szergej Sztanisev-féle Bolgár Szocialista Párt, amely boldog koalícióban kormányzott együtt az Ataka nevű neonáci párttal, és a többi.20 Ezek is „baloldalinak” számítanak.

Természetesen a magyarországi baloldalnak is megvan a maga nacionalista hagyománya. Ennek alapítója Révai József, aki moszkvai emigrációjában, összhangban a Komintern21 antifasiszta népfronttaktikájával, de a Tanácsköztársaság tanulságait is – a maga módján – levonva, egyesíteni igyekezett a német- és Habsburg-ellenes függetlenségi hagyományt a paraszti radikalizmussal (a népi mozgalommal); 1945 után ez a koncepció vált a hivatalos kommunista művelődéspolitika alapjává; fő stílusjegyei a folklorizmus és a népi realizmus: Illyés, Kodály, Veres Péter lett a szocializmus formaadója (még 56-ot is csak a népieknek bocsátották meg, az ismertebb írók és más értelmiségiek közül főleg a régi kommunisták és szocialisták mentek börtönbe, a népiekre Révai szerint még szükség volt). A rendszer történeti, legitimáló nagyelbeszélését Mód Aladár és Király István teremtette meg, ez pedig kifejezetten nacionalista, függetlenségi ideológián nyugodott, melynek fő eleme Ady teljesen indokolatlan „népi” átírása, amit Király nagy invencióval és nem kevés tehetséggel hajtott végre.22 Mivel a szovjet segítséggel levert demokratikus és nemzeti forradalom veszedelmet jelentett a Kádár-rendszerre, fokozatosan fölülkerekedett a Molnár Erik-féle „mítosz-” és „illúzióromboló”, „nemzeti nihilista” vonal (azaz a voltaképpeni marxizmus), amely – a szovjet tömbben egyedül – meghatározó jelentőségre vergődött, de egyeduralmat soha nem szerzett, csak az akadémiai történettudományban (Pach Zsigmond Pál és mások).23 A „létező szocializmus” ún. internacionalizmusa: fikció. (A Rákosi-korszak hevesen nacionalista volt, kurucos, függetlenségi-szabadságharcos, kossuthos-petőfis stílusban. [A KMP az 1930-as évek közepéig irredenta párt volt.] A Kádár-korszak – kénytelenségből – kevésbé, s ezt használhatták ki a reformerek. Szűcs Jenő híres tanulmányát a nacionalista „historizálás” ellen semelyik más „létező szocialista” országban sem publikálhatta volna.24)

A magyarországi baloldalon csak a szociáldemokraták voltak valódi internacionalisták: de pl. Horváth Zoltán híres könyve25 eretnek műnek számított, Révai ideológiai szerepe – politikai bukása, majd halála után is – domináns maradt, ha egy idő után el is felejtették név szerint idézni. Két munkája26 irányadó egészen 1989-ig. Fő ellenségének a legjelentősebb magyar marxistát – Lukácsot nem tekinthetjük sajátosan magyar marxistának –, a vehemens antinacionalista (és 1918 óta halott) Szabó Ervint tekintette, akinek a 48-ról írott könyve27 ellen még Moszkvában jelentős polemikus tanulmányokat írt,28 s haláláig minduntalan visszatért rá. Elvetette az első világháború előtti magyar baloldal (Lukács és Polányi Károly) Ady-értelmezését. (És evvel persze magának Adynak a politikai prózáját. Ő maga fiatalon – Kassák lapjában – Ady „új fajiságáról” értekezett…29)

Révaival (és a Rákosi-korszak kuruc-függetlenségi, anti-Habsburg szemléletével) szembefordult ugyan a Kádár-kori neolabanc történetírás, de kevés közönségsikerrel. (A mai jobboldali kormány Kossuth szobra mellé állítja ellenségeiét, az Andrássyét és a Tiszáét, a Kossuth-párt elnökének [Károlyi Mihálynak] a szobrát pedig elmozdítja – ez nem történelmi revizionizmus, hanem ahistorizmus és tudatlan eklekticizmus.) Az új, „szocialista” magyar nemzetet továbbra is a munkás-paraszt szövetség sémája szerint képzelték el, s minden ebből kilógó elemet – mindenekelőtt a cigányságot – az erőszakos asszimiláció, modernizáció, ipari és mezőgazdasági munkára kényszerítés, „átnevelés” és fegyelmezés révén óhajtották „a szocialista nemzeti egység” kalodájába belegyömöszölni. Ennek a koncepciónak a továbbélése nyilvánvaló.

A sztálinista és posztsztálinista, totalitárius, majd autoritárius pártállam (tervező államkapitalizmus) – mint minden kapitalista modernizációt erőltető diktatúra – a maga mélyen konzervatív módján (akkor is, ha a prüdériától, a házasságkultusztól, a szaporodást sürgető natalizmustól, a homofóbiától, szexizmustól és antifeminizmustól meg az élvezetet lebecsülő szélsőséges, elfojtó-szublimáló puritanizmustól itt eltekintünk) az elidegenült munkát állította értékrendjének csúcsára – mint tudjuk, Marx intencióival szöges ellentétben – a maga szakosodásával, technikai tökéletességre törekvésével, matematikai-természettudományi (pozitivista) pátoszával, „célfüggvényeivel”.

Tudjuk jól az egyetemes rasszizmus történetéből, hogy az alacsonyrendűbbnek tekintett, kirekesztett kasztokból összeálló underclass (szubproletariátus) – afrikaiak, arabok, amerikai őslakosok és más gyarmati Untermenschek, illetve Kelet-Európában már a késő középkor óta az erőszakkal letelepíteni kívánt nomádok, elsősorban a romák – lényegi tulajdonságának tekintették a megzabolázhatatlan érzékiséget, testiséget, irracionális, antiintellektuális beállítottságot és az irracionális-érzékinek képzelt muzikalitást (a nőkről ugyanezt gondolták; innen a legtöbb indoeurópai kultúrában a képzet, hogy „nincs lelkük”, amin a keresztyénség se segített sokat, még eleinte se). Mindig a legkülönfélébb rendfogalmak ellentétének érezték őket. („Nincs érzékük a tulajdonhoz és a szexuális hűséghez, és hiányoznak belőlük a harci erények”, mint állítólag a zsidókból és a nőkből is.) A „szocialista” modernizáció (iparosítás, teljes foglalkoztatottság stb.) mindezt rendkívüli élességgel erősítette meg (be a nőkkel és a romákkal az üzemekbe, a tömegszervezetekbe, a néphadseregbe, a fölnőtt- és szakoktatásba stb.).

Ez a modernizációs-asszimilációs és kényszerítési paradigma lett volna az elismerés és a „befogadás” ára, ám a rendszerváltás után – az ipartalanítás és általánossá váló munkanélküliség körülményei között – ez a kierőszakolt alku is fölborult. Az 1970-es évek vége óta – s 2008/2009 válsága ezt csak fölerősítette –, vagyis a strukturális munkanélküliségnek mint a kései modernség alapjellegének az elterjedése és elismerése óta a munka és a „munkaviszony” kiváltság (privilégium), s ennek folytán az éhbérért, rendőri fölügyelet alatt végzett kötelező (mármint a segélyért folyamodók számára kötelező) „közmunka” (patinás szóval élve: munkaszolgálat) talán tekintélyelvű, de a szegényeket valahogy mégis „fölkaroló”, erkölcsileg nemesítő reformnak tetszik, s az MSZP már helyesli, sőt: a kiterjesztését és az éhbér emelését javasolja. Mintha ez valamiféle jogkiterjesztés lenne. Holott persze épp fordítva áll a dolog: a „közmunka” megszünteti a munkaviszony szerződéses, azaz önkéntes jellegét, ami a polgári társadalom alaptulajdonsága – ellentétben a munkakényszert bizonyos kasztokkal (rendekkel) szemben jogilag és rendőrileg-katonailag érvényesítő, biopolitikailag legitimáló („a jobbágyparaszt alacsonyabbrendű, mint a kékvérű nemesség”) ún. premodern társadalmakkal.

A refeudalizációnak ez az aspektusa úgyszólván bírálatlanul látszik a szociális gondoskodás valaminő tough-minded verziójának, és az abszolút közjogi alárendeltség, amely a legszegényebbek osztályrésze (s persze törvénytelen), egyben stigmatizálja is őket mint olyan személyeket, akik – az elterjedt terminológiával – „nem akarnak dolgozni”, aminek a többségi közfölfogás szerint faji (udvarias eufemizmussal: etnikai) okai vannak. (Létezik nem biologista változat is, amely a cigányságnak tulajdonított „parazita” és „bűnöző” kultúrát a „létező szocializmus” és a szovjet típusú iparosítás következményének tartja, bár megfeledkezik róla, hogy a munkanélküliség nem innen ered.30)

Ha valaki ma kihullik a represszív-regimentáló munkakényszer szűk zárkájából, a megtévesztett, manipulált, hiperkonformista közvélemény azonnal megtorlásért kiált. Ha valaki nemcsak hogy nem hajlandó, hanem – társadalmi-történelmi okokból – nem is képes kizsákmányolttá válni, azt az elnyomással patologikusan azonosuló, szadomazochista közvélemény büntetni óhajtja.

A szociáldemokrácia a kései kapitalizmus viszonyai között – egészen a Harmadik Út (Clinton, Blair, Schröder) végső „revizionista elhajlásáig”, azaz az 1990-es évekig – újraelosztási, „gazdaságélénkítési”, állami beruházási és karitatív politikákkal, a szakszervezetek bevonásával (Mitbestimmungsrecht) óhajtotta finomítani a kínt, de aztán határozottan áttért a tőkepárti represszió oldalára. (Az Orbán-féle „közmunka” Clinton workfare-programjának31 következetes, brutális alkalmazása.) A magyarországi, a reformkommunista apparátusból származó reformszocialista pártok a neoliberális-neokonzervatív politikának azt a variánsát képviselték – az SZDSZ másfél évtizedig döntő hatására: az SZDSZ sokáig a szocialista párt világnézeti „fölöttes énjeként” működött –, amelyet kombinálni óhajtottak a klasszikusan szociálliberális-demokratikus alkotmányossággal, parlamentarizmussal, az underclass irányában egyenlősítő, „emberi jogi” politizálással és retorikával, úgy-ahogy, annyira-amennyire.

Erről az útról tért most le – alighanem végleg – a DK és az MSZP szövetsége, amelynek az egyik figurája az az SZDSZ-ből származó politikus, aki először mert „cigánybűnözésről” beszélni „a baloldalon” (?!).32 Következhet az utódállamok elleni uszítás, a homofóbia, a heteroszexizmus, az antifeminizmus, a zsidózás, a munkásellenesség, a négerezés, az arabozás, az iszlamofóbia, a menekültek kiutálása, a büntetőjog további szigorítása stb. „A pesti megmondóemberek” elleni retorikai kampánynak máris érdekfeszítő illata terjeng. (Horthy-korszakbeli megfelelője: „zsidó skriblerek”. Ha nem tudnák, a „libsi” kifejezés a „bipsi”, „bibsi” [azaz: „biboldó”] szóra rímel, ami kezdetben kedélyes tréfa volt, de mára már nem az…33) Az antirasszista tüntetőt pedig máris inzultálják a DK összejövetelén.34

A refeudalizáció természetesen összefügg a kései kapitalizmus válságával. Wolfgang Streeck KORSZAKALKOTÓ (nem tréfálok) új tanulmánya35 szerint a gazdasági növekedés, a társadalmi egyenlőség és a pénzügyi stabilitás megfordíthatatlanul hanyatlik (47). A szociális integráció és a rendszerintegráció (ezek David Lockwood terminusai, ld. uo.) megállíthatatlanul romlik. Az emberi munka áruvá válása kritikus pontra ért (ne feledjük: már Polányi Károly megállapította, hogy a munka, a föld és a pénz „fiktív áru”, ld. 52–53). A piacosítás kiterjesztésének hagyományos intézményi és politikai korlátai eltűnnek. Az öt fő következmény: stagnálás; oligarchikus („perverz”) újraelosztás és plutokrácia; a közszféra (public domain) leépítése, korrupció és globális anarchia. A kapitalizmus mint a határtalan kollektív előrehaladás ígérete: csődöt mondott (63). Wolfgang Streeck szerint – habár a kapitalizmus történetileg mulandó jellegét nemcsak az olyan radikális gondolkodók látták előre, mint Marx és Polányi Károly, hanem Max Weber, Sombart, Schumpeter, Keynes és más „polgári” gondolkodók is – a tőkés társadalom elért a saját határaiig, anélkül, hogy látszanék bármiféle alternatíva. Sőt: a valamikor rendszeralternatívát nyújtó szocialista és más radikális baloldali mozgalmak, proletár érdekképviseletek stb. megakadályozták a kapitalizmus önrombolását (és ennyiben: megmentették); de ma már nem léteznek, s a kapitalizmus végtelenül folytatja a maga önromboló terjeszkedését és általánossá válását, ami (ellenerő híján) elkerülhetetlenné teszi, hogy a tőkés civilizáció összeomoljon.

Slavoj Žižek már az „Új Mester” (az „új fejedelem”) megjelenését szorgalmazza, a legszélsőségesebb diktatúrát a kapitalizmus végső válságával járó iszonyú következmények megakadályozása, megelőzése végett36 – éppen azért ebben a flamboyant „nyugati sztálinista” (vagy még rosszabb…) modorban, mert a rendszeralternatíva egyszerűen nem él.37 A baloldal óriási nagy bajban van – annak ellenére, hogy radikális antikapitalista változata (nagyon helyesen!) egyre inkább meghódítja a fiatal értelmiséget, akárcsak az első világháború előtt, az 1920-as és ’30-as években vagy 1968 után. Csak persze ezúttal eleven és erős munkásmozgalom nélkül. A kapitalizmust kritikusan elfogadó balközép változat viszont vagy végzetesen meggyöngül, vagy (mint a periférián, különösen Kelet-Európában) fasizálódik. Magyarországon majdnem negyedszázadig az emberi jogi liberalizmusnak a szomszédainkhoz képest (voltaképp az egész világon) példátlan, kivételes ereje és befolyása kívülről – azaz a szocialista, kommunista, anarchista hagyományon kívülről – megakadályozta az utódpárti balközép sovén, etnicista, rasszista fordulatát. Úgy látszik, csak mostanáig. (Kevesen érzik, hogy ez mennyire rendkívüli, mennyire egyedülálló volt.)

A speciális magyarországi helyzet – az egyetlen befolyásos, szellemileg társuralkodó (ám az érintettek számára veszedelmesen: politikailag jó ideje jelentéktelen), viszonylag nagy létszámú zsidó populáció léte – nem teszi elképzelhetővé, hogy a balközép egyben antiszemita is legyen (pedig ez volna a következetes eljárás). De persze még erre is sor kerülhet, noha egyelőre nem valószínű. Amint ezt már elmondtam,38 amennyiben a jobboldal (nemzeti konzervatívok + fasiszták) mellett a szociálliberális-balliberális közép is (az Együtt–PM és a zöld LMP dicséretes kivételével) a romák ellen fordul (márpedig ez történik, hiába próbálják tagadni), akkor egész Magyarország súlyos veszélybe kerül, nem kizárólag a szörnyűséges helyzetben lévő cigányság. Ha visszamenőleges hatállyal megszűnik a Kádár/​Ceauşescu kontraszt (amit – sajnos ez is feledésbe merült – annyira fájlaltak itt sokan az 1980-as években…), az egykorú „reformista” magyar különút adottságaiból örökölt magyarországi komparatív előnyök is megszűnnek (amint többségük már meg is szűnt a második Orbán-kormány alatt).

Marx azt mondta, hogy előbb tragédia, aztán bohózat. Nálunk ez fordítva volt. Thürmer Gyula pártocskájának (meg az olyan figuráknak, mint Szűrös és Pozsgay) nacionálbolsevik, vörösbarna-sovén fordulata (bohózat) megmutatta, hogy Magyarországon a troglodita „baloldalnak” létezik a kádárizmusnál is rosszabb változata. Most követi Thürmert ebben a hivatalos balközép (tragédia). (Jegyezzük meg azért, hogy az Együtt környékéről is hallottunk enyhe kis szalonirredenta hangocskákat…) A helyzet az, hogy Miskolcon három rasszista polgármesterjelölt van, a fideszes, az MSZP/DK-s és a jobbikos (aki nem átallott részben zsidó fölmenőire hivatkozni, a nyomorult). A ballib tragédia – no jó, tragikomédia – különösen nyomasztó amiatt, hogy a „haladó” establishment ismert politikai íróinak a fajgyűlölet, fajüldözés, faji-etnikai diszkrimináció puszta árnyékát is harsogó fölháborodással elítélő szokásos kórusa néma. (Sajnos lehet, hogy ezek szerint igazságtalan voltam Vári Györggyel,39 amikor szemrehányást tettem neki, amiért sokadmagával – de a legékesszólóbban és a legszerényebben – csöndre intette az öregedő liberális szellemóriásokat, amikor beleártakoztak a balközép ellenzék napi politikájába. Ha így lenne – s úgy föst, hogy így van –, elnézést kérek.)

Remélem, hogy ez csak az első megdöbbenés csöndje.

Remélem, hogy ez nem cinkosság.

Remélem, hogy szakadás következik be a hivatalos, parlamenti „baloldalon”; ennek már a legfőbb ideje. Nem mintha azt hinném, hogy a parlamenti útnak van még esélye vagy jelentősége.

Úgy látszik, hogy a hivatalos politika egésze a represszió és a hátrányos megkülönböztetés alapján áll (hatalmi tekintetben jelentéktelen kivételekkel, amelyek azonban morálisan fontosak és üdvözlendők). A valódi, mostani és eljövendő magyar baloldal helye a cigányok mellett van. Ez nem túl érdekes kijelentés, hiszen magától értetődik. A kései kapitalizmus végső válsága – s ezen belül a strukturális munkanélküliség meg az általános kultúrává váló egyenlőtlenség és az affirmatív-represszív-mazochista azonosulás a személytelen agresszorral, a faji, nemi, életkori és osztályelnyomás pozitív igenlése, az emberi nyomorúság és szerencsétlenség lelkes elfogadása, ugyanakkor a helyzet tragikumáért az áldozatok hibáztatása – természetesen a legrosszabbat hozza ki a kétségbeesett emberekből.

Az emancipációs társadalombírálat nehézsége, hogy az implicit erkölcsi neheztelés kulturálisan megalázza a kapitalizmus kénytelen-kelletlen belenyugvó, meghunyászkodó kárvallottait. Az olyan írások pszichológiai hatása, mint ezé is itt ni, rendkívül kellemetlen.

Sajnálom.

Évszázada már, hogy a lázadók ilyesféle címeket adnak esszéiknek, mint „Az utak elváltak”.

De hát elváltak.

Antikapitalizmus és emberi jogok
(2014. augusztus 16.)

Révész Sándor – aki szerintem ma a legjobb magyar publicista, azon fölül, hogy kiváló jelenkortörténész és esszéíró – úgy véli, hogy az antikapitalista baloldal részvétele a demokrácia védelmében, „az illiberális állam” és a szabadságjogok korlátozása, a pluralizmus megszüntetése ellen folytatott politikai küzdelemben legalábbis problematikus.1 Írásában ő a hivatalos parlamenti „baloldal” bensejéből hallatszó ún. rendszerkritikus hangokra is kitér. De ezt nem veszem, mert nem vehetem magamra.

Amit viszont igen – ami a független baloldalt meg a szabad, kritikai marxizmust illeti –, arról mondanom kell egyet-mást, részben tisztázásként, részben magyarázatul, részben pedig a politikai teendőket illetően.

Révész Sándor szokása szerint élesen és világosan fogalmaz: „Lehet akarni bizonyos értelemben liberalizmust demokrácia nélkül, demokráciát liberalizmus nélkül, de liberális demokráciát liberalizmus nélkül nem. Az állam csak ott vonulhat vissza a liberális demokrácia által megszabott keretekbe, ahol az élet újratermelése alapvetően magánvállalkozások, magánszerződések, magánversenyek keretében folyik” – írja.

Ez bizonyos határok között helytálló. Ám Révész itt is, a Marx-szobor ügyéről komponált újabb írásában2 is majdnem szinonimaként használja az antikapitalizmust és az antiliberalizmust. Ez azért nem ilyen egyszerű, tisztázásra szorul.

A kapitalizmus az egész modern civilizációt betölti, „nem-kapitalizmus” vagy pláne „kapitalizmus utáni” (posztkapitalista) rendszer még nem volt. Aki a szovjet típusú rendszereket valaminő normatív értelemben „szocializmusnak” tekinti, az rossz marxista. Ugyanis előtérbe helyezi az újraelosztási és szociológiai ismérveket, holott a marxi elemzés középpontjában az érték áll.

A szovjet típusú államkapitalizmus valóban tervezéssel helyettesítette a piaci újraelosztást – ennyiben sokkal radikálisabb volt, mint a többi államkapitalista kísérlet – és központilag igazgatott állami tulajdonnal a szétszórt magántulajdont (s ezek egyfajta kapitalista rendszernek fontos komponensei, de nem jelentik a lényegét), ám nem szűnt meg benne az árutermelés, a bérmunka, a pénz, az állam, az osztálytársadalom, a kényszer (pl. a munkakényszer), a nemzethatár, a hadsereg, a hierarchikus politikai hatalom stb. Még a konkurencia sem.

„A létező szocializmus” (a kifejezés annyit jelent, hogy „hát, elvtársak, a jelenlegi nyomorúságos körülmények között ennyit tudtunk megvalósítani belőle, sorry”) kétségtelenül elpusztította a korábbi uralkodó osztályokat, a hűbériség elemeit, a személyes függelmi viszonyok és a vérségi leszármazás uralmát, az államegyházat stb., tehát elvégezte azt a modernizációs munkát, amelyet Nyugaton a XIX. századi kapitalizmus már elvégzett. Létrehozott egyfajta egalitárius, plebejus kultúrájú társadalmat (Kádárról el tudjuk képzelni, hogy szotyolázik a lelátón, de Bethlen Istvánról nem: az arisztokratikus rend végképp megszűnt). Bizonyos piaci elemek újbóli bevezetésének árán itt-ott megalkotott egy-egy jóléti államra emlékeztető berendezkedést is, ideig-óráig. 1989-ra a legtöbb (de nem valamennyi) szovjet rendszerű országban rejtetten már vegyes gazdaság volt. Evvel együtt – történelmi mértékkel mérve – „új” volt.

Mindezeknek – a realitások nyomásán kívül – az is volt az okuk, hogy mind Kautsky, mind Bernstein, mind Lenin, mind Buharin (de voltaképpen még Rosa Luxemburg is), mind a II., mind a III. Internacionálé rossz marxista volt: mindegyikük az elosztási viszonyok (és evvel összefüggésben a külsődlegesen megítélt osztálykonfliktus) centralitását tartotta szem előtt, s azt hitte, a kisajátítók kisajátítása azt jelenti, hogy kizárólagos lesz a proletár osztályirányítás (azaz: a Párt) alatt álló új állam elvont tulajdonosi funkciója, hatalma a beruházások fölött. Evvel csakugyan kiiktatta a burzsoáziát, megszűnt a gazdaság, az állam (és még sok minden) polgári jellege, de az érték (ahogy mondani szokás: „a tőke”) uralma megmaradt, és ez a döntő, nem a tulajdonos kiléte, politikai és szociológiai karaktere. Mind az ún. szabad világban, mind az ún. szovjet birodalomban évszázados elosztási és újraelosztási viták folytak: a „létező szocialista” államkapitalizmusban a „terv vagy piac” vitái (Magyarországon a reformviták a múlt század ’70-es és ’80-as éveiben, amelyek – mivel azóta színvonalas és tartalmas világnézeti vitákra nem került sor – közvetve máig meghatározzák, 30-40 évvel később, a politikai diszkussziót és terminológiát3), a nyugati (piaci és pluralista) rendszerekben a jóléti állam hívei („welfare liberals”) és a monetarista („supply side”), neokonzervatív piachívők – ugyancsak máig tartó – huzakodásai. A „népjóléti liberálisok” mérsékelt etatisták voltak és mérsékelt egalitáriusok, politikailag a (polgári) baloldalhoz húztak, közük volt a polgárjogi, az antiimperialista és békemozgalmakhoz, a feminizmushoz és az antirasszizmushoz. Az establishment Eisenhowertől Reaganig, Thatcherig, a két Bushig, sőt: Tony Blairig lekommunistázta őket. A „piaci rendszer” uralkodó koncepciójába köztudomásúlag belefért Augusto Pinochet véres katonai diktatúrája Chilében. De azért mégsem ez volt a jellemző. Nyugaton kiegyezés jött létre. A neokonzervatív jobboldal a „faji kérdésben” és a társadalmi nemek (gender), a különféle szexuális orientációk és életstílusok egyenlő elismerésének a kérdésében engedett az egalitárius polgári baloldalnak, amely ugyanakkor osztályszempontból (a jövedelmi egyenlőség, az egyenlő életesélyek és a munkásjogok tekintetében), továbbá a neoimperializmus és a neokolonializmus vonatkozásában is vereséget szenvedett.

Ez utóbbi az a mainstream nyugati kombináció, amelynek – magyar nemzeti árnyalatokkal – nálunk Révész Sándor a legtehetségesebb, meggyőződéses, önzetlen (szellemileg és politikailag önálló) propagandistája. Mert ő is bedől a rossz – régi szociáldemokrata és óbolsevik, eleve téves és elavult – marxizmus illuzórikus diadaljelentésének, illetve a belőle negatív átfordítással kikövetkeztetett (nyugati, nyugatias) liberális-konzervatív konszenzus egyik vulgáris végkövetkeztetésének: az állami túlsúly antidemokratikus és antiliberális, a szociáldemokrácia gazdasági gyakorlata, „a demokratikus tervezés” (idetartozik a „részvételi költségvetés”, amelyet nálunk a 4K! próbál – mindhiába – népszerűsíteni,4 s amely csak mifelénk számít radikálisnak, holott maga az ultramérsékelt középszer) és az egyenlősítő újraelosztás pedig afféle bújtatott bolsevizmus. (Ennek antiegalitárius változata meg az állítólagos „fehér bolsevizmus”.5) Ez hagymáz. Európában (és részben Amerikában) a két világháború között az egalitárius újraelosztással és munkásjogokkal enyhített demokratikus kapitalizmus hívei (azaz lényegében a szociáldemokrácia és polgári baloldali szövetségesei), mai neokon szemszögből: etatisták (mind a weimari köztársaság, mind a népfrontkorszak idején) a fasizmus/​nácizmus ellenfelei voltak. Ők védekeztek a leghatásosabban – és így is leverték őket – a leggyilkosabb diktatúrákkal szemben. Mai kelet-európai értelemben vett (piaci) liberálisok nem voltak köztük. (Ráadásul szövetséget kötöttek az abszolút etatizmust képviselő Kominternnel…)

Révész úgy látja: „A »baloldali« ellenzék szóhasználatában az antikommunizmus eleve bűnös, antidemokratikus dolog. Holott a kommunisták mindig is a liberális demokrácia legkövetkezetesebb ellenségeiként határozták meg magukat, így a liberális demokrácia hívei nem is lehetnek mások, mint antikommunisták.” Ez definíció kérdése. (Teszem azt, Jean-Paul Sartre szerint „az antikommunisták kutyák”.)6 Történetileg se igaz, mert a múlt század ’30-as és ’40-es éveiben a „kommunisták” (az idézőjel fontos) a demokrácia élharcosaiként határozták meg magukat, Magyarországon ekkor magát a terminust is csak maguk a „kommunisták” és a „kriptokommunisták” használták, senki más.

De ez mellékes. Az a dilemma számít igazán, hogy az érett Marx (azaz a Grundrisse és A tőke szerzője) tudományos programjának értelmében vett kommunisták – akik, amint Karl Korsch javasolta valaha, a történelmi materializmust magára a történelmi materializmusra is alkalmazzák7 (ahogyan az utóbbi évtizedekben így tett pl. Moishe Postone, ill. a „Neue Marx-Lektüre” és a „Wertkritik” irányzata is, a legkomolyabb eredményekkel) – saját filozófiai előföltevéseik szerint értelmesen és joggal vehetnek-e részt a jogállam, a joguralom, az alkotmányosság, az emberi jogok védelméért folyó politikai és világnézeti küzdelemben, vagy sem. (Ahhoz, hogy az állami újraelosztás és állami tervezés, állami beavatkozás nagyobb részarányát javasló szociáldemokraták és „népjóléti liberálisok”, zöldek, mainstream feministák stb. – mint egalitárius polgári demokraták – részt vehetnek-e, részt vegyenek-e, szerintem nem férhet semmi kétség. Őket csak a szűkkeblűség és a tájékozatlanság nézheti „kommunistáknak”. Nem ez a kérdés.)

Itt két jelentősebb problémaköteg merül föl, ezeket csak vázlatosan érinthetem.

Az első: a fiatal Marx és a forradalmi korszakok, epizódok (1917–1923, 1968) polgárellenes ideológiakritikája, amelyet különösen keményen exponált a forradalmi művészet („avant-garde”), nem helytelennek, hanem illúziónak („ideológiának”, hamis tudatnak) tekintette az emberi jogok tanát és a belőle levezetett mindenféléket. Egészen egyszerűen kifejezve: nem kevesebb szabadságot akart, hanem többet (ez persze nem áll a bolsevikok tervező állami despotizmusára, amely marxi szemszögből szintúgy ideologikus illúzió). Végső következményeit illetően a kommunizmus és az anarchizmus egy és ugyanaz. A kizsákmányolás, az osztálytársadalom és az elkülönült állam (a maga legitim intézményes kényszerstruktúrájával) nem teszi lehetővé az emberi emancipációt, ami (ideológiailag) Rousseau és Kant követőinek ugyanígy céljuk. De az nem kétséges, hogy az emancipatorikus beállítottság mind a polgári, mind a még soha be nem következett kommunista forradalomban – elvontan és általánosan – közös. (Liberális barátaink és ellenfeleink figyelmébe ajánlom Kant gondolatait a francia forradalomról: hogy pár illúzióval kevesebbjük maradjon.8)

A magánember szabadsága szükséges, bár nem elégséges föltétele a kommunista átalakulásnak. Rajta túllépni: ez viszont a liberálisok szemében illúzió, pontosabban utópia.

A második problémaköteg: a 225 éves polgári forradalom (azóta tart, még nem fejeződött be) eredménye a személyes függőség redukciója. A közrendűek többé nem a nemesek szolgái, akiknek – származásuk révén – kevesebb jog és méltóság járna, mint a „jól születetteknek” („bien nés”, „wohlgeboren”). A proletárok nem jobbágyok. Az ilyesfajta megkülönböztetéseket – vérségi leszármazás, „faj”, bőrszín, etnikum, nemzetiség, földrajzi eredet, anyanyelv, társadalmi nem, szexuális orientáció, életkor, egészségi állapot, műveltség, foglalkozás, vagyoni állapot szerinti hagyományos diszkriminációkat – folyamatosan, bár igen lassan (olykor visszaesésekkel) számolja föl a polgári forradalom, jellemzően jogi és kulturális eszközökkel. Ezeket az akkor még kezdetleges fázisban lévő fejleményeket a Kommunista kiáltvány is lelkesen üdvözölte. A kapitalizmus az ilyen biopolitikai és személyes függőségeket és egyenlőtlenségeket elvont és személytelen uralommal helyettesíti. A voltaképpeni uralmat nem a burzsoázia mint uralkodó osztály gyakorolja (mint láttuk, a kapitalizmusban nem mindig a polgárságé a politikai hatalom, a kapitalizmus egyik legsikeresebb színhelyén, a Kínai Népköztársaságban se), hanem maga az érték (máshonnan nézve: a tőke) mint „Realabstraktion”, ahogyan Alfred Sohn-Rethel nevezte.9

Minél kifejlettebb a kapitalizmus, természetesen annál esetlegesebb, kié benne a politikai hatalom. Minél elvontabb, annál redukáltabb benne az osztálykonfliktus. Nemcsak a „szocializmus” és a „kommunizmus” ért – proletár osztálymozgalomként – történelmi pályája végére a XX. század alkonyán, hanem a sajátos polgári osztálykultúra is a maga valamikori civilizáló intézményrendszerével és szokásrendjével. Amit Proust, Thomas Mann és Virginia Woolf leírt (valamint a burzsoázia és a proletariátus plutarkhoszian párhuzamos ábrázolásával, ugyancsak halhatatlanul, Déry), az az eltűnt idő, a befejezett múlt.

Ez a helyzet okozza a jelenkor problémáit.

A korai kapitalizmus fő (piaci) változatának, az ún. polgári társadalomnak adekvát kifejezése volt a liberalizmus (amely, szemben a speciális magyar előítéletekkel és babonákkal, mindig nacionalista – bár nem mindig, noha gyakran, főleg a gyarmatokon, etnicista és rasszista – is egyben; ne feledjük, John Stuart Mill „a barbárokkal” szemben megengedhetőnek tartotta a zsarnokságot). Ez a szabad piacon szabad versenyben szabadon szelektált sikeres polgárok (burzsoák) kezébe adta (a legtöbb esetben) a politikai befolyás zömét. A párhuzamos, egyidejű módszer a meritokratikus verseny volt az oktatási és hivatali „előmenetel” révén. (Ez züllött aztán az ún. teljesítmény vulgáris kultuszává.) De ma a tőketulajdon többnyire közvetett, a transznacionális korporációk kezében van, amelyeket indirekt módon, távolról üzemeltet a csak matematikai formulákkal kifejezhető, de szociológiailag le nem írható piac, amely semmilyen formában nem azonos az egyes nemzetállamok polgári uralkodó osztályaival, amelyeknek – a szó régi értelmében – nyomuk veszett.

A burzsoázia szociológiai, politikai, kulturális meggyérülésével és meggyöngülésével hatalmi vákuum alakult ki, amelyet (mint nálunk is) sok mindenki szeretne betölteni, különösen a bürokratikus állami elitek némelyike. Ezek egy része visszamenetelne a vérségi-személyes függőségek irányában (rasszizmus, heteroszexizmus stb.) a liberalizmus elé, ennyiben – bár gyökértelenül – reakciós; más részük a személytelen globális kapitalizmushoz adekvát politikai berendezkedés felé tapogatózik tétován és eredménytelenül (pl. európai föderalizmus és í. t.). Valóban csak a liberális múlt és a még elavultabb preliberális régmúlt (illetve ezek tragikus paródiái) között lehet választani?

Pillanatnyilag mintha pusztán ezek az opciók állnának rendelkezésünkre – „ezt dobta a gép”. Az egyik csábítás, amint látjuk (ez ugyancsak a múltból ered), hogy a dinamikus-modernizáló államkapitalista diktatúrák bizonyos megoldásait elevenítsék föl, bár ezekhez nem áll rendelkezésre sem az egykori osztálydinamika, sem olyan intézményrendszer, amelyen ezek a diktatúrák alapultak. (A fasizmusok mindegyikének kialakításában döntő szerepet játszott a hadsereg, továbbá az első világháború leszerelt frontharcosainak iránytalan elégedetlensége, revansvágya és persze: katonai tudása. Ez egyedülálló történelmi szituáció, amelynek az összetevői ma föllelhetetlenek.)

Rövid távon persze mindenképpen arra kell törekedni, hogy az 1989-ben kivívott eredmények (parlamentarizmus, jogállam, alkotmánybíráskodás, jogegyenlőség, politikai váltógazdálkodás, sajtószabadság stb.) megmaradjanak: ez vitathatatlan. Ám ez akkor is csupán defenzív állagőrzés, az állag meg egyre zsugorodik. Ha az emancipatorikus politika nekünk nem tetsző verzióit kizárjuk a demokratikus küzdelemből, akkor még a defenzíva se lehet sikeres. A problémákat nem Putyin, Porosenko, Orbán, Lukasenka, Fico, Kaczyński, Berlusconi, Le Pen, Erdoğan, al-Sziszi stb. rosszindulata okozza, hanem a már nem polgári, kései kapitalizmus átalakulása, politikai jellegének bizonytalansága vagy nyitottsága. Mindennek az antidemokratikus erők homályosan a tudatában vannak – ezért kísérleteznek tekintélyelvű megoldásaikkal –, de a minden tekintetben legyőzött kelet-európai liberálisok még annyira se. Kezdetnek most elég lesz annyi, hogy belássák: ez a kapitalizmus nem az a kapitalizmus. Pedig az se volt valami hajde.

Politikai korrektség és totalitárius propaganda
(2014. október 10.)

Demszky Gábornak igaza van, nem kellene annyit emlegetni a magyar miniszterelnököt.

De hiába, a rezsim ideológiai ereje nagyon nagy, és kezd mindent áthatni. Az ilyesmit a nyelv mutatja meg a legjobban. Figyeljék meg, ahogyan a rezsim (az MTI-MTVA révén) átkeresztelte a „rasszista” magyar szinonimáját „fajüldöző”-ről „fajvédő”-re – azaz negatívból pozitívra: hiszen evvel a szóval az egykori magyar rasszisták eufemisztikusan nevezték meg saját magukat! –, és a szoclib sajtó, sőt: maguk a nemzetközi náci összejövetel ellen tiltakozó tüntetők is átvették ezt a szubtilisan félrevezető terminust, seperc alatt. (Ezek szerint a náci rasszista nem a másik fajt üldözi vagy üldözné, hanem a saját faját védi.)

Hiába szegényes a rezsim világnézeti fegyvertára, társadalmi erejénél fogva beszéd- és látásmódja egyre több diskurzusváltozatot pecsétel meg és torzít el. Az ellenzéki közvélemény mániákus részletességgel elemzi a rendszer tudatlan vezetőinek és középszerű ideológusainak a nyilatkozatait, általában nem azért, mert intellektuális érdekességeket vél bennük találni, hanem azért, mert megnyilvánítják az arcana imperii, a hatalom rejtelmeit. Ezek pedig félelemmel elegy patologikus kíváncsiságot ébresztenek azokban, akik védtelenek, kiszolgáltatottak az új impériummal szemben. A sorsukat ismerik föl ezekben „a föltáruló titkokban”.

Így viszont a megértés tisztán instrumentális lesz: nem a szóban forgó kérdést vitatják, hanem a rezsim attitűdjét, beállítottságát, s ezáltal – amikor átengedik a terminusok és elméletek meghatározását a rendszernek, s ezt a meghatározást vitatják (ha igaz, ha nem, ha helyes, ha nem) – meggyöngül a kritikai diskurzus. Jó példája ennek a „liberális” fogalma. Kevesen mutatnak rá, hogy a rezsim által használt jelentésárnyalatok kontrafaktuálisak és kontraintuitívak (magyarán: tévesek, ostobák, történetietlenek), a többség elfogadja, majd megkísérli védeni őket: holott persze ezeket eleve védhetetlenné fogalmazták a rendszer propagandistái és píárosai; így a náluk sokkal okosabb elemzők a biztos vereség pozíciójába sodortatják magukat.

Ebben a kontextusban a „liberális” terminus vagy fogalom mindannak az összefoglalása, amit a közhangulat démonian gonosznak tekint, miközben az emiatt a terminust maguktól fölháborodottan elutasító honpolgárokról (általában kb. harmadukról-felükről) rendre kiderítik a különféle vizsgálatok és tartalomelemzések, hogy a terminus hagyományos, elfogadott, világszerte és régóta érvényes definíciója szerint voltaképpen liberálisok: egyetértenek a szabadelvűség alapelveivel, miközben a vele való politikai azonosulást indulatosan elvetik. Ennélfogva nagyon nagy tömegek voltaképpeni politikai álláspontja nem válik politikává: és éppen ez a rezsim célja.

A rezsim „radikális”-nak nevezi a fasisztákat, evvel két legyet (vagy sast) üt egy csapásra: elfogadhatóbbá teszi a fasiszta érzületkomplexumot, aztán meg mindenre és mindenkire, aki „radikális”, a fasizmus árnyéka vetül azok szemében, akik nem szeretik a fasizmust – például a radikális antifasisztákra. Ez a stratégia egyenértékűnek tünteti föl a radikális pacifistát és a radikális militaristát, a radikális internacionalistát és a radikális sovinisztát. Mindezek valahogyan fasisztoid alakzatoknak látszanak és fokozatosan egybeolvadnak a népi képzeletben.

A magyar állam vezetője, aki magát és rendszerét a neoliberális-neokonzervatív irányzat engesztelhetetlen ellenségének tünteti föl, holott gazdaságpolitikája legalább felerészben neokon jellegű, tipikus – és több mint negyvenéves – neoliberális fogással próbálja diszkreditálni az ún. politikai korrektséget, jelesül mint afféle cenzúrát: mintha az ő álláspontja a korlátlan szólásszabadság lenne (ezt jól bebizonyította a fajüldöző – és nem fajvédő! – konferencia törvénysértő, ráadásul sikertelen betiltásával).1

Ezt a ballib publicisztika és kommentariátus (evvel régi angol kifejezést honosítottam) a föntebb vázolt mechanizmus segítségével kezeli: minden különösebb ok nélkül elfogadja, hogy a politikai korrektség csakugyan cenzúraféleség (amivel persze egyben alájátszik a magyarországi ballib-szoclib miliő rejtett reakciósságának is), majd beletörődik, hogy bizonyos öncenzúra azért némely esetekben jól jöhet, szükségesnek bizonyulhat és í. t. Tehát elfogadja a teljesen indokolatlan vádat, majd enyhíteni igyekszik a súlyát.

Ráadásul evvel a kommentariátus időszerűnek tünteti föl – összhangban a szélsőjobboldali „lakájmédiák” krónikusan divatjamúlt, elmaradott, mindig másodkézből kapott „gondolatokat” (közhelyeket) forgalmazó duktusával – az 1980-as éveknek az ezredfordulóra már más formákba olvadt, s emiatt rég eltűnt jelenségeit, például a politikai korrektség mellett a (jobb helyeken már évtizedek óta nem is emlegetett) „posztmodernt”.

A politikai korrektség angol-amerikai történeti jelenség (volt), amelynek félreismerhetetlen az 1989 előtti (pontosabban: 1968 és 1989 közötti) karaktere. Soha nem jöhetett volna létre, ha a baloldali (újbaloldali) társadalomátalakító projekt kudarca nem vált volna akkoriban nyilvánvalóvá. Ami az óbaloldal számára a Bad Godesberg-i reformizmus,2 az újbaloldal számára a zöld reformizmus volt: a kapitalizmus kapitalizmuson belüli – környezeti, egalitárius, mindenekelőtt „jogvédő”, antimilitarista, feminista és antirasszista, morális-kulturális – átalakításának a vereség elemeiből építkező, szerény terve. Az újbaloldali politikai „menekültek” hatására ez az akkori liberális establishment elég mély változásához vezetett.

Itt összevegyült a polgárjogi mozgalom gandhiánus erőszakmentessége avval az arisztotelészi gyökerű gondolattal, hogy az egyenlőtlenség társadalmában mégiscsak lehetséges megteremteni az egyenlőség kultúráját.

Ebben az egyik lépés a nyelvhasználat megváltoztatása volt, de természetesen nem cenzúrával, hanem teljesen önkéntes, beleegyezéses módon – persze ennek az önkéntes „megigazulásnak” a kiküzdése nem történhetett és nem is történhetik erkölcsi nyomásgyakorlás nélkül.

Amikor a házasságban élők és a házasságon kívüliek közötti egyenlőségre törekszenek, nem beszélnek férjről és feleségről, sem élettársakról, hanem mindkét esetben „partnerekről”. Amikor felmerülhetne a férfi és a nő állítólagos értékkülönbségének a sugallata, akkor csak „személyekről” beszélnek. Amikor ugyanilyen megkülönböztetés szuggesztiója volna érezhető heteroszexuális és meleg kapcsolatok között, „párokról” beszélnek. „Lányok” és „asszonyok” helyett „(fiatal) nőkről”. A lenéző konnotációjú elnevezésekről minden diszkriminált közösség esetében lemondanak. Az ilyen nyelvi magatartás a társadalmi nem (gender), etnikum, nemzetiség, anyanyelv, állampolgárság, lakóhely, felekezet, életkor, kinézet (testi sajátosságok), fizikai, mentális és egészségi állapot, társadalmi osztályhovatartozás, foglalkozás, szexuális orientáció, vagyoni helyzet, iskolai végzettség, képzettség/​műveltség, politikai állásfoglalás, intelligencia, motiváció és egyebek szerinti (vagy miatti) diszkrimináció teljes és maradéktalan elutasítását, az egyenlő méltóság rezzenetlenül következetes kultuszát képviseli, vagyis az inkluzív – a magyar „befogadó” kifejezés hierarchiát sugall: mintha lenne befogadó és befogadott; ezért ez is elvetendő – társadalom morális képét hordja magán, ám éppen nem az uniformizálás, hanem a sokféleség (diversity) jegyében.

A politikailag korrekt speech code betartatása elkerülhetetlenül a vele ellenkező nyelvhasználati magatartások megbélyegzését vonja magával: a rasszizmus, az etnicizmus, a heteroszexizmus (és vele a patriarkális heteronormativitás) elvetése bizonyos megvető hangsúllyal történt és történik. A zöldség erkölcsi kiterjesztése (pl. animal rights) egyfajta tiszteletet követel meg az eleven kozmosz iránt: az állatkínzás, a viviszekció, a fájdalmas állatkísérletek, a természetes környezetek lelkiismeretlen irtása szintúgy antihumanizmusnak számít: erkölcsi helytelenítés és gúny tárgya. A politikai korrektség egalitárius (azaz antihierarchikus) mivoltából fakadóan mély ellenszenvet érez a hatalom minden radikális megnyilvánulása iránt – a háborútól, nukleáris fölfegyverkezéstől, a hivatásos-állandó haderőtől a halálbüntetésig, testi fenyítésig, a fegyveres rendőri jelenléttől a lakóterületeken egészen a büntetőjogi, pszichiátriai vagy „nevelőintézeti” fogvatartásig, a gyermeki autonómia elnyomásáig, a nem konvencionális életformák kirekesztő repressziójáig és í. t. –, aminek fontos eleme a pacifizmus, az antimilitarizmus meg a büntetés fokozatos fölváltása neveléssel és gyógyítással.

Azt mondani: „vitéz katonáink”, „derék rendőreink”, „szigorú bíráink”, „legitim vezetőink”: politikailag inkorrekt. Ez ugyanis hierarchiát implikál és a kényszer glorifikálását jelenti, ami erkölcstelen. Ehelyett a részvétet, az együttérzést, a megbocsátást, a szeretetteljes, elnéző, figyelmes emberi kapcsolatokat illeti tisztelet.

A politikai korrektség nyelvi reformja az angol nyelvű meg a skandináv országokban (s még néhány helyen) elérte az establishmentet is; ebből persze képmutatás származott, hiszen az óriási hatalmú tőkés államok tettei és szavai szükségképpen eltértek egymástól. De a képmutatás, mondta La Rochefoucauld – ezt már idéztem olykor –, a bűn bókja az erény előtt;3 ráadásul hivatkozási alap a rendszerkritikus csoportok számára: újabb alkalom az erkölcsi nyomásgyakorlásra.

Szemben avval, amit a magyarországi kommentariátus képzel, a politikai korrektség nem – vagy nem tisztán – „liberális”, hiszen szkepszise kiterjed a joguralomra, az individualizmusra, a piaci államtalanításra. (Ezek ugyanis – többek között – az egyenlőtlenség eszközei; akkor is, ha a joguralom, alkotmányosság stb. nyilvánvalóan „jobb”, mint a zsarnokság és a diktatúrás etatizmus.)

Ahogy lenni szokott, a politikai korrektség kevesebbet ért el, mint amire ihletői gondolhattak, de elég sok helyen megtörte kissé a hierarchikus és represszív előítéletek egyeduralmát, az „úr és szolga” dialektikáját, módosította némileg az erkölcsi szokásokat és a domináns beszédmódokat. Hogy sok álszentség, humortalanság, korlátoltság keveredett bele – nem tagadható. Ugyanakkor nyilvánvalóvá tette, hogy a kor erkölcsi érzékenysége továbbra is ellentétben áll az uralkodó állami és társadalmi gyakorlatokkal.

Amikor a diktatúra bevezetésén munkálkodó rezsim a politikai korrektséget támadja (miközben olyan nem létező ökörségeket talál ki, mint a közismeretlen „dzsenderideológia”: a gender studies ugyanis éppenséggel tanulmányozza, nem pedig semlegesíteni próbálja a társadalmi nemeket, azaz a nemek és különféle változataik intellektuális és morális appercepcióját), akkor avval kísérli meg ellensúlyozni a „kényszermentes kommunikáció” racionális utópiáját, hogy a „nemzeti egységre”, a „nemzetre” és/​vagy a „népre”, a „tömegre” hivatkozik, amelynek az (egyébként: fiktív) léte szerinte előírná az „erő” és „egészség” (amorális) eszménye által áthatott egységes érzületet, észjárást: s ez volna a „valóság”, amellyel – a banauszia szokott modorában – szembeszögezi az ó, be szánalmas „elvont okoskodásokat”.

A tömegtámogatás mint tény egyben erkölcsi parancsnak tetszik, miközben propagandaeszköz. A tömegben rejlő kényszerítő erő mint érv a totalitárius propaganda alapvető aspektusa.4 A magyarországi kommentariátus összvéleménye szerint az a tény, hogy honunkban pillanatnyilag kb. 600 jobboldali polgármester van és kb. 50 ellenzéki, azt bizonyítja, hogy a magyar állam vezetője „jól ismeri a néplelket” (tehát a magyar néplelket 600 polgármester egyenirányúsága fejezi ki).

A magyar állam vezetője önérzetesen magára (és a „központi erőtérre”) vállalja az „illiberális” jelzőt (a szó angol változatának konnotációi: begyepesedett, szűk látókörű, előítéletes, kicsinyes, elmaradott, divatjamúlt, provinciális, intoleráns, bigott), és – szándéka szerint – véget vet a zavaró értékvitáknak, mondván: ekkor a sokféleséggel (diverzitással), pluralizmussal, érdekkonfliktusokkal, multikulturalitással stb. nem állít szembe mást, mint a saját, egyre osztatlanabb hatalmát, amely mint tény, egyben érvként szolgál. Azt állítja – és nyomában a kommentariátus is –, hogy a politikai korrektség „bennünket” (azaz a magyar államot = a magyar népet) szabadságunktól, azaz: a hierarchia, a kirekesztés, az elnyomás, az egyenlőtlenség, a társadalmi igazságtalanság aggálytalan és diadalmas magasztalásának (és persze zavartalan gyakorlásának) szabadságától foszt meg.5

Ha egyszer a politikai korrektségből az következnék, hogy – teszem azt – a romák elűzése a lakóhelyükről, a munkanélküli-segély megszüntetése, az egészségügy álcázott privatizálása, a közveszélyes atomerőmű létesítése stb. nem helyes, evvel ipso facto be volna bizonyítva, hogy ellenkezik az általa megtestesített hatalom önérdekével, tehát a valósággal, amelynek kritikátlan affirmációja az igazság. Ennek az „igazságnak” a kimondását nehezíti a politikai korrektség, márpedig ha nem szabad kimondani az igazságot, akkor nem vagyunk szabadok. (Ugyanakkor az is kiderült, hogy az ilyen beszédmód „nem reális”, „nem gyökeres”. Mellesleg mint minden magyar nacionalista lózung, ez is a németből származik: talajgyökér, Wurzelgrund.)

A totalitárius propagandát nem hozza zavarba az önellentmondás, hiszen az erő az alapja, nem a logosz. Elvégre a nép (amelynek az empirikus képzete: a teljes lakosság mínusz az uralkodó osztály) inherens erkölcsi célképzete az egyenlőség. (Azaz az uralkodó osztály kiváltságainak fölszámolása.) Ennek ellenére a totalitárius propaganda nem átallja a tekintélyelvű államot népi (völkisch) jellegűnek tekinteni: szerinte a nép alávetettsége, rangsorbéli alantassága, kikényszerített engedelmessége, az erőszakkal rátukmált rendszerkonformitás maga a népi jelleg. A népi jelleg tehát a hierarchia igenlése, az egyenlőtlenség és a kényszer alázatos, mazochista imádata. (Ezt értette a Mein Kampf c. főmű „a tömeg” ún. feminin jellegén – ez a kijelentés a politikai inkorrektség csimborasszója.6)

Amennyiben a nép interiorizálja a fölötte uralkodó ellenségeinek az ideológiáját – s az egyenlőtlenség, a társadalmi igazságtalanság hívéül szegődik –, annyiban az egalitárius, inkluzív, együttérző világnézetek csakugyan „idegenek a néptől”, és idegenek a mi fajtánktól (sippenfremd). Ugyanilyen idegen a hierarchia- és hatalomkultusztól az evangyéliom. A rezsim önképe szerint valamiképpen „keresztyén” színezetű; persze itt az eszmény nem Jézus, hanem a felekezet: az intézménnyé hamisított kérügma. A keresztyénség eredeti alakzatában „életellenes”, hiszen alapgondolata nem a család, hanem a szüzesség, szeretetének tárgya nem a pszeudomonogám nacsosasszony, hanem a megalázott prostituált, programja nem „a jó társadalom”, hanem minden dolgok vége, nem a magántulajdon, hanem a következményekkel nem számoló „oszd szét mindenedet”. Évezredek óta csodálkoznak az eretnekek, hogyan is lehetne a „keresztyén” a „zsidó” meg a „kommunista” ellentéte. Még csodálkozhatnak egy darabig.

A politikai korrektség pótcselekvés. Vannak érdemei, főleg mert a vele szembeni ellenállás olyannyira árulkodó, annyira egyértelműen leplezi le annak a társadalomnak a voltaképpeni természetét, amelyet nemesíteni óhajtott valaha. De ha akad férfi, aki visszariad tőle, hogy vonzó fiatal nőre azt mondja: „jó dög”, már nem volt hiába. Ha sokan megundorodtak attól a fordulattól, hogy „husikám”, már érdemes volt. Ha valaki habozik, hogy a modortalan emberre azt mondja: „paraszt”, akkor megérte. Nem sok, de több, mint amit mostanság a piac kínál.

Az uralkodó osztály leveszi az álarcot
(2014. október 27.)

Elmegyek ebédelni.

Falus Ferenc dr.,1 2014. október.

Sing of human unsuccess. / In a rapture of distress

W. H. Auden, 1939. február.2

A választásokon versengő pártok jelentősége elhalványult. A szoclib és naclib „demokraták” versengése – amivel némelyek még mindig összecserélik a jelenlegi trágyadombot – az utóbbi évtizedben időszerűtlenné vált.

De – ha a budapesti rezsim flamboyant fasizáló-autoritárius excesszusaitól szemhunyásnyira eltekintünk – nemcsak itt; így pl. a hierzulande irigylésre méltónak tekintett Németországban és Ausztriában hosszú évek óta kétharmados nagykoalíció van, a kerdem és szocdem pártok közötti különbség eltűnőben, az ellenzék marginális (Németországban a regionális kishatalom, az egyébiránt tehetséges és rokonszenves, ám főhatalomra esélytelen NDK-utódpárt,3 Ausztriában meg Dollfuß és Seyß-Inquart gazdasági verőfényben barnuló utódai4); a valódi „Nyugat” (Nagy-Britannia, Franciaország, a Benelux) államaiban néhol a neolib-sovén-xenofób-etnicista, represszív konszenzus uralkodik, az igazi ellenzék pedig a fasisztoid szcéna, a kisemmizettek között meg a dzsihád, amely nem kínál alternatívát – még rosszat se –, csak radikalizálja azt (így: ami a tőkés establishmenten kívül van, az egyetlen alternatíva: fehér fasizmus kontra bevándorló dzsihád!), aminek a legpontosabb meghatározása: the same old shit; a skandináv államokban még úgy-ahogy megvan a manipulatív szocdem államdoktrína, amelyet mindinkább fenyegetnek az etnicisták és rasszisták. Egyre több nyugati állam (Kanada, az Egyesült Királyság, Spanyolország, Belgium) bomladozik etnikai választóvonalak mentén, akárcsak korábban a Szovjetunió, Jugoszlávia, Csehszlovákia.

Az univerzalista citoyen politika, amelyet nálunkfelé még mindig makacsul „demokráciának” becéznek, dögrováson van, és senki se sír utána. Pesten mindenki „undorodik a politikától”, azaz helyesli az autoritárius rezsim viszolygását a pluralizmustól (az ellenzéki közvélemény éppúgy helyteleníti a – tévesen – baloldalinak, sőt: balosnak [!] nevezett pártocskák különbözőségét, az ún. demokraták közötti „értékvitát”, mint Orbán (csak ő minden fajtáját); az ellenzéki közönségnek is kizárólag a győzelem, azaz kizárólag a hatalom számít; a lényeget illetően egyetért az állítólagos ellenféllel, és ugyanúgy püföli a magányos antirasszista tüntetőt, mint a Jobbik nevű neonáci sikergárda).

A polgári társadalom és a liberális kapitalizmus brit szülőföldjén tántorgó-dülöngélő államtréfa épp kilépne az európai emberi jogi egyezményből, s ha kell: emiatt akár az Európai Unióból is, mert ez nem engedi, hogy kellőképpen rugdalhassa a bevándorlókat.5 (A sok százezer kivándorlót kibocsátó „magyar” [?] államképződmény-szerűség pedig máris zéró bevándorlást hirdetett meg, nehogy lemaradjon a „Ki a legreakciósabb?” valóságshow-kvíz eredményhirdetéséről; mintha bárki ide vágynék a temetői szomorúfűzek alá – hiszen egyre többen emigrálnak tőlünk a viszonylag jómódú, demokratikus, szabad Romániába!)

A Nyugat ifjú lázadói – összhangban a még mindig a ’68 átkos öröksége miatt morgolódó hun-szittya reakcióval – elvetik az ó-de-borzasztó permisszív, drogos, fogyasztói, promiszkuus, feminista-buzilobbista „álkultúrát”, és fölcsapnak a dzsihádista Iszlám Állam (ISIS) önkéntes bakóinak és csiklókimetszőinek. A Kelet-Európából elmenekült, az itthoni bérek többszöröséért nyugati cselédsort vállalt „fiataljaink” ott – érdekes módon – éppen a bevándorlóellenes, tehát velük szemben ellenséges mozgalmakkal rokonszenveznek (ez mindig így volt; tessék megtekinteni az ukrán és lengyel emigráció történetét az Egyesült Államokban, Kanadában és Ausztráliában), föltéve, hogy befogadják őket a „pakit”, az arabot („towelheads”) és a „négert” ütlegelő focihuligánok szubkultúráiba. Efelől ők még fehér niggerek maradnak.

Az uralkodó osztály – amelynek többé sehol se kell számolnia a megboldogult munkásmozgalommal – egyrészt megengedheti magának a fényűzést, hogy simán letagadja saját létezését, másrészt pedig koncentrált támadásba lendülhet (lendül is, ne tessenek félni) a szociális juttatások, segélyek, ingyenes közszolgáltatások és általában a redisztribúció ellen (itt csak a latin-amerikai balpopulista féldiktatúrák jelentenek részleges kivételt – egyelőre). Persze csak az egalitárius redisztribúció ellen, mert a középosztály-mentő adójogszabályok és segélycsomagok mindenfelé (a legszemérmetlenebbül persze az ideológiailag megtagadott, de brutálisan alkalmazott neokonzervativizmus mintaállamában, „Magyarországon” [?], naná) pompásan szolgálják az uralkodó osztály szokásos kispolgári segédcsapatainak összecementezését.

Eljutottunk odáig, hogy ún. demokraták olvasói levelekben és kommentekben tiltakoznak ellene, hogy írásaimban a „nép” kifejezést merem használni, mert pillanatnyilag a demokratákat – különösen Kelet-Európában – a démosz puszta létének merő megemlítése rémülettel és hányingerrel tölti el. Hiszen a démosz nem más – ugye, demokraták –, mint dologtalan, munkakerülő, potyaleső, irracionális tömeg, amelyet a reakcióssá és elnyomóvá züllött „fölvilágosodás” szellemében meg kell rendszabályozni, és amelynek mosolygós, derült, fönnsőbbséges türelemmel el kell magyarázni, hogy szent kötelessége a nyomor, megalázottság, egyenlőtlenség, faji és nemi megkülönböztetés élénk helyeslése (a beletörődés már nem elég).

Krémer Balázs kimutatta, mit ér ezt a mi kis rezsimünket „populistának” nevezni – a rezsimet, amelyben csak a legfölső 10% (tíz százalék!) gyarapszik!6 Ez a populizmusnak az ellenkezője, de ez se zavar senkit.

Amúgy az egyenlőtlenség világszerte villámsebesen növekszik, itt-ott XIX. századi méreteket ölt az ún. fejlett világban is (vö. Thomas Piketty nagy sikerű könyvével – baloldali bestseller!).7 A jóléti állam „leépítése” fokozódik, a tőke–munka kontinuumból kihullott százmilliók kirekesztése egyre brutálisabb. A pluralizmus elnyomása (hogy a valódi kritikai kultúráról ne is beszéljünk) nem mindenütt olyan goromba, mint (a médiaszabályozástól a reklám- és internetadóig, a kezdeti Rákosi-rezsimre emlékeztető politikai tisztogatásoktól, politikai indítékú masszív elbocsátásoktól a – helytelenül „államosításnak” nevezett – központosításig) Magyarországon, ahol odáig jutottunk, hogy még a MüPa aligha veszedelmes műsorfüzetét is cenzúrázzák; de azért világszerte látható, hogyan szorul a margón túlra minden, ami más, mint a piac és a nacionalizmus ősrégi elegye.

A magyarországi ellenzékiség erkölcsi és politikai színvonalát jól mutatja az a rosszul leplezett ujjongás, amellyel a legújabb amerikai rendszabályokat (a hat „kormányközeli” főkolompos kitiltását8) fogadta a ballib sajtó. Holott – ha a rendszerint jól értesült index.hu nem téved – a panaszos a Bunge nevű, igen rossz hírű multinacionális vállalat, amely éppenséggel adócsalásairól híres, meg arról, hogy milyen botrányosan korrumpálja a perifériaállamok hatóságait.9 Valószínű, hogy a magyarországi adóhivatal is korrupt, Horváth András és Vancsura István leleplezései meggyőzőnek tetszenek, de hát itt bagoly mondja a verébnek.10 Evvel szemben a Népszabadság az Európai Parlamentnek az Orbán-rezsimet vádló ülését (ugyancsak rosszul leplezett) megvetéssel kezeli: hisz az csak duma, az csak „politika”, míg az Egyesült Államok kormányzata ugyebár lesújtott. A fat lot of good it will do. Az Egyesült Államok olyan demokratákat is támogatott már, mint Videla, Pinochet, Ceauşescu és Pol Pot, no meg a kitűnő és remek modorú afganisztáni tálibok. Az amerikai hivatalos- és sajtóbírálatok indokoltak és jogosak az Orbán-kormánnyal szemben, de az előbbiek hitele némileg kétes.

Nagyon kiábrándító volt látni, amint a „magyar” kormány által gyalázatos módon támadott Ökotárs vezetője közös sajtóértekezletet tart az Egyesült Államok budapesti nagykövetségének ideiglenes ügyvivőjével. Nem kötelező a vidéki autoritárius államtorzó és az imperialista globális szuperhatalom között döntenünk (amely ez ügyben is: dinoszaurusz a porcelánboltban); megtehetjük, hogy egyiket sem választjuk, és persze az orosz autokráciát sem, hanem mindkettejükkel, mindhármukkal szemben a kelet-európai népeket, mindenekelőtt a miénket. (És mind az oroszokkal, mind az amerikaiakkal szemben fölülkerekedtek a xenofób közhelyek és etnikai sztereotípiák, kiegészítve a balkáni, ázsiai, közel-keleti, muszlim népek honunkban megszokott „orientalista” lenézésével, amiben a „ballib” sajtó is jeleskedik.) Az amerikai intézkedések oroszellenes geostratégiai és energetikai célzata világos, de ebből nem következik – à la Magyar Nemzet – az előnyös külsejű és varázslatos stílusú Putyin főparancsnok fölsőbbrendűsége (se). Az, hogy Orbánnak már nem akadnak más partnerei, mint a közmegvetésnek örvendő Berlusconi és Băsescu, jellegzetes és megérdemelt, de országunk elszigeteltsége tragikus. Mindennek azonban természetesen nem logikus folyománya, hogy bárhol másutt lennének népbarát kormányzatok.

A nyugati libdem politika nyomorát szépen illusztrálja azoknak a nagy nulláknak a névsora – Merkel, Hollande, Cameron, Obama stb. –, akik jelenleg „a szabad világot” vezetni hivatottak. A hazai ballib közvélekedés fölöttébb szeretné, ha hazánkat is a nyugati represszív-manipulatív konszenzusba simuló unalmas (se hús, se hal, mi-figue, mi-raisin) senkik vezetnék, mint a bőségesen megszolgált közismeretlenségben úszkáló osztrák szövetségi kancellár, Werner Faymann. (Tetszett már hallani róla? No ugye.) Végre kis nyugalomra lenne szükségünk – mondják a Klubrádió betelefonálói. Mintha magukkal a kezdeményezésekkel és a változtatásokkal volna baj, nem az irányukkal és természetükkel. Elnyomás helyett manipulációt! Cenzúra helyett kabarét! Nyílt antiszemitizmus helyett burkoltat! Kilakoltatás helyett kilakoltatást! Kínai bérrabszolgák helyett minimálbéren foglalkoztatott magyarokat, minimálbéres magyarok helyett közmunkásokat, közmunkásoknak szociális temetést! Rap és slam helyett operettet!

A ballib mainstream annyira jobbra tolódott, hogy „antikapitalistának” véli a milliárdos fideszes oligarchákat kormányon belül és kívül. Azt hiszi, hogy bizonyos szolgáltatók átcsoportosítása az oligarchiával összefonódott tőkés államhoz: szocializmus. A magyarországi proletariátus régi osztályharcos lapja, a Népszava azt írja, Görögországban a legrosszabb forgatókönyv a Sziriza (baloldali szociáldemokrata párt) hatalomra kerülése lenne, amitől a jó Isten őrizzen meg mindannyiunkat, hiszen ettől csökkenhet az észt, a portugál és az andorrai részvények értéke.

Miután egész Európában megszűnőben van (Magyarországon pedig már megszűnt) a politika – tehát a közügyek nyilvános és csoportos vitatása, újjáfogalmazása, értelmezése és a vitelükbe való népi beavatkozás, az állam korlátozása a népakarat által, s annak nyilvános, tartalmilag korlátlan és folytonos megbeszélése, hogy mi a helyes –, a szélsőjobboldali, radikális jobboldali és jobbközép politikai osztály (más nincs) azon sopánkodik, hogy mindent „beborít” és eltorzít „a politika”, pedig az volna a jó, ha mindenki szépen végezhetné a maga dolgát, a teendőket pedig a „szakmaiság” (azaz az adott területen domináns techno-/​bürokrácia osztatlan hatalma, megföllebbezhetetlen diktátuma és ízlése) határozná meg.

Vonzó küllemű fiatal értelmiségiek arról nyilatkoznak trendi-puhán, hogy nem érdekli őket „a politika”, mocskos dolog, amit így kell magyarra lefordítani: „félek kritizálni a tőkés államot és zsarnoki vezetőit, én jól megvagyok, kösz, mindenki más fulladjon meg, ha pedig jön a baj, a legtöbb haverom már úgyis »kint van« Londonban meg Berlinben, csá, helóka”; stúdión kívül, mikrofontól távol persze belátják, hogy a 180 (más adatok szerint 260) ezer éhező magyar gyerek, hát, nagyon gáz, meg a fűtetlen, vizes-dohos nyomortanyákon „lakó” szerencsétlen milliók látványa, hümm, nyomasztó, és ebbe a lepukkant oktatási rendszerbe nyilván nem szülünk gyereket, de bocsi, nem érünk rá, annyi menő kulturális program van a lüktető, izgi Budapesten. (Plusz gasztroblog.)

Mire a ballib (értsd: mélyreakciós neokon) műsorvezető eltöprengve, bölcsen bólogatva hozzáfűzi: ennek az országnak az a legnagyobb baja, hogy mindenki állambácsitól lesi a sültgalambot. (Magyarul: még kevesebb ingyenes közszolgáltatást, még kevesebb ingyenes óvodát, iskolát, rendelőt, kórházat, még kisebb létszámú egyetemeket, még szűkebb előrejutási pályákat, még kevesebb szociális-kulturális-területi integrációt, redisztribúció helyett még több protekciót, nepotizmust; legyenek még zártabbak az elitnek csúfolt érdekcsoportok és klikkek.) Az osztálylogika háborítatlanul működik: a hiperlojális, olykor denunciáns valasz.hu meg a konzervatív mandiner.hu vadul támadja a jobboldali állampártot a középosztályt (kispolgárságot + értelmiséget) hátrányosan érintő internetadó miatt; az állampárti közlöny, a Magyar Nemzet a kormány ellen fordul, ha kedvenc oligarchái érdeke sérül. (A pest-budai elitgimnáziumok zárt belvilágából származó, nekem fölöttébb rokonszenves fiatal „új újbaloldal” – hála Istennek – már gyürkőzik az osztályárulásra, s készül elhagyni a fönsőbbségesen karitatív, pártfogói attitűdöt, de ha a mélyszegénységben élő szubproletár védenceken túl nem talál plebejus szövetségeseket, akkor minden jó szándéka ellenére se lesz képes elhagyni a liberális kereteket. Az értelmiségi osztálypolitika csak pár mikronnyival jobb a többi középosztályi – polgári és hivatalnoki – osztálypolitikáknál.)

A szegénység etnicizálása – egész Európában ez az egalitárius szociálpolitika kurrens alternatívája – fölmentést ad mindenfajta szolidaritás alól, és még a liberálisok is belátják, hogy „az emberi jogok” sajna, sajna, „nem jó szöveg”. Lejárt. Hiába: nem kattannak rá az emberek. A korrupció gyökere pedig, mit tegyünk, az emberi természet.

Politikai pártállástól – majdnem – függetlenül alakul a konszenzus, amelynek eltéveszthetetlen a konzervatív karaktere. Mivel az egyenlőtlenség, hierarchia, elnyomás, depriváció „spontánul” alakul, a spontaneitásba való beleszólás: zsarnokság. (Antidemokratikus, etatista, kommunista, fasiszta, populista – mikor melyik.) Hogy ez a beavatkozás súlyosbítja-e vagy enyhíti a társadalmi igazságtalanságot, nem érdekes.

A fő politikai táborok egész Európában természetesnek tekintik a hierarchiát (azaz a gazdasági, szociális, politikai és kulturális egyenlőtlenséget, kirekesztést és elnyomást); a hierarchia megkérdőjelezése – amit mindig a szabadságtörekvésekkel tekintettek egylényegűnek – egyszerűen totalitárius. A komprádor-félgyarmati „elitek” (akár a saját kárukra is) fölsőbbrendűnek tekintik a Nyugatot, hiszen „nem lehet véletlen, hogy itt nálunk a periférián mindig rosszabb volt”. Mintha a rasszizmust nem a brit és francia gyarmatosítók találták volna ki, mintha a fasizmusok nem tőlünk nyugatra fekvő országokban (Ausztriában, Németországban, Olaszországban, Spanyolországban, Portugáliában) szökkentek volna szárba, mintha az Egyesült Államok történetében nem játszott volna szerepet a faji szegregáció (a XX. század utolsó harmadáig; és informálisan tovább). (Ami persze nem azt jelenti, hogy a kelet-európai „fölsőbbségi államok”, Obrigkeitsstaaten, ne érték volna meg a pénzüket. De ebben történetesen nincs vitám a jobbra hanyatló liberálisokkal.)

Az egyenlőtlenség természeti jellegének elismerése mindig egyetlen kurta lépésre van a fasizmustól (s mivel a fasizmus modern, nem meglepő, hogy a piaci spontaneitás biologizálásának korai szakaszából származik: a modernizmus modern eltorzulása). Ebben a represszív konszenzusban – amelynek a legszelídebb formája: „nincs mit tenni, várjuk meg a gazdasági föllendülést” – még a társadalmi jelenségek önálló, vagyis társadalmi jellegének elismerése is (és itt nem a szociális konstruktivizmusra gondolok, érdemei ellenére se) nagy haladó vívmány. (Pedig már a XVII–XVIII. században se volt olyan óriási vasziszdasz.)

A ballib ellenzék (amely már annyira se szocdem, mint Bruno Kreisky és Helmut Schmidt volt hajdanán)11 nálunk és másutt Európában őrzi még vékonyka relatív előnyét mint afféle „kisebbik rossz”, de a konzervatív, egyben represszív konszenzus egyre szorongatóbb. A fokozódó kizsákmányolás és társadalmi-politikai elnyomás (valódi ellenerő híján) egyre akadálytalanabbul, egyre simábban érvényesül. A vezető politikai csoportok közötti ellentétek – a csörömpölő harci zaj ellenére – egyre lényegtelenebbek, amit pontosan jelez a növekvő összhang az etnikai kérdésekben (Nyugat-Európában a bevándorlók, Kelet-Európában a romák vonatkozásában). Még a nők egyenlősítése is megtorpant.

Ennek láttán az uralkodó osztály egyre őszintébb. A hierarchiát egyre erősebben etnicizálja, biologizálja (a verseny, a siker, a „rátermettség”, az intelligencia, a „humántőke” hazug, ideologikus fetisizálásával, a „gének” folytonos, behízelgően engedékeny-ironikus emlegetésével), hangja „lefelé” egyre inkább (és megint) a megvetésé, egyre nyíltabban használja a nem is annyira titkos titkosszolgálatokat (mindenütt mindenkit lehallgatnak, magánlevelek röpködnek a sajtóban és a tárgyalótermekben), a konformizmus egyre erősebb. Föltűnő, hogy egyre konzervatívabb a humor, amely a humanista társadalmi reform, az egyenlőség és az autonómia minden, mégoly szelíd javaslatát is gyökértelen álmodozásként és elavult balfácánságként röhögi ki. Az elnyomó konszenzus rettentően mosolygós.

De az alternatíva kizárásának a fele sem tréfa.

25 év, takarodj!
(2014. november 26.)

Több mint tíz évvel ezelőtt, 2004 februárjában cikket írtam a Népszabadságba, az volt a címe, hogy „A rendszerváltás megbukott”.1 (Ugyanerről aztán hosszas vitába keveredtem Kis Jánossal, szerintem érdekes disputa volt, legalábbis vitapartnerem érvei ma is fontosnak tetszenek.2 Azóta még írtam a témáról több helyütt, és legutóbb Kis János is megerősítette szilárd, régi álláspontját.3)

Tíz esztendő telt el, és ma a Kossuth téren fiatal elvbarátaim kiáltják a tüntető tízezreknek: „a rendszerváltás megbukott!”4

Igazuk van.

A Magyar Nemzet és a Magyar Hírlap több publicistája, no meg a mérsékelt balközép Vasárnapi Híreknek nyilatkozó Kuncze Gábor egybehangzóan „vörös sálas Lenin-fiúknak” nevezi ifjú elvbarátaimat, annak ellenére, hogy aki ezt a legjobban és a legvisszhangosabban kimondta, nem fiú, hanem lány.5

Lehet, hogy CCCP föliratú pólót húznak az alternatív miliőben megszokott öniróniával (sajnos sok félreértést és megrökönyödést okozva vele) a kedves fiatal elvtársaim, de az útjuk nem a rendszerváltásnál is bukottabb Szovjetunió irányába vezet, éppen ellenkezőleg: a szabadság és az autonómia felé. Akárcsak a nemzeti trikolór, a vörös zászló is ezerféle dolgot jelent – az európai zászló sajnos csak egyfélét: nem is lobogtatnám… –, ebben az esetben az egyenlő méltóságnak és a személyi szuverenitásnak azokat az eszméit, amelyek kompatibilisek (összeegyeztethetők) avval a demokratikus érzülettel, amely a radikális baloldali szubkultúrákon kívül is kivirágzott ismét. És különösen jól illenek ahhoz a valóságérzékhez, amely a kiábrándult és csalódott nemzedékek sajátja: az ő nemzedéküké meg az enyimé. (És igen: akárhogy őrjöngenek tőle némelyek, a tiltakozó tömegben vannak fiatal – és idősebb – kommunisták, anarchisták, feministák, s azok, akik mindezek egyszerre. Így szokott ez lenni Európában mindenütt, Keleten és Nyugaton, mindig is így volt 1789 óta, és így is marad.)

Ugyanis amikor nekem szerencsém volt megállapíthatni, hogy a rendszerváltás megbukott, akkor még nyoma sem volt a Nemzeti Együttműködés Rendszerének: a rendszerváltás megbukott már Orbán 2.0 előtt. Mire a Fidesz–KDNP megdöntötte a liberális, avagy polgári demokráciát Magyarországon, már megdőlt. Már az őszödi beszéd, a 2006-i tüntetések és a rendőrállami föllépés előtt megdőlt. A valódi alkotmányos rendszer, a valódi parlamentarizmus, a valódi liberális-demokratikus hegemónia, a valódi nyugatos orientáció szétrohadt magától, a második és harmadik Orbán-kormány (az ún. kétharmad) csak beleült a készbe. A rendőri erőszak felelősét kitüntető egykori budapesti liberális főpolgármester6 hiába van ott minden mostani tüntetésen a fényképezőgépével, a liberális demokráciát nem Orbán zúzta szét, hanem ő maga és a liberális demokrácia többi akkori híve, egy valaha hatalmas és szellemes nagy néppárt meg azok, akikkel összeállt.

Nem szándékosan persze.

A korhadt diktatúra összeroppant, nem kellene siratni – bár sokan siratják –, de utána összeroppant egész Kelet-Európa. A privatizálás után nem virágzó piacgazdaság következett, hanem ipartalanítás, annak a rendszernek az összeomlása, amely nemcsak szerény munkabért és panellakást adott a dolgozóknak, hanem otthont, helyet a világ rendjében, az élet értelmét (a kizsákmányolás és elidegenedés rendjén belül; hamis otthont és látszólagos életcélt, de valamit mégis, úgy-ahogy). A klasszikus európai modernizmus végét jelentette mindez. Technikai haladás, fejlődés, emelkedő életszínvonal, létbiztonság, a plebejus erények tisztelete: Nyugaton nagyjából megmaradtak még egy kis időre, Kelet-Európában fejeződtek be legelőször. Nem modernizáció volt ez, hanem egyszerre pre- és posztmodernizáció. Az egy főre eső magyarországi és a nyugati GDP közötti különbség kisebb volt 1989-ben, mint ma.7

S a fantasztikusan kibővült áruválaszték, az elképesztő fogyasztói alternatívák mellett nemcsak szegényebb lett a nép többsége, hanem olyan premodern, kasztszerű és regionális, ráadásul etnikailag átszínezett egyenlőtlenség jött létre, amelyben a tanulmányi siker fő tényezője a szülők lakcímének irányítószáma, az ország versenyképességének egyetlen garanciája pedig a groteszk és bizarr mértékben alacsony munkabér. Azé a hatalom, aki a kezében tartja az európai alamizsna szétosztáshoz szükséges hatáskört. („Akihez pályázni lehet” – mondja képmutatóan a zsargon.) Hasonlóan a spanyol, portugál, holland gyarmatok latin-amerikai, karibi, indonéziai, fülöp-szigeteki utódállamaihoz, itt is a falvak főnökei (a „fideszes polgármesterek” – így a zsargon) – akik ma személyükben egyesítik a néhai községi párttitkár, tanácselnök, téeszelnök hatásköreit, egyben a település leggazdagabb emberei – osztják a magán- és közmunkát, tetszés szerint a segélyt, határozzák meg a közművek és az infrastrukturális beruházások irányát, ők a munkaadói a helyi állami alkalmazottaknak, a patrónusai vagy félelmetes ellenfelei a helyi bűnbandáknak, plébániáknak és iskoláknak.

A „libertárius” államtalanítás paradox eredménye, hogy – miután a magántőke csak az általános élettevékenység roppantul szűk pászmáján működik – minden az államtól függ, ennek következtében a lázadás nálunk hagyományos hordozója, az értelmiség is úgy elgyávult, hogy ilyet életünkben nem láttunk, pedig láttunk egyet-mást. Ez az értelmiség a saját érdekeit se védi. Eltűrte a művészeti élet alárendelését a reakciós dilettánsok nevetséges gittegyleteinek, az ún. Magyar Művészeti Akadémiának és az ún. Magyar Teátrumi Társaságnak, eltűrte az akadémiai kutatóintézetek kizsigerelését és helyettesítésüket szélsőjobboldali-délibábos amatőrök intézeteivel, eltűrte az egyetemi autonómia fölszámolását, eltűrte a kultúrafinanszírozás független intézményének (NKA) zsákmányul ejtését, a kutatásfinanszírozás független intézményének (OTKA) beolvasztását, eltűrte a közpénzből fönntartott, bölcsődei színvonalú, szélsőjobboldali, olykor álegyházi magánegyetemek alapítását és akkreditálását, baksiskedvelő nagyjai mukkanás nélkül átvesznek szégyenletes kitüntetéseket, díjakat és életjáradékokat, eltűrte, hogy színházak, múzeumok, könyvtárak, levéltárak és mindenféle közgyűjtemények élére párthű, hozzá nem értő félbolondokat nevezzenek ki, eltűrte a szélsőjobboldali ideológiákkal zsúfolt tankönyvek és Nemzeti alaptanterv bevezetését, eltűrte a kulturális örökség és az épített környezet barbár szétrombolását, a nevetséges köztéri giccs elterjesztését mindenütt, ami szégyenletes panoptikummá változtatja a magyar városok belterületét, eltűrte a médiák, az újságírás, a könyvkiadás, a folyóirat-irodalom cenzúrázását, aztán a tönkretételét (a rádió majd’ minden hullámhosszán árad az ember- és népellenes szenny meg a primitív etnicista és rasszista babona), eltűrte a magyar filmgyártás likvidálását és a Nemzeti Filmalap nevű gyalázatot, s eltűrte érdemdús kollégák ezreinek politikai indítékú elbocsátását. És ha valaki kifogásolni meri fasiszta lektűrírók és fűzfapoéták hivatalos állami kultuszát, akkor nyökögnek valamit „a végletes politikai megosztottságról”. (Eddig csak az értelmiség legszegényebbjei, az általános és középiskolai tanárok tiltakoztak tanítványaik, a szegény gyerekek továbbtanulásáért, illetve a közoktatás szétverése ellen – miközben a rendőrség filmezte őket.)8

Ez az értelmiség várja el, hogy a fiatal nemzedék példaképe legyen. Nem szólva a csaló választási törvényekbe és az alkotmányellenes alkotmányba (vagyis az örökös Fidesz-uralomba) belenyugvó, a jogtipró Alaptörvényre fölesküvő parlamenti ellenzékről, amely még mindig meg akarja mondani a tutit, pedig még a megmaradt választói is csak jobb híján, orrukat befogva szavaznak rá.

Rossz tréfa.

De az ezredfordulóig hangadó – nagyobbrészt liberális, antifasiszta –, azóta csökkenő befolyású hagyományos értelmiség, amely mintegy évtizedig bátran védte az alkotmányos berendezkedést (a „láthatatlan alkotmánnyal” és a szólásszabadsággal, a pluralizmussal, a képviseleti, polgári demokráciával együtt, nagyon helyesen; s tűzön-vízen át kitartott a rendszerrel azonosított balközép pártok mellett, kevésbé helyesen), gőgösen és vakon ment el a kelet-európai társadalmak általános és Magyarország sajátos krízise mellett. A balliberális konszenzus mintha az lett volna, hogy a nyomor, a XX. századi modern életformák csődje, az egyenlőtlenség, egész osztályok, nemzedékek, régiók, etnikumok kitaszítása a civilizációból az elkerülhetetlen ár, amelyet meg kell fizetni a „szabadságért”.

Ennek az árnak – ha ez ugyan ár volt, amiben nem hiszek – a töredékét se lett volna szabad megfizetni. A szociális részvétlenségnek és szolidaritáshiánynak óriási része volt abban az „elitek” között elterjedt tévhitben, hogy a polgári demokrácia egyetlen lehetséges politikája a neoliberális gazdaságpolitika, amelyet egyébként az ún. nemzeti konzervatív értelmiség se ellenez, ha „a saját pártja” (a Fidesz–KDNP) van hatalmon, s azt hazudja, hogy gazdaságpolitikája „unortodox”.9 Ugyan mi az „unortodox” az egykulcsos személyi jövedelemadóban, a magas áfában, a különadókban, a szociális intézményrendszerek (szociális segélyezés, oktatás, egészségügy, lakásügy) leépítésében? Mindössze annyi, hogy mindez – egyébként roppantul következetlen, részleges és önellentmondásos – gazdasági sovinizmussal egészül ki (de csak a kiskereskedelem és a hitelügyletek területén; az energia eddig is állami kézben volt) a fölső középosztály, és különösen a jobboldali politikai osztály javára és hasznára. Az, hogy a föld és az infrastruktúra – az európai pénzek egyirányú elosztásával – szélsőjobboldali oligarchák mancsába kerül, nem enyhíti, hanem fokozza a rezsim vadkapitalista jellegét: így hatott a neoliberalizmus mindenütt, Kelet- és Dél-Európában, Latin-Amerikában, Közép-Ázsiában, vagyis azokon a helyeken, amelyekhez társadalomszerkezetileg hasonlítunk. (Megjegyzendő, hogy Orbán rezsimjének gazdaságpolitikai célkitűzései nagy társadalomtörténeti típusba – az ún. fejlesztő diktatúrák típusába – tartoznak, amelyek az 1930-as években terjedtek el pl. Brazíliában és Romániában [Manoilescu politikájára célzok a királyi diktatúra idején], aztán az 1970-es években pl. Dél-Koreában: hazai ipari bázis, exportképes mezőgazdasági nagybirtok, állami befektetés a technikába és szakképzésbe, politikai verseny és vita helyett ellenőrzött korporatív érdekképviselet; a szakapparátusok, a politikai kormányzat és a nemzeti nagytőke közelítése egyetlen zárt elitbe költségvetési fegyelem mellett; a munkának mint „szolgálatnak” az értelmezése; központosító etatizmus és nemzeti bezárkózás. A politikai mozgósítás módszereinek alkalmazása a gazdaságban – ez nálunk még nem látszik kibontakozni. Nincs benne semmi új; másutt is kísérleteznek vele.)

A magyarországi főútvonalak hosszú kilométerein át sorjáznak a bedeszkázott kirakatok, a lakatlan épületek (egykori bérházak), a hulladékhegyek, s közöttük a társadalom kitaszítottai: ez Ciudad de Méxicoban, Szalonikiben, Palermóban, Bukarestben és Kairóban pont úgy föst, mint Pesten (és Dél-Bronxban). Szépen kiegészíti a református lelkész-miniszter által nyíltan védelmezett, sőt: javasolt faji elkülönítés, etnikai megkülönböztetés a népoktatásban10 (s ide hallatszanak a Missouri államban a feketékre leadott lövések,11 a nyugat-európai bevándorlóellenes uszítás csúf hangjai), vagy a munkanélküliek és hajléktalanok üldözése, a nyomorult adósok szisztematikus kilakoltatása, a félhivatalos nőgyűlölet (az illiberális mintakép, Erdoğan elnök a minap épp kifejtette, hogy a fő ellenség a feminizmus, a nők dolga a szülés) és a homofóbia. (Mindeközben a tiltakozó mozgalmak ikonja Rózsa Milán, a fiatalon öngyilkossá lett radikális baloldali és meleg aktivista – Magyarországon!)

A fő irány nem változott: az Orbán-rezsim csak a politikai demokráciát döntötte meg. Az internetadót és a közmunkaprogramot már a Gyurcsány-kormány is tervezte, de az akkori kormánypárti képviselők ezt – hála istennek – elszabotálták; volt némi veszélyérzetük.12 (A közmunkát ma megint helyeslik az MSZP némely vezetői…) Olyan kifogástalan demokraták, mint Ferge Zsuzsa és Szalai Erzsébet, évtizedek óta rekedtre beszélik magukat a társadalmi igazságtalanság és a társadalmi szövedék fölbontása ellen, számtalan baljóslatú figyelmeztetésük és előrejelzésük beigazolódott, de az értelmiségiek és a médiák ezt (legjobb esetben) tiszteletteljes hallgatással vették tudomásul – ameddig még volt némi cenzúrázatlan hangjuk, amelyet beszédes hallgatásra használhattak.

A valóság nem cáfolja a tiltakozóknak azt a föltevését, hogy a Kelet-Európában a polgári demokráciával egy időben bevezetett kiáltó társadalmi igazságtalanság összefügg evvel a polgári demokráciával. Nem cáfolja azt se, hogy szerintük hamis a tétel, miszerint ebben a polgári demokráciában lett volna erő, amely az alkotmányos rendszert megdöntő békés és népszerű puccsot megakadályozza – hiszen nem akadályozta meg. A valóság azt a keserves föltevést se cáfolja, hogy az emberi jogok ideológiája Kelet-Európában – és Észak-Amerika és Északnyugat-Európa kivételével mindenütt: az alsóbbrendű populációknak ilyesmi nem jár – porhintés volt, kegyes óhajtás, amelynek nem lett foganatja (mégha némely hirdetői naivan őszinték voltak is). Hogyan lehetne a szabadságjogokat érvényesíteni, ha a perifériaállamok polgári állam- és jogrendszere erre nem képes és nem hajlandó?

Ha a radikális és konstruktív antikapitalista fordulat nem is valószínű, azért a tiltakozó tüntetéseknek (a továbbiakban: a Mozgalomnak)13 külső nyomásgyakorlással el lehetne érnie – hosszabb távon – valamiféle alkotmányozó nemzetgyűlés összehívását teljesen új választási szabályok alapján, amely a rendes alkotmány mellett külön szociális alkotmányt is létrehoz, aztán föloszlik, nem tartva igényt hatalomra.

De amit már most kellene követelnie: a 2015-i költségvetés visszavonása, a legalább 18 hónapig folyósított munkanélküli segély, a családi pótlék és lakástámogatás folyósítása a munkanélkülieknek (a szociális segélyezés reformja, minimum az eddigi bővített visszaállítása),14 a fölső- és közoktatás korlátozásának megszüntetése, közszolgálati bértárgyalások, kilakoltatási moratórium, a szociálisbérlakás-program beindítása, a progresszív személyi jövedelemadó újbóli bevezetése, a radikális áfacsökkentés, az MTVA föloszlatása és a közszolgálati médiák újjáalapítása, a nem kormányzati szervezetek (NGO-k) üldözésének beszüntetése. Ezek roppantul szerény követelések, de a télen nem lehet magukra hagyni az éhező, fázó szegényeket, független és pártatlan közszolgálati médiákra pedig múlhatatlanul szükség van azért, hogy a gazdasági és politikai válságban az állampolgárok megbízható, sokrétű, alapos információkhoz jussanak, hogy mérlegelhessék a különféle érveket és ellenérveket – azok is, akik nem részesei az új digitális kozmosznak.

Választásokkal mindezt nem lehet megoldani, egyrészt a törvénnyel szentesített intézményes választási csalás miatt, másrészt azért, mert nem állnak rendelkezésre ellenzéki pártok, amelyek elvekben, anyagiakban, személyzetben, stratégiában, tudásban, önzetlenségben, kötelességtudatban, demokratikus érzületben, elszántságban képesek volnának a szociális fordulatot (a társadalmi igazságosság, az egyenlőség, a szociális biztonság, az állampolgári részvétel, a méltányos újraelosztás irányában) végrehajtani.

A Mozgalomnak nem szabad közvetlen hatalomra törekednie. Be kell érnie a külső nyomásgyakorlással, a reformok kikényszerítésével – anélkül, hogy legjobb emberei a jelenlegi rendszerben hivatásos politikusokká válnának a megdohosodott, kompromittált, közgyűlöletnek örvendő álparlamenti és álönkormányzati vacakságban. Igazán ambiciózus személy ma nem akar képviselő és miniszter lenni: a „képviselő” és a „miniszter” (és a „kormánybiztos” és a pfuj, „polgármester”) Kósa, Lázár, Rogán, Szijjártó, Giró-Szász, L. Simon, Balog által szimbolizált alakja önérzetes ember számára elviselhetetlen. Ebben a szisztémában karriert csinálni: szégyen.

A Mozgalom abban a pillanatban megbukik, amint beilleszkedik a tőkés osztálypolitika és a centralizáló-etatista önkényuralom vagy a neoliberális elitizmus mocskába. Ha a Mozgalom kiegyezik a Mozgalom céljait, rokon- és ellenszenveit, világnézeti és kulturális természetét nem is kapiskáló, neoliberális és/​vagy utódpárti „régi ellenzék” elbizonytalanodott, eszmétlen és gondolattalan apparatcsikjaival, akkor úgyszintén megbukott. (Hogy ebből sikerül-e kimászniuk az LMP és a PM fiatal politikusainak: részletkérdés. Hogy mihez kezd magával a nekem rokonszenves, parlamenten kívüli 4K! és a Balpárt, sajnos ugyancsak részletkérdés.)

A Mozgalom nem „politikaellenes”: a repressziót ellenző emancipációs politika is politika; ám kétségtelenül nem az uralkodó osztály politikája. Meg kell érteni, hogy a hivatalos-hivatásos, „komoly” polgári-parlamenti politikának kampec. Ezt nem szabad merőben nemzedéki ügynek tekinteni: volt már „mindent elutasító” nemzedéki párt, a neve: Fidesz – a tehetséges Orbán Viktor máris némi nosztalgiával mer nyilatkozni a Mozgalomról: ők is „mindennel” szembenálltak egykoron, mondja, feledvén, hogy a kiátkozott SZDSZ-szel egyetemben ők voltak az első nyílt neoliberálisok –, az ifjúkor az égvilágon semmit se garantál, mindenki volt fiatal; és a neofasiszta jobbikosok sem öregek…

A Mozgalom – nem titkolandó – populista természete15 a szerintem kívánatos fordulatnak előnyére és hátrányára is válhatik. A digitális-informatikai, vendéglátó-ipari, turisztikai és kulturális kisvállalkozók adócsökkentő/​libertárius/​államtalanító preferenciái (és az övék a Mozgalom megindításának kolosszális érdeme)16 nem nagyon akadályozzák a társadalmi igazságosság érvényesülését, de tudatában kell lennünk annak, hogy a Mozgalom különböző komponensei (illetve az általuk reprezentált, képviselt társadalmi csoportok, rétegek) között komoly gazdasági-társadalmi érdekellentétek állnak fönn. A „közfölháborodás”17 általánossága ezt ideig-óráig eltakarhatja, de nem örökre. A méltányos, igazságos újraelosztás mindenekelőtt a nagytőke brutális megadóztatását követeli meg – de a középosztálynak is áldozatokat kell hoznia, ha csakugyan szociális demokráciát óhajt. Hogy képes-e erre, hajlandó-e belátni, hogy a cselekvésképtelen, haldokló szubproletariátus (az ún. mélyszegénységben sínylődő négymillió) kétségbeejtő nyomora a prioritás – s ennek a szubproletariátusnak mintegy harmada roma18 –, hogy a jogegyenlőség puszta paródia, ha ugyanazért a munkáért a nők kevesebbet keresnek (nem is szólva a nők erőszakos, ugyancsak elnyomó szexuális, háztartásökonómiai, reproduktív és szimbolikus/​kulturális kizsákmányolásáról s a pokoli méreteket öltő prostitúcióról, amelyben bűnrészes az egész heteronormatív, heteroszexista – és persze homofób – polgári kultúra és társadalom; az, hogy a nemi erőszakért „a kacér csajokat” hibáztató, nyíltan fasiszta rendőrségi videó19 védelmezőkre talál a jobboldali sajtóban, még a magyarországi viszonyok ismerői számára is megdöbbentő).

A Mozgalomnak szembe kell néznie a „cigánykérdéssel”, azaz a rasszizmussal, ami nyilván megosztja majd az erőket. A Mozgalomnak szembe kell szállnia a félhivatalos antiszemitizmussal is – és egyáltalán mindennel, ami egyenlőségellenes: a munkásokat, a vidékieket, az öregeket, a betegeket, a pénztelen nagycsaládosokat, a társadalmon kívülre sodródott, magatehetetlen embercsoportokat sújtó lenézéssel és rideg közönnyel. Hosszú antiszociális évtizedek után ez nem lesz könnyű.

A Mozgalom további problémája: érzelmi viszonya a „demokratikus Nyugattal”. A Magyar Nemzet és a Magyar Hírlap, az egyházi, az ingyenes és a helyi-kerületi „sajtó”, a Lánchíd Rádió, a Kossuth Rádió, a Szent Korona Rádió, a Magyar Katolikus Rádió, a református Európa Rádió, az m1, az m2, a Duna Tv, a Hír TV, az Echo TV plusz a digitális szélsőjobboldal, a teljes megyei sajtó, rádió és mindegyik helyi tévé készpénznek veszi, hogy a Mozgalom nem más, mint az amerikai és nyugat-európai imperialista fölforgatás tudatos vagy megtévesztett ügynöksége, afféle magyarellenes „ötödik hadoszlop”. Ez természetesen ökörség – fölhívom a figyelmet a kiérdemesült hírszerző, Földi alezredes (őrnagy? őrmester?) széles körben terjesztett paranoiás nyilatkozataira20 –, ámde az tény, hogy a NATO és az EU oroszellenes offenzív politikája azért játszik némi szerepet, ha nem is abban az értelemben, ahogy a szélsőjobboldal ezt elképzeli.21 A NATO és az EU vezetői a „demokráciát” mint olyant a nyugati befolyással és a perifériaállamok lojalitásával azonosítják. A nyugati befolyás – a nyugati politikusok ideáitól függetlenül – mindenekelőtt abban nyilvánul meg, hogy a multinacionális korporációk kelet-európai, így magyarországi dolgozói a nyugati bérek töredékéért kénytelenek robotolni. A kelet-európai (gazdasági és szociális) stabilitás záloga az olcsó kelet-európai munkaerő. A nyugati kritikának – különösen a sajtókritikának – általában igaza van Orbán Viktorral szemben, akkor is, ha egyszerűsítő és sablonos. De a nyugati befolyás, amely a multik érdekei és a „centrum” geostratégiai szempontjai köré összpontosul, nem mondhatni, hogy egyértelműen a magyar nép érdekében állna. A kelet-európai népek közös érdekérvényesítését azonban megnehezíti a majd minden térségbeli országban tapasztalható, kölcsönös soviniszta gyűlölködés. A kelet-európai kormányzatok éppoly kevéssé szolgálják népeik érdekeit, mint a gazdag nyugati államok. Nem állítható, hogy azok a politikai erők, amelyek kivívták a nyugati establishment elismerését, gazdasági tekintetben sokkal több jót tettek volna a magyar népnek, mint Orbán (bár valamicskével mégis), akkor se, ha némileg demokratikusabbak voltak nála, ami nem nagy kunszt.

Amikor a Mozgalom a tőkés állam ellen fordul, akkor a nemzetközi államszerű képződmények ellen is kell fordulnia, máskülönben illúziókban ringatja magát. (És megfordítva: a multik, a nemzetközi banktőke stb. ellen ordítozó szélsőjobboldal megfontolhatná, hogy a tőke nemzetközi, és a magyar nemzetiségű kizsákmányolók semmivel se kíméletesebbek, mint külföldi osztálytársaik.)

Végül: a Mozgalomnak tudatosítania kell, hogy az Orbán-rezsim rémségei ellen fordult tömeg jelentős része pár hónapja még Fidesz-szavazó volt (vagy pláne: jobbikos). A Mozgalomhoz csatlakozó jobboldaliak politikai identitása ettől még nem szűnt meg. Ezért az elégedetlen jobboldaliak önbecsülése és emberi méltósága – akárcsak mindenki másé – megköveteli a toleranciát és a tapintatot. Az emberibb viszonyok megteremtése kezdődhetnék a jobboldali honfitársaink iránti tisztelet begyakorlásával, ami sokunk számára szokatlan lesz, de szükséges. Amiképpen tudatosítanunk kell, hogy nem a polgári rendszerrel való visszaélés (a korrupció) okozza a nyomort, hanem maga a rendszer (akkor is, ha törvényesen működik), úgy az is szem előtt tartandó, hogy a polgári pártok között – tagadhatatlan különbségeik mellett – bőven van hasonlóság.

A népi elégedetlenség végső politikai iránya bizonytalan, esélyei még bizonytalanabbak. De a tüntetéssorozat máris kivívta magának a legmagasabb rangot: ez a magyar demokrácia legerőteljesebb spontán megnyilvánulása a rendszerváltás óta. Ezt nyilván tömegsztrájkoknak, az állampolgári engedetlenség és informális nyomásgyakorlás további alakváltozatainak kell majd követniük, ha változást akarunk elérni. De itt akkor is nagy dolog történt, ha elmarad a siker.

Intelmek kezdő rendszerváltókhoz
(2014. december 12.)

Ifjú entellektüelek, vállaljátok a legnagyobb kockázatot: egy-egy nagy, döntő pillanatban veszítsétek el magatokat. Merüljetek alá a tömeg történelmi kavargásában, hogy később, a vihar után felbukkanva, derűs ég alatt, megújultan találkozzatok ismét magatokkal.1

Fiatal kelet-európai, pl. magyar társadalomkutatók számára – hasonlóan nyugati és déli szaktársaikhoz – a magyarországi establishment két hivatalos ideológiája (a neoliberalizmus, ill. az autoritárius nacionalizmus) egyszerűen nem is létezik már. Nemcsak a szervezetlen tüntetéseken bizonytalanul artikuláló népszónokok vetik el az elmúlt huszonöt esztendőt,2 hanem ennél sokkal brutálisabban a kitűnő Fordulat legújabb, 21. száma (a Helyzet Műhely ambiciózus, magas színvonalú munkája)3 is, amelynek kíméletlen ifjú balos szerzői fütyülnek a nemeslelkű és dúlt keblű disszidens (nálunk: „ellenzéki”) értelmiség intencióira és az avant-garde művészgalerik lázongásaira a Nyugat által szűkmarkúan szponzorált kulturális (ön)gyarmatosítás jellemzése közben, s akik az egész kelet-európai rendszerváltást az induló globalizáció egyik nem szándékolt mellékhatásának tekintik. Némi utólagos kárörömmel veszik szemügyre a disszidens „antipolitika”4 és a tervhivatali (eleinte rejtett) monetarizmus5 groteszk egymásra találását, s nagyvonalúan átsiklanak afölött, hogy 1989/90-ben a legtöbb kelet-európai országban egyik se nyert, hanem velük szemben a nekibúsult sovinizmus; de abban igazuk van, hogy a politikai homlokzat népi segedelemmel történt behorpasztásakor keletkezett porfelhő eloszlása után a korábbi reformer apparátusok különféle frakcióinak képviselői rendeződtek irányzatokba, többek között a birodalmi hegemóntól való függés megítélése szerint.6

Nemcsak ebben a folyóiratszámban, de az egész hasonló irodalomban hiánycikk a megdöntött rendszer rituális erkölcsi meg- és elítélésének kulcsszava, a „diktatúra”. E sorok írója igazában észre se vette pár éve, amikor fölújította a szovjet típusú társadalom államkapitalizmus-elméletét, hogy maga is relativizálja a rendszerváltás mélységét.7 A szöveg hasonlított a mai fiatal utódokéhoz, de a dallam nem. És akkoriban a szereplők intenciói és motivációi még számítottak, akkoriban nemcsak, sőt: nem is elsősorban intézményekről volt szó – a „vállalat” szó alkalmasint nem is szerepelt –, és bár a kizsákmányolás morális elvetése mind a szovjet típusú államkapitalista, mind a piaci jellegű neoliberális kapitalista rendszerek tekintetében határozott volt, a pluralizmus és az alkotmányosság tekintetében még maradtak illúziók. Ennek indoka részben intézményes: szerző készpénznek vette, hogy a posztszovjet társadalmakban a különféle társadalmi érdek- és státuszcsoportok többé-kevésbé szabadon megszerveződhetnek, s nem figyelt föl rá, hogy az ilyen jellegű pluralista szerveződésnek Nyugaton is bealkonyult, a képviseleti elvvel, a parlamentarizmussal, a hatalommegosztással és a többivel egyetemben.

Hiszen szerzőt magát is országgyűlési képviselővé választották, és büszkén-meghatottan foglalt helyet a pastiche boltívek alatt – egyéb hibáiról most nem is szólva. Ezt a rövid, ám ünnepélyes megszakítást követően szerző folytatta azt a tevékenységét, amelyhez világéletében a legjobban értett: az osztályárulást. Az ilyen, emilyen és amolyan hivatalos értelmiséget szokta elárulni szerző; mindegyikből mindig idejekorán (ez a magyar szó nem azt jelenti, hogy „időnek előtte”, hanem azt, hogy „idejében”) kivált, mielőtt még sokra vihette volna.8 Ennek folyományaképpen – szemben oly sokakkal, akik szerint valaminő megfoghatatlan módon „nem is volt rendszerváltás”, vagyis: a dalnok örökbecsű szavaival, „ezek ugyanazok” – a rendszerváltás szerző folyamatos foglalatosságává vált.

Épp ezért bizonyos tanulságok mégiscsak földerengenek. Csak néhányat említek.

I. Az „osztály” politikai fogalmának elhalványulása – ennek oka az osztályok (elsősorban a „szervezett munkásság”-ként értett proletariátus) mint primér politikai szubjektumok földarabolódása, szétszóródása: egyre több európai városban a helyhatóság, a szociális, egészségügyi, oktatási és más közszolgáltatások, a „call center”, valamint a logisztikai és infrastruktúrát működtető félállami korporációk a fő munkaadók – UGYAN csökkentette a hagyományos nagy osztálypártok (röviden: a pártok) értékét és befolyását, MIKÖZBEN a globalizáció és a szabadkereskedelem miatt a multinacionális nagyvállalatok éppolyan közszereplővé kezdenek válni, mint a nemzetállamok (ezt kodifikálná is a TTIP, az európai-amerikai szabadkereskedelmi egyezmény, ha elfogadnák);9 a közigazgatás fő funkcióit egyre inkább kiszervezik „think tank”-ekbe, kutatóintézetekbe, alapítványokba, egyetemi tanszékekre, tudományos és policy konferenciasorozatokba, félfüggetlen minisztériumi kutatóközpontokba, nagy cégek R & D igazgatóságaiba, a választott kormánytól független intézményekbe (számvevőszék, jegybank, ombudsman); egyre nagyobb teret nyer a bírói jogalkotás a formális (országgyűlési) törvényhozás kárára, és egyre nagyobb a kinevezett, constituency (választókör) nélküli, felelőtlen nemzetközi grémiumok, hatóságok hatalma – TEHÁT az egyre kevesebb ember által megválasztott parlamentek s a belőlük vétetett kormányok (kabinetek) szerepe csökken (ráadásul a reprezentativitásuk is egyre kisebb, különféle szociológiai és technikai okokból: ld. pl. koalíciós kormányokban némely marginális párt aránytalan befolyását), MÉGSE hanyatlik a politika normatív értelemben vett osztályjellege.

AZONBAN az indirekt képviselet a szakértelmiségiekből álló apparátusok esetében is érvényesül: egyre több kutatás foglalkozik a legfontosabb apparátusok munkatársainak világnézeti beállítottságával, mert az apparátusok, ill. az elemző- és szakértőfrakciók között politikai harc folyik változó esélyekkel, pl. újabban az IMF és a Világbank vezető közgazdászai egyre kevésbé neoliberálisok, s az ilyen módosulások jelentősége a policy szempontjából alig kisebb, mint az országos választásoké. MIVEL egyre több ember vesz részt közvetlen akciókban, amelyek kívülről befolyásolják a szakpolitikák tartalmát, a küzdelmek fő aktorai: tüntetők, tiltakozók, aláírók – velük szemben sorakoznak a másik oldalon a kormányapparátusi, kutatóintézeti és nagyvállalati szakértők (policy intellectuals).

Magyarországon Orbán Viktor visszahozta a politikai kormányzás elsőbbségét, gyakorlatilag szétzúzta a szakapparátusokat, és a policy intellectuals helyébe pártpolitikusokat (illetve ügynököket) helyezett, ami egyszerre demokratikus és autokratikus megoldás. Demokratikus, sőt: liberális, mert helyreállította a választott szervek szupremáciáját. Autokratikus (önkényuralmi), mert az egyik legfontosabb (modern) kontrollt iktatta ki, amely a politikai kormányzásával szemben fönnállt (az ellenerők hosszú sora – parlamenti ellenzék, bíróságok, helyhatóságok, megyei közgyűlések, autonóm állami szervezetek [Számvevőszék, Tudományos Akadémia, Társadalombiztosító, Versenyhivatal, egyetemek, jegybank stb.] – után). Ha az Orbán-rendszer megbukik, utóda – akárki és akármilyen legyen – nem talál Magyarországon közigazgatást. (Vagy mondjuk diplomáciát és hadsereget.)

A rendszerváltóknak el kell majd dönteniük, honnan toborozzák az új szakapparátusokat, s milyen fölfogású emberekkel töltik majd föl a több tízezer megüresedő helyet – vagy kitalálnak olyan új politikai kormányzást, amely ezeket az apparátusokat részben fölöslegessé teszi. Ha erre nincs terv, a következő kormánynak legföljebb hónapjai lesznek, és Orbán visszatér. (Az orbáni status quo minden másfajta kormányzást kizár.) Hacsak nem semmihez se értő fideszesekkel akarnak kormányozni, ami öngyilkosság lenne. A közigazgatás, a szakapparátusok kormányokon átívelő állandósága, folytonossága, intézményi emlékezete a polgári társadalom egyik fő értéke. A kommunizmus természetesen meglenne bürokrácia nélkül, de ha jól látom, a mostani rendszerváltók nem kommunista forradalomra – az állam megszüntetésére – készülnek.

II. Ebből is látszik, hogy az új társadalmi mozgalmaknak (amelyekről kitűnő összefoglalást olvashatnak a Replika 84. számában)10 Magyarországon nem olyan riválissal kell számolniuk, mint Nyugat-Európában. A szakirodalom szerint világszerte – az Egyesült Államokban is – tapasztalható, hogy már több ember vesz részt tiltakozásokban, tüntetésekben, foglalásokban, petíciókban, népszavazási kezdeményezésekben, közmeghallgatásokon, az új szociális médiákban folytatott vitákban, mint a választásokon. A kiüresedett parlamenti demokráciákkal szembeni bizalmatlanság maximális. A pártok vagy megszűnnek, vagy maguk is előbb-utóbb szakapparátusokká alakulnak. Az állampolgárok elvetik a tőlük képviseleti és érzületi szemszögből idegen, csak a tőkés osztályt, közelebbről: a tőkés nagyvállalatok gazdasági, korporatív, kulturális érdekeit reprezentáló, a multinacionális tőke globális menedzsmentjével mindinkább összeolvadó államhatalmat, ügyeiket közvetlenül saját maguk óhajtják intézni. Az új társadalmi mozgalmak – már 1968 óta – nem kívánnak a szó hagyományos értelmében „hatalomra kerülni”: ehelyett befolyást akarnak szerezni, lehetőleg anélkül, hogy a korporatív-bürokratikus kormányhatalmat legitimálnák, és részvételükkel bővítenék annak manőverezési szabadságát.

Az új társadalmi mozgalmak nem a politikai hatalom természetéről vagy a népi alkotmányosságról, a részvételi demokráciáról vitatkoznak a szakapparátusokkal – ezekről nincs mit vitatkozni az osztályellenséggel –, pusztán egyes ügyekről, bizonyos javaslatok befogadásáról. Ezek a viták persze irányulhatnak jogszabályok vagy alkotmánycikkelyek egalitárius szellemű módosításaira is (különösen a biopolitikai egyenlőség tárgykörében: etnikai- és gender-egyenlőség, bevándorlás, menekültügy, az underclass diszkriminációjának fölszámolása): effélék érdekében – ahol ez jogilag lehetséges – pöröket is indítanak; de alapvetően mégiscsak szubsztantív ügyekről van szó. Az új mozgalmak külső nyomása – időnként a fölvilágosult policy intellectuals rokonszenvétől kísérve – sok helyen megváltoztatta az ökológiai, gender és migrációs joganyagot, s hatással volt a szakapparátusi és bírói mandarinátus irányára és ügyvezetésére is. Az új társadalmi mozgalmak egyetemi értelmisége szövegeket állít elő, éppúgy, mint a politikai kormányzástól mindinkább függetlenedő bürokratikus elit. Komoly elméleti vita folyik az elismerés és az újraelosztás tárgykörében,11 miközben az egyre reakciósabb, primitívebb és korruptabb politikai kormányzás képtelen a kezdeményezésre, és kénytelen meghajolni a bal- és jobboldali populizmusok előtt.12

ÁMDE Magyarországon hiányoznak az új társadalmi mozgalmak ideális partnerei, az állami és korporatív szakapparátusok, mert a szélsőjobboldali kormányzás szétzúzta őket (politikai irányultságukat tekintve ezek az apparátusok leginkább liberálisok voltak, azaz ideológiailag államtalanítók, technikailag, stratégiailag és logisztikailag pedig etatisták, akárcsak a régi reformértelmiség az 1989 előtti pénzügy- és külügyminisztérium, tervhivatal, MNB és KSH ún. háttérintézményeiben; de mindig akadt posztkeynesiánus, szociálliberális kisebbség is). Ez az értelmiségi/​szakértői elit az utóbbi négy évben minden hatalmát elvesztette: a pénzügyminisztérium, a munkaügyi és a népjóléti minisztérium, a környezetvédelmi minisztérium, a művelődési és oktatási minisztérium, az autonóm kutatásirányítás – és voltaképpen a külügyminisztérium is – egyszerűen megszűnt. Az állami eszközökkel létrehozott és támogatott nemzeti burzsoázia kormányoz elképesztő számban megszavazott törvényekkel és kormányrendeletekkel; a professzionális értelmiségi csoportok és a kívülállók között nem folyik semmiféle diszkurzív eszmecsere (a modernségre jellemző fogalmi nyelven a modernség fő témáiról).

A politikai beszédmód archaikus. A politikai beszédet – tőlünk keletre és nyugatra egyaránt – a fölvilágosodás beszédtárgyait tovább elemző, ám velük szemben szkeptikus nagy tudósok (Karl Marx, Max Weber, Polányi Károly) eszméi és módszerei dominálják, míg Magyarországon a rég elavult hidegháborús antikommunizmus szókincse a befolyásos: a liberális publicisztika sok ezer cikkben nevezi „kommunistának” a szélsőjobboldali rezsim alapvető karakterét és antiegalitárius intézkedéseit. (Egyébként megjósolható, hogy most – a közhangulat megváltozásával – Szalai Erzsébet és Artner Annamária új, fölöttébb baloldali könyveinek nagy sikerük lesz. Eljött az idejük.) Ha figyelmesen olvassuk az orbánofóbia dokumentumait, láthatjuk, hogy a hivatalos, elitista ellenzékiek voltaképpeni ellenfelüknek az egyelőre még alig létező baloldalt tekintik, amelynek az általuk adott jellemzése az 1952-es helyzetre illik úgy-ahogy, de arra se nagyon. De semmiképpen nem illik Orbánra, akit emiatt teljesen félreértenek. „Államosításnak” nevezik az addig is állami iskolák központi irányítás alá helyezését. „Államosításnak” nevezik pár cég fölvásárlását. (A bolsevik államosítás ellenszolgáltatás nélküli kisajátítás volt. Nagy különbség.)

Minél tovább tart a tüntetéssorozat,13 annál reakciósabbak lesznek a liberális médiák. A kommunizmustól való félelem – amely észszerű reakció volt a polgárság részéről az 1920-as években, de ma csupán eszelős tréfa – jól kialakult, kb. kétszáz éves ideológiai pattern, és politikai agyalágyultsága ellenére világos osztálylogikát követ. A képviseleti rendszer szétzüllésének hátat fordító, általános „felelősséget” és legitimációs funkciót nem vállaló, de a single-issue mozgalmakon túlmutató szociális követelések és hangoztatóik a mainstream ideológiák számára egyszerre testesítik meg az ANTIKAPITALISTA & ANTILIBERÁLIS (és/​vagy „nemzetellenes”) mumust.

Miért téves ez a vád, különösen az „antiliberalizmus” vádja?

Főleg azért, mert az új társadalmi mozgalmak nem vonatkoznak közvetlenül, merőlegesen a politikai rendszerre, és annyiban – de csak annyiban! – a fölvilágosodás hagyományát követik, hogy mindenfajta tekintélytől függetlenül követelik ki és gyakorolják a (totális) kritika szabadságát. Ennek alapföltétele a teljes elutasítás (total opposition), ahogyan Herbert Marcuse éppen ötven esztendeje megjelent híres könyve, Az egydimenziós ember megfogalmazta.14 A fölvilágosodás hagyománya, kritikája és önkritikája kétfelé ágazott (liberalizmus & szocializmus), de a baloldali antikapitalizmus emancipatorikus irányú, ezért alapvető intencióiban megvan az eredeti szabadságpátosz – annak ellenére, hogy a mindmáig legnagyobb, mondhatni grandiózus baloldali antikapitalista kísérlet, a szovjet típusú, az ellenkezőjébe fordult, az antikommunisták szerint szükségszerűen és elkerülhetetlenül –, míg a jobboldali, azaz romantikus antikapitalizmus nem kevesli, hanem sokallja a polgári szabadságokat, mert úgy véli, hogy ez utóbbiak atomizálják, mindenfajta közösséggel szembefordítják, szélsőségesen individualistává teszik az individuumot, amint ezt egyszerre apologetikusan és kritikailag bemutatta Marquis de Sade és Friedrich Nietzsche. Marcuse, aki előbb Heidegger tanítványa volt, majd a frankfurti iskola (helyesebben: a kritikai elmélet) részese, kivételes abban, hogy átérzi a romantikus antikapitalizmusban rejlő kritikai potenciál fő ösztönzőit is: ezért a kapitalizmus egyik legnagyobb hátrányának a konformizmust tartja, a másiknak pedig, a kizsákmányolás mellett, az uralmat (domination). Ennek a kétféle kapitalizmuskritikának a konvergenciája jellemzi az új baloldaltól kezdve az antirasszista, feminista, zöld, antiimperialista és békemozgalmakon keresztül az új társadalmi mozgalmakig (amelyek mindezeket a korábbi elemeket fölvették magukba, s azóta is tartalmazzák) a nagy elutasítást mindenestül.

Az új mozgalmak hatalomellenessége nem a felelősség elhárítása, nem a programok hiánya és NEM AZ ÁLLAMFORMÁT ÉS A POLITIKAI RENDSZERT ILLETŐ KÖZÖNY. Legalábbis nem okvetlenül az. A kiüresedett, elitistává, bürokratikussá – vagy rosszabb esetben tőkés érdekcsoportok marakodásává – züllött többpártrendszer iránti (indokolt) megvetés nem antipluralista: ellenkezőleg. A rendszer játékszabályainak betartásával folytatott politikai tevékenység láthatólag nem vezet a szabadság kiszélesítéséhez; a rendszer mindent magához rohaszt. Mellesleg: az Eszmélet 103. számában (a friss eresztés kitűnő: egyre jobbak a kritikai baloldal magyarországi folyóiratai!) Giovanni Arrighinak a félperifériáról szóló emlékezetes írásából15 emeli ki Éber Márk Áron (nem szó szerint idéz, hanem célzatosan, élesen értelmez): „A parlamentáris demokrácia kiépítésének és stabil fenntartásának feltétele a centrum oligarchikus vagyona”16 – amellyel a periféria és a félperiféria természetesen nem rendelkezhet. Közhely, hogy a parlamenti „demokrácia” (tkp. szabadelvű-alkotmányos jogállam) az erős, gazdag, nagy hagyományú, többnyire nyugati országok privilégiuma, ami éppenséggel nem indokolja a kelet-európai liberálisok ájult Nyugat-tiszteletét: tudtommal demokraták nem szoktak kiváltságokat csodálni. Mindenesetre a „fölzárkózás”, „beérés”, „nyugatosodás” meglehetősen sekélyes ideológiáinak („mikor leszünk végre »normális« ország?” és egyéb szamárságok) végre-valahára befellegzett.

Tehát az idősebb és középkorú liberális demokraták unalmas óhaja, hogy a 2014. őszi-téli tüntetők (1) ismerjék el a totális kudarcot vallott rendszerváltás (1988–1990, ill. 1990–2010) érdemeit, és (2) vagy maguk alakítsanak kormányzati alternatívát nyújtó parlamenti pártot, vagy támogassák és újítsák meg, alakítsák át a már létező parlamenti ellenzéki pártokat: értelmetlenség. Annak ellenére abszurd, hogy a tüntetők követelései – amint arra korábbi fölszólamlásaimban már utaltam – tartalmilag egyáltalán nem mennek túl a kapitalista „liberális demokrácia” keretein (inkább a berendezkedéssel való visszaélést, a rendszer nyilvános alapelveinek cinikus és arrogáns megszegését sérelmezik, az osztó igazságosság alkotmányos [és a nálunk is hatályos, becikkelyezett, honosított nemzetközi jogi] normáinak az otromba megsértését, régi szóval: „a torzulásokat” panaszolják föl). Igaz ugyanakkor, hogy formailag – ami ugyanannyira fontos – mégis túllépnek ezeken a kereteken: mert a tiltakozó mozgalom elutasítja a hatalmat.

Azt harsogják ugyan, hogy „Orbán, takarodj!”, de világossá tették, hogy egyéb hatalmi aspiránsokat sem kívánnak soha támogatni. A polgári társadalom sajátos hierarchia- és rendfogalmainak az összeomlását tapasztalhatjuk. Az uralkodó osztály politikai előítéleteinek a szemszögéből fölfoghatatlan, hogy valaki politizál, de nem akar hatalmat (és nyilvánvalóan senki nem javasolja a munkásosztály hatalomátvételét se, ami természetesen lehetetlen is volna, hiszen a proletariátus mint politikai szubjektum megszűnt; a marxisták – a marxizmus történetében először – a proletariátus távollétében alkotnak elméleteket és politizálnak; ám a marxizmus ma is [vagy megint] itt van, és kulturálisan ismét olyan erős, mint az 1920-as vagy az 1960/70-es években; egyébként ez is magyarázatra szorul).

Az új mozgalmaknak – szerintem – ki kellene tartaniuk amellett, hogy csak a maguk teremtette (részvételi, horizontális, antihierarchikus, spontán, intézményellenes) keretek között artikulálják politikájukat, miközben szembesítik a hatalmat (ezen nemcsak a kormányt értjük) a közös, nyilvános elvekkel, és új elveket is javasolnak a társadalomnak, amelyek bevezetésére vagy elvetésére csakis maga az egész társadalom jogosult, nem a képviselet rendszere, miután ez utóbbi elfogult az uralkodó osztály érdekei, életérzése, világnézete: a neoliberalizmus javára, amelynek a fő pillére – minden ellenkező (hamis) állítás dacára – ma is a polgári nemzetállam, mely szuverenitását megosztja (mint a bécsi kongresszus óta mindig is megosztotta) a nemzetközi gazdasági és jogalkotó szervezetekkel.

III. Az Orbán-rezsim (és a hozzá hasonló félperifériás, antidemokratikus, „illiberális” államberendezkedések) fő hivatkozási alapja „a nemzeti öncélúság”, a függetlenség és önrendelkezés eszmeköre. ENNEK VAN NÉMI DEMOKRATIKUS JOGOSULTSÁGA. Ha ugyanis ellenezzük, hogy illegitim (nem általunk választott, nekünk nem felelős, számunkra nem transzparens) intézmények irányítsanak bennünket, az ilyen intézmények közé tartoznak (természetszerűleg) a külföldi államok és a külföldi (vagy transznacionális) nagyvállalatok is. A választók valamiféle megbízást az országgyűlési és a helyhatósági (testületi) többségnek meg a közvetlenül választott polgármestereknek adnak, továbbá az Európai Parlament képviselőinek. Más államok és kormányok beleszólása problematikus, és alapja nem más, mint a gazdasági, katonai, kulturális és politikai erő, amelyet – mint baloldaliak – ismerünk, de nem ismerünk el. Ennyiben és eddig a magyarországi (radikális jobboldali, nacionalista és etnicista) kormánynak igaza van. Ámde a nemzeti függetlenség alaktalan absztrakció. Ceauşescu Romániája is független volt, sikeresen egyensúlyozott a Szovjetunió, a Kínai Népköztársaság és a Nyugat között (sajnos majdnem negyedszázadig élvezte a Nyugat erős támogatását, s ebből vagy tíz évig a nagy tiszteletét is, éles szovjetellenessége miatt; s bár ezt a romániai liberálisok nem veszik észre, a „demokratikus” álarcban föllépő romániai oroszellenesség Ceauşescu – és persze a Vasgárda – hagyatéka). A Ceauşescu-féle masszív iparosítás és urbanizáció kezdeti sikerei ellenére mégse lehet állítani, hogy diktatúrás nemzeti államának a kis országok történetében páratlan mértékű önállósága hasznára vált volna Románia népeinek; az élet a Szovjetuniótól függő kádári Magyar Népköztársaságban (de még az NDK-ban is) jóval kellemesebb és szabadabb volt. Ennek ellenére: A POLGÁRI DEMOKRÁCIA ALAPFORMÁJA A NEMZETÁLLAM, amely egyértelmű legitimációs és felelősségi struktúrák nélkül nem működtethető. Az Orbán-rezsim abban se téved nagyot, hogy ha a magyarországi vállalatokat és „lakossági” ügyfeleket kiszolgáló bankrendszer zöme külföldi tulajdonban van, akkor a külföld gazdasági ingadozásai a bankokon keresztül átterjednek Magyarországra is. A kérdés mindössze – mindössze! – az, hogy amennyiben sikerül önállósulni, a kivívott cselekvési szabadságot a magyar nép érdekében használják-e föl vagy sem. Úgy tetszik, hogy nem. Ám ettől még mindaddig, amíg nemzetállamok fönnállnak, a függetlenség demokratikus igénye nem helyezhető hatályon kívül.

Jelenlegi politikai küzdelmeinket a magyarországi médiák (s részben a külföldiek is) „Kelet” és „Nyugat” harcaként fogják föl – teljesen alaptalanul. A szembeállítás még akkor se volna plauzibilis, ha a küzdelem egyértelműen a „liberális demokrácia” meg a százhúsz százalékos „piaci modell” helyreállításáért folynék, mint ahogyan persze nem azért folyik (mint Petőcz György beszámolt róla,17 legutóbb maga a Liberális Internacionálé is a keynes-i jóléti modell, azaz az állami újraelosztás és a gazdasági beavatkozás mellett foglalt állást18). A liberális kapitalizmus modellje – helyi kulturális variációktól bízvást eltekinthetünk – nemzetközi, bár a periférián és a félperiférián (mint hazánkban is), ahol az elmaradottság és az egyenlőtlenség miatt A RENDSZER FORMÁLISAN LEGITIM, DE NEM HEGEMONIKUS (a többség nem hiszi, hogy az uralkodó osztály mindenki nevében beszél, és azt se, hogy a hatalmi rendszer a közjót és a közérdeket szolgálja), a stabil működés érdekében még több autoritárius kényszerre van szükség, mint a gazdag tőkés centrumban.

Amikor „a magyar progresszió” a XX. század elején Nyugat és Huszadik Század (no és persze: Szocializmus) címmel indította el mindent megváltoztató folyóiratait, akkor a nyugati modernség apológiájának a főnemesség és a cs. kir. „közös hadsereg” uralma alatt álló félfeudális Magyarországgal szemben volt némi létjogosultsága. A hűbéri viszonyokkal szemben összefogó antikapitalisták és polgári demokraták (ill., amint Ady mondta, a „két meggyőződésű emberek”,19 akik az országnak a szabadgondolkodó, pozitivista, világias, haladár polgári demokráciát kívánták, holott lelkük mélyén már túlléptek rajta az anarchizmus, a szocializmus és a misztikus forradalmiság irányában) a Nyugat, mindenekelőtt az akkori Franciaország mintáját akarták követni (mint minimumot), szemben a Romanovok, Habsburgok, Hohenzollernek és Tiszák korhatag ancien régime-jével. (Ennek az elmaradottságnak a fő szimptómája Ady szemében az antiszemitizmus volt, amelynek a funkciója egyébként azóta se változott.)

A mai pesti médialiberálisok Nyugat-kultusza azonban okafogyott. Először is, ma már mégse lehet a liberális rezsimek történetét szemügyre venni anélkül, hogy a GYARMATOSÍTÁS iszonyatait belefoglalnánk az összképbe. Minden modern rezsim követett el népirtást, nemcsak a fasiszta és bolsevik diktatúrák: azt talán mégse mondhatjuk, hogy a liberális nagyhatalmak által végrehajtott genocídium nem számít, mert az áldozatok színesbőrűek. A francia, belga, brit, holland, portugál gyarmati birtokokon még a második világháború után is került sor pokoli mészárlásokra, tömeges deportálásokra, önkényes kivégzések ezreire – s elvégre mi azoknak az ANTIKOLONIALISTA ÚJBALOLDALIAKNAK vagyunk az utódai, akik Franciaország algériai rémtettei és az Egyesült Államok borzalmas vietnami háborúja miatti erkölcsi fölháborodás miatt lettek azok, akik. Az afganisztáni és az iraki háború is igazolhatatlan, márpedig ebben már a kelet-európai NATO-tagállamok is részt vettek, ha csak jelképes mértékben is.20 Mindezeket a katonai akciókat a liberális-demokratikus rezsimek közvéleménye vagy lelkesen támogatta, vagy passzívan eltűrte, de megakadályozni nem tudta. Nem lehet figyelmen kívül hagyni, hogy a tőkés centrum (nyugati) nagyhatalmai sikerének egyik titka a gyarmati terjeszkedés (imperializmus) volt, amint az már rég ismeretes Rudolf Hilferding, Rosa Luxemburg, Nyikolaj Buharin és Vlagyimir Iljics Lenin idevágó klasszikus műveiből.21

A modern (antitotalitárius, emberi jogi) liberalizmus egyik fő ihletője, Hannah Arendt is kimutatta, hogy a náci „fajelmélet” egyik forrása az imperializmus fénykorának döntő jelentőségű legitimációs ideológiája, a fehér fölsőbbrendűséget álbiológiai álérvekkel alátámasztó rasszizmus volt.22 Innen származnak a vagy nettó rasszista, vagy kulturális „orientalista” (Edward Said) klisék az ázsiai tohonyaságról és szolgalelkűségről, a cár atyuska korbácsára áhítozó orosz mazochizmusról, a balkáni züllöttségről stb., amelyekkel szégyenszemre tele van a liberális pesti sajtó. Médialiberális kollégáink azt hiszik, az oroszellenes nacionalizmus valaminő értelemben „jobb”, mint a magyar reakció köreiben szokásos – konteós (összeesküvés-elméleti) árnyalatú – Amerika-ellenesség, Nyugat-gyűlölet és szabadságellenesség. Nem szólva az öngyarmatosító és öngyűlölő „európázásról”, az olyan jóindulatú birodalmi projekt szubaltern kultuszáról, amelyben az adakozó európai pályázatok megteremtik az alacsony bérű perifériára települt nyugati vállalatok helyi infrastruktúráját a nyugati adófizetők pénzéből, vagyis annak a projektnek az ajnározásáról, amelynek a fő célja kiküszöbölni a konkurenciát és bővíteni meg serkenteni a nyugati exportcikkek perifériás fogyasztási piacát (ugyancsak a nyugati adófizetők pénzéből), s amely a nyugati munkaerőgondokra a keleti oktatás fejlesztésével és a migráció szelektív, indirekt irányításával válaszol. A „perverz nacionalizmus” is (azaz a saját magunkkal szembeni, „nyugatias” nacionalizmus, ahol az orientalista öngyarmatosító szimbolikusan a nyugati gyarmattartó általa [tévesen] elképzelt civilizációs eszméivel azonosul) nacionalizmus, bár a kelet-európai „komprádor”, gyarmati liberálisok erről is azt hiszik, hogy jobb.

DE TÉVEDNEK.

NEM JOBB.

Akkor se jobb, ha senki nem vitatja: az európai integráció, amelyen belül a kelet- és délkelet-európai szegény országok függő és alárendelt helyzetben vannak, olyan keretet nyújt (jó bizonyíték rá a Tavares-jelentés), amely bizonyos mértékig garantálja a polgári jogrend érvényesítését és enyhíti a diktatúrás önkény fenyegetését. Nyugat- és északnyugat-európai segítség nélkül (erre utal az egyik pesti tüntetés szellemes, a történelmi jobboldalt parodizáló transzparense: „MAGYAR-NORVÉG KÖZÖS HATÁRT!”)23 – és tegyük hozzá: a Soros Alapítvány támogatásai nélkül – az autoritárius önkény által támadott magyarországi „civil társadalom” független intézményei, az NGO-k gyöngécske ellenbürokráciái, az ellenkultúra „jó helyei” nem maradhatnának fönn; ez tagadhatatlan. (Ebből kifolyólag a parlamenten kívüli oppozíció – röviden: PKO – vezető aktivistái értékes idejük jelentős részét őrjítő pályázatírással kénytelenek tölteni.) Ez a függő helyzet viszonylagos pozitívuma, amely nem tehet bennünket vakká az EU birodalmi dinamikája, a nemzetek fölötti liberális, ám apolitikus, joguralmi éthosszal és bürokratikus pátosszal átitatott hegemónia megalkotásának folytatólagos kísérlete iránt. (S látnunk kell azt is, milyen negatív szerepet játszik az EU a görögországi válságban.24 Ez – sajnos – intő példa.)

Kétségtelenül probléma, hogy az amerikai kormány által kirobbantott „kitiltási botrány”25 alkalmat adott a korrupcióellenes fölháborodásnak, a nyugati diplomácia pedig olyan témákra röpült rá, mint a „norvég alapos” magyarországi NGO-k elleni gyalázatos kormányzati támadás.26 Ezen aligha lehet segíteni, mert ebben szétválaszthatatlanul összevegyül némely nyugati kormánykörök őszinte emberi jogi meggyőződése az ugyancsak őszinte katonapolitikai, geostratégiai, gazdasági szempontokkal; de hát a liberális imperializmus nem újdonság. Ugyanakkor nem szabad megfeledkezni róla, hogy az Egyesült Államok, Franciaország és Nagy-Britannia milyen diktátorokat támogatott (pl. az említett Ceauşescu elnököt mindhárom állam: Kelet-Európa történetében senki másnak nem volt ekkora nyugati ázsiója, még Titónak se – az angol királynő a Buckingham-palotában adta át neki a Bath-rendet, Nixon és de Gaulle is látogatta és magasztalta –, nem szólva a harmadik világbeli puccsistákról és tömeggyilkosokról, akiket ugyancsak lelkesen szponzorált a neokolonialista Nyugat), úgyhogy nem kell nagyon meghatódni. A Magyar Nemzet szerint a tiltakozó mozgalmat a CIA és Soros szervezi – a lap jól lerántotta a leplet Sorosról, kiderítette, hogy az apját úgy hívták: Schwartz Tibor, hallottak már ilyet! –, ennél közhelyesebb rágalom kevés van; abban azonban nem csalatkozik a szerk., hogy Orbántól külföldön már szinte mindenki szeretne megszabadulni – elsősorban azért, mert kiszámíthatatlan partner, másodsorban azért, mert útjában áll az oroszellenes új hidegháborúnak, harmadsorban pedig azért, mert a magyarországi alkotmányos-szabadelvű jogállam (amit nálunk érthetetlen tévedésből „demokráciának” szoktak becézni) gyilkosa.

De ez a fontossági sorrend.

Ez aligha meglepő. Nekünk azonban nem a nyugati diplomáciák érdekartikulációi és befolyásnövelő kalkulációi meg a multinacionális nagyvállalatok bevételei és terjeszkedési tervei számítanak – ha ez mégis így lenne, helytelen volna, és én ellenezném –, hanem az átmenet valamely egyenlőbb, igazságosabb, morális érzékenységében kevésbé megbántott, kevesebb szenvedésre kényszerített, kevésbé manipulált, inkább a személyes és csoportos autonómiákra alapozott társadalomba.

IV. Ha a tiltakozó mozgalom nem akarja megismételni a múltkori rendszerváltás hibáit, akkor nyomást kell gyakorolnia a magyar kapitalizmusra, hogy módosuljon a gazdaság- és szociálpolitikája, és változzanak a nagy állami rendszerek (nemcsak az ún. ellátórendszerek) is. Ha a tiltakozó mozgalom nem akarja megismételni a korábbi nyugati és déli új társadalmi mozgalmak hibáit, nem ragadhat le a sokféle single issue szervetlen egyvelegénél. Tehát: amint erre korábbi írásaimban már utaltam, mindenekelőtt ki kell kényszeríteni, hogy maradjon abba a szegényeknek a társadalmi-gazdasági szerencsétlenségen is túlmenő állami üldözése, zaklatása, bántalmazása; vissza kell állítani a legalább 18 hónapig folyósítandó munkanélküli-segélyt; AZONNAL FÖLSZÁMOLNI A GYALÁZATOS KÖZMUNKÁT (nyilvánvaló: a közmunkát mint a megszűnt munkanélküli-segély kötelező ellentételezését szükséges megszüntetni, de a munka ettől még fölkínálható a segélytől függetlenül, azon fölül); azonnal megszüntetni a szociális segélyezés diszkriminatív formáit és önkényes odaítélésének a lehetőségét, leállítani a kilakoltatásokat, azonnal újratárgyalni a Munka Törvénykönyvét és a sztrájktörvényt (jó jel, hogy a Liga Szakszervezetek és a PM ezt máris követelik, de nincs hozzá elég erejük); haladéktalanul helyrehozni a tönkretett gimnáziumi- és fölsőoktatást és föloszlatni a fasiszta korporációk („hivatásrendi szervezetek”) mintájára létrehozott Nemzeti Pedagógus Kart a maga kötelező tagságával (ami mellesleg alkotmányellenes, de ugyan ki törődik manapság evvel). Ezeknek és hasonló követeléseknek kellene a tömegtüntetések homlokterében állaniuk. Továbbá követelni kell a progresszív adónak a korábbinál sokkal igazságosabb helyreállítását (az ún. egykulcsos adó gyors megszüntetését), a magas forgalmiadó-kulcs leszállítását (a legszükségesebb élelmiszereknél, alapvető szolgáltatásoknál előbb-utóbb lehetőleg nullára), valamint a tőke – áttekinthető és NEM politikailag elfogult, stratégiailag jól tervezett – adóinak emelését. Ipari, szolgáltatási és közszolgálati bér- és nyugdíjemelésre is szükség van. (Mellesleg a sok „visszaállítás” azt is megmutatja, hogy bizony mégiscsak van némi különbség a 2010 előtti és utáni állapotok között, akkor is, ha a korábbi kormányzás az Orbán-rezsimet előkészítő lépéseit ugyancsak elítéljük.) Véget kell vetni annak az öröknek tetsző állapotnak, amelyben a gazdagok vetik ki (másokra) az adókat, nyilván nem a saját kárukra, az állam pedig felelőtlenül pazarol, miközben milliók éheznek. Ugyanakkor tudnunk kell, hogy a jóléti állam minden változata (tehát nemcsak a XX. század közepén bevezetett variáns) sokba kerül, emiatt – amint korábban már megírtam – adókat kell emelni, de elsősorban a tőkés társaságok és a leggazdagabbak adóit, ha ez nem is lesz elegendő.

Amennyiben nem ezek a törekvések állnak a tiltakozások fókuszában, a Mozgalom (ezt a rövid megnevezést javasoltam nemrég) óhatatlanul belesüllyed az önző burzsoá – vagy ahogy ezt Magyarországon eufemisztikusan nevezik: középosztályi – osztálylogika mocsarába.

És itt érkeztünk el a Mozgalom legnagyobb sikeréhez, amellyel kapcsolatban súlyos aggályaim vannak: a korrupció kérdésköréhez. Ez váltja ki a legnagyobb – tegyük hozzá: teljesen indokolt – fölháborodást.

Először is legyünk őszinték: a korrupció, bármennyire pimasz, elborzasztó, egyben komikusan bizarr, nem tétel a teljesen törvényes kizsákmányolás és az ugyancsak törvénybe iktatott antiszociális kormánypolitika tényeihez képest.

Másodszor: az az igazsághozás, amelyet a Mozgalom implicite követel, a népítéletek hangulatában igazságszolgáltatási (közelebbről valószínűleg ügyészségi) diktatúrához vezethet az Orbán-rezsim valószínű bukása után, amelyben nem lehetetlen, hogy kipécézik a legszemtelenebbül vagyonhalmozó jobboldali politikusokat, tekintet nélkül a pártatlanság és az igazságosság, arányosság és méltányosság követelményeire. (Rettentő párhuzamokat mutat a csakugyan független romániai Korrupcióellenes Ügyészség kormányokat buktató és kormányokat beiktató működése, amely a népszuverenitás leghalványabb fogalmát is eltörli.)27 Ha a rendszerváltás után lecsuknak néhány elbizakodott jobboldali kormányférfiút (és a rend kedvéért melléjük pár szociálliberálist is), az – ha az eljárás jogszerű és méltányos – talán nem nagy baj, de azt az illúziót ébresztheti, hogy a társadalom igazságos lett, ami nevetséges. Nem néhány ízléstelen úszómedencés villa az oka a magyarországi szegénységnek, és az elkeseredésből táplálkozó bosszúvágyban nem találok semmi szépet. Akkor se, ha magam is mulatok a szorult helyzetbe került újgazdag, újreakciós politikusok vulgáris mohóságán és kacagtató, arcátlan mentegetőzésein. (Ezeknek a fószeroknak nincs semmi veszélyérzetük, és ebből még nagyon nagy baj lehet.)

Ám sokkal több bajt okoz az Orbán-rezsim által bevezetett autoritárius, számos önkényfajtát legalizáló vagy megengedő, a szabadságból és egyenlőségből rossz tréfát faragó jogrend – az igazságtalan, ám törvényes (legális, bár nem legitim) kényszer –, mint a valóban tűrhetetlenül elharapózott jogsértés. Az, hogy a mintegy 600 fideszes polgármester tetszése és belátása szerint osztogathatja vagy tagadhatja meg (törvényesen) a szociális segély kiosztását, ezerszer nagyobb disznóság, mint az ismeretlen forrásokból milliárdossá vált senkiháziak pöffeszkedése. (Abból sincs a társadalomnak nagy haszna, hogy a Zuschlagokat és Simon Gáborokat és Hunvaldokat leültetik.)28 Ha a Mozgalom megragad a fölszínen – az állítólagos „maffiaállam” fölszínén –, megjósolható, hogy nem megy semmire. Nem „a lopás”, hanem az igazságtalan – és már Orbán előtt is igazságtalan – adótörvények miatt nem bírjuk fizetni az adót. (Meg persze – elsősorban – a globális gazdasági válság miatt, és mert az ipari termelés az alacsony átlagbérű és magas technikai színvonalú Ázsiába húzódik. A nemzetközi kapitalizmus kivágta az abszurd irracionalitás legmagasabb C-jét.)

Ezeken a problémákon rövid távon CSAK AZ ÁLLAM segíthet. (S ez keserves vallomás olyan antietatistától, amilyen a szerző.) De nem ez az állam.

Mivel Magyarországon egyelőre még nagyon erősek a liberális előítéletek, számolnunk kell ellenvetésekkel. Az érett kapitalizmus gramsciánus értelemben „hegemón” jellegét az a benyomás támogatja, hogy a disztribúciót – a tényleges egyenlőtlenség ellenére – személytelen, „objektív” mechanizmusok látják el: a piac és a jog. A „joguralom” doktrínája szerint a jogállamban nem személyek vagy embercsoportok, pl. osztályok uralkodnak, hanem a törvények, azaz szövegek. Az érett kapitalizmusban ezek a törvényszövegek szabályozta, személytelen folyamatok fairnek, méltányosnak tűnnek, amennyiben a piac, amint mondani szokták, csakugyan „torzítatlan”, azaz az elosztási folyamatokba nem avatkozik be partikuláris (személyi vagy csoportos) elfogultság. A verseny AZ ERÉNYT (rátermettséget, ügyességet, technikai tudást, gazdasági hozzáértést, vállalkozó szellemet, szorgalmat) JUTALMAZZA objektív, személytelen kritériumok (pl. ár, kereslet) formájában. Még a válságok kiváltói is objektív, személyfölötti ellentmondások. Ugyanígy az élő jogot is absztrakt elvek korlátozzák és orientálják; ezek halmazát nevezik „láthatatlan alkotmánynak”. Ebből kifolyólag a piac és a jog elvont, személytelen, objektív szabályaiba való politikai intervenció – pl. az egyenlőség és a népjólét érdekében – szubjektívnak, önkényesnek, a szabályrendszerek összekutyulásának tetszik. Ha a fairness egyik ismérve az elvontság (politikamentesség), akkor az egalitárius állami redisztribúció (újraelosztás) – amely morális elveknek engedelmeskedik (habár ezek is elvontak, hiszen minden emberi lény egyenlő értékéből indulnak ki) – „szubjektívnak”, „részrehajlónak”, azaz unfairnek fog látszani. (Meg persze méregdrága lesz.) Ezeknek a különféle logikáknak az összeegyeztethetetlensége a kései kapitalizmus kiküszöbölhetetlen sajátossága.29

Ahogy Habermas írja (kontra Lukács): „[…] Horkheimer nem kívánja minden további nélkül elfogadni a hegeli (vagy hegeliánus marxista) Kant-kritikát: egyetért Weberrel abban, hogy az elméleti és a gyakorlati ész kettéválása – hogy a racionalitás az igazság, a normatív helyesség és a hitelesség vagy őszinteség érvényességaspektusaira darabolódott föl – az elveszett totalitáshoz, az egységes léthez való, akár dialektikus vagy materialista visszanyúlással sem vonható vissza.”30 Tévedés volna úgy föltüntetni, mintha a részrehajlás egyszerűen igazolható lenne az igazságosságra történő hivatkozással, vagy hogy a piaci racionalitás ne szenvedne sérelmet az egyenlősítő állami beavatkozással. (Az empirikus ellenvetés, amely szerint a bürokratikus polgári államban amúgy sem létezik tiszta, „torzítatlan” piaci racionalitás, ezen a normatív szinten nem jön számításba.) Ezeket a súlyos konfliktusokat ELHALLGATNI: BŰN. A tiltakozások – esetleges – egalitárius nyomásgyakorlása tehát csakugyan kockázatokkal jár; ezeket azonban szerintem igenis érdemes vállalni.

A Mozgalom megoldatlan dilemmáit szépen illusztrálja, hogy az egyik pesti tüntetés nagy sikerű szónoka, a neoliberális piaci fundamentalista Kész Zoltán, a népszerű fiatal gimnáziumi és egyetemi tanár a lejáratott parlamenti balközép támogatásával képviselőjelöltként indul a veszprémi időközi választáson.31 Ez a gesztus egyrészt a támogató pártok elavult politikai kultúrájával,32 másrészt a jelölt egyszerre divatjamúlt és helytelen gazdaságpolitikai nézeteivel kompromittálja a tiltakozó mozgalom rendszerellenes karakterét. És legfőképpen azért kompromittálja, mert közben mindenki számára világos: a parlamenten keresztül nem kínálható kiút a jelenlegi nyomorúságból és megalázottságból. A Mozgalom a képviseleti rendszertől szinte automatikusan elmozdult a részvételi, direkt demokrácia felé – mint minden informális rendszerellenes-rendszerkritikai mozgalom –, és ha mégis hatalmat akar szerezni (amin csak szépségflastrom, hogy Kész dr. „független” képviselő lesz, hiszen a parlamenti kultúra működése folytán óhatatlanul a balközép ellenzék részét fogja képezni), akkor éppen abba keveredik majd bele, amitől undorodik.

A Mozgalom nem szervezet, hogy elhatárolódjék egyik részvevőjének politikai akciójától, de úgy látszik, nem volt elég erkölcsi tekintélye ahhoz, hogy az akciót megakadályozza. Vagy szervezőinek nincs elég intellektuális ereje belátni, hogy ilyesmit (szerény nézetem szerint) nem szabadna engedniük, miközben a József nádor téren és a Kossuth téren a többpártrendszerű parlamentarizmus (tagadhatatlan) csődjéről beszélnek a szónokverseny nyertesei. A direkt akció és a részvételi (közvetlen) demokrácia hívei nem legitimálhatják az elmúlt 25 év politikai szokványát, s ezen belül is a neoliberális verziót. Hacsak nem a puszta (és üres) nemzedéki szempont vezérli őket.

V. Valamit a harcmodorról. Szeretném jelezni viszolygásomat a szimpla gyűlölködés olyan megnyilvánulásaitól, mint Mester Iván „pszichológiai” portréja Orbán Viktorról,33 amely fölületesen plauzibilis föltételezéseket tartalmaz, amelyeknek az ellenkezőjét is épp ilyen hatásosan meg lehet írni. Ez önmagában is helytelen: semmilyen dehumanizáló „kritikát” nem szabad elfogadni. SENKIRŐL. Magam is élesen szoktam bírálni a magyar állam vezetőjét, de ennek semmi köze nem lehet Orbán személyének szimbolikus megsemmisítéséhez. Tisztában vagyok avval, hogy a Marie Antoinette elleni szörnyű pornográf pamfletek óta az ilyesmi (sajnos) hagyományosan része a forradalmi propagandának, de a terjedelmes történeti szakirodalomból azt is tudom, mekkora része van az efféléknek a forradalmak totalitárius fordulataiban. Másrészt: a Fideszre milliók szavaztak, velük együtt kell élnünk a következő évtizedekben, sőt: meg kell nyernünk őket a radikális demokrácia ügyének; Orbán dehumanizáló gyalázásával saját énjük, élettörténetük fontos elemét mocskoljuk, márpedig ez esztelenség. (Erre egy velem ellentétben liberális-kapitalista restaurációt sürgető, kitűnő publicista is rámutatott.)34

A rezsim és vezetői ellen hihetetlen düh halmozódott föl, amelynek a kitörése máris egyféle „tisztító vihar”. Ez ellen egyetlen szavam sincs. De a politikai haragnak a rendszerre kell koncentrálódnia, akkor is, ha könnyű és kézenfekvő a közfölháborodást kiváltó politikusok alakjában megszemélyesíteni a rezsimet, majd epés utálkozással levezetni az indulatokat. Például nehéz megállni, hogy a politikusok, újságírók és mások „drogtesztjét” javasló, agresszívan népellenes VIII. kerületi fideszes polgármestert, kormánypárti vezetőt, akinek szemlátomást elment a szép esze, ne söpörje el a gúny és megvetés orkánja;35 nekünk azonban a közeljövő új demokráciájára kell gondolnunk – amelybe beleértendők a termelési demokrácia elemei is, minimum a dolgozók (német mintájú) beleszólási joga (Mitbestimmungsrecht) a vállalatok működésébe –, arra a demokráciára, ahol a nép folytonos tanácskozása és intézményesítendő KÖZVETLEN (többek között PLEBISZCITÁRIUS JELLEGŰ)36 hatalomnyilvánítása kell hogy döntővé váljék a valószínűleg részben megmaradó képviseleti (közvetett) elemek mellett és fölött. Az ilyen radikális demokrácia megköveteli az embertársaink, honfitársaink, polgártársaink iránti tiszteletet, s ebbe beleértendők ellenfeleink is. Bőven elég, ha a gyűlölt rezsim vezetői – netáni vereségük után, amire azért még mindig nem lehet mérget venni; de éppen ezért kell már most szóvá tenni mindezt – szerényen visszavonulnak a magánéletbe; a mindenfelé észlelhető bosszúvágyat csillapítani kell.

A tiltakozó mozgalom egyik legjelentősebb eredménye a magyarországi szakszervezetek föléledése. Amikor ezeket a sorokat írom, úgy föst, hogy a költségvetés elleni, 2014. december 16-i tüntetésen minden szakszervezeti konföderáció részt vesz, és a 2015. január 2-ai tüntetéshez is csatlakozik mindegyikük. Nem lehetetlen, hogy sok évtizedes szünet után A MAGYAR MUNKÁSSÁG MEGJELENIK AZ UTCÁN. Ez a fejlemény tovább mélyítheti a résztvevő csoportok között a közös ellenféllel szembeni kollektív politikai szenvedély által egyelőre eltakart, de nem titkolható és nem titkolandó érdekellentéteket.

Én itt csak arra hívhatom föl a Mozgalom figyelmét, hogy az érvényesítendő érdekek között erkölcsi ELSŐBBSÉGET élveznek azoké, akiknek a legrosszabbul megy a soruk. Nem föltétlenül azoké, akik elég szabadok hozzá, hogy többször is kimenjenek a térre. A legnagyobb szükséget szenvedők biztosan nem lesznek ott: a magyarhoni falusi gettókból az alultáplált, halálra ázott-fázott, tönkrement öregek és gyerekek, a városok körüli fagyos erdőkből a hajléktalanok, az állástalanok a külvárosok kopott, fűtetlen lakásaiból. Rájuk kell gondolni. Rajtuk kell a leghamarabb segíteni. És azokon, akik egy sztrájkkal megállíthatják ezt az egész ördögi mókuskereket. És akiknek nincs mobiltelefonjuk, hogy magasra emeljék, ámulatba ejtve az egész világot.

VI. Végezetül be kell számolnunk a kelet-európai konzervativizmusnak az okfejtésünk elleni legkomolyabb érvéről. „Abból […], ahogyan az orosz író szemléli az emberi bűnt és a törvényszegést, világosan látszik, hogy semmiféle hangyaboly [értsd: szocializmus], a »negyedik rend« [a proletariátus] semmiféle diadala, a szegénység semmiféle fölszámolása, a munka semmiféle megszervezése nem menti meg az emberiséget az abnormalitástól, következésképpen a bűntől és törvényszegéstől sem. […] Nyilvánvalóan világos és egyértelmű, hogy a rossz mélyebben rejlik az emberiségben, mint ahogy azt a szocialista doktorok föltételezik, hogy a rossz semmilyen társadalmi berendezkedésben nem kerülhető el, hogy az emberi lélek mindig ugyanaz marad, hogy az abnormalitás és a bűn belőle magából származik […], hogy még nincsenek és nem is létezhetnek doktorok, de még végső bírák sem, hanem Ő van, aki azt mondja: »Enyém a bosszúállás, én megfizetek« (vö.: Róm. 12, 19). Egyedül Ő ismeri e világ teljes titkát és az ember végső sorsát. […] Magának az emberi bírónak pedig tudnia kell magáról, hogy ő nem a végső bíró, hogy maga is bűnös, hogy a mérleg a kezében abszurdummá változik, amennyiben ő maga, a mérleget a kezében tartva, nem hajol meg a most még megoldhatatlan titok törvénye előtt, és nem folyamodik az egyetlen kiutat jelentő megoldáshoz – az Irgalmassághoz és Szeretethez.”

Ez részlet Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkijnek az Anna Karenináról írott bírálatából.37

Megrendítő szavak. A kérdés azonban megmarad – és ez a kérdés már Dosztojevszkij életében kirajzolódott, és ő tudott is róla –: ha ez talán így is áll, következik-e belőle a földi tekintélyek előtti meghajlás, és nem követel-e inkább a részvét, ha tetszik: az irgalom társadalmi cselekvést akkor is, ha tudatában vagyunk gyarlóságunknak és rövidlátásunknak. A konzervatív gondolatnak természetesen a francia forradalom óta az a funkciója, hogy ellenálljon a tökéletes társadalom utópiájának, amely a legszerényebb, legjózanabb, legszkeptikusabb, fokozatos, meliorista reformizmusban is ott bujkál.

A legradikálisabb baloldalnak is – ha el akarja kerülni a forradalmi titanizmus vonzó kísértését, ami nem mindig könnyű – tudatában kell lennie a konzervatív kételynek. Ez nem behódolás a hierarchikus rendképzetnek, amely a konzervatív érzület középpontjában áll, csupán szükséges reservatio mentalis. Ámde az új mozgalmaknak – akár mennek valamire Magyarországon, akár nem – felelősségük már van.

Lelkük mélyén
(2015. április 30.)

Nyugat kontra Kelet

Az ellenzéki menet a Keleti pályaudvarról a Nyugati pályaudvarra vonul, hogy tartsa a jó irányt. Evvel azt szimbolizálja, hogy a keleties zsarnokságból a nyugatias „nyitott társadalom” felé tart, a keleties elmaradottságból a nyugatias haladás felé.

Az ellenzéki közvéleményben szinte megdönthetetlen hipotézisnek számít, hogy a jelenlegi antidemokratikus, antiliberális, antiszociális (szabadság- és egyenlőségellenes) magyarországi államberendezkedés „keleti” jellegű – mert a sok tekintetben autokratikus/​autoritárius kormányzat úgymond „elfordul” a szabadságot állítólag megtestesítő Európai Unió ún. értékeitől (a képviseleti kormányzat, a hatalmi ágak elválasztása, a szabad nyilvánosság nem érték, hanem elv!) –, evvel szemben a balközép ellenzék politikai eszménye „nyugati”, amennyiben az elképzelt Nyugaton az emberi jogok tisztelete, a jólét, a joguralom/​jogállam, a köznyugalom, a „szakmaiság”, a depolitizáltság, a mozgósítottság hiánya uralkodik, továbbá „a kultúra” (értsd: jó modor) és a konszenzusra, megértésre, kölcsönös türelemre való hajlam. („Legyen vége a megosztottságnak!” – mondják, azaz: legyen végük a politikai és világnézeti vitáknak. Ezt mondta Orbán Viktor miniszterelnök is, visszatérve az 1970-es évek neomarxista-revizionista terminológiájához: ideje befejezni a sehová se vezető „értékvitákat”.1 Csak épp a revizionisták még elkezdeni, nem befejezni akarták az „értékvitákat”, akár jó ez a terminus, akár nem. Mellesleg szerintem nem.2)

Jelentős magyar gondolkodó mondta az egyik balközép szellemű ellenzéki tüntetésen, hogy „normális országot akarunk”.3 Ezt sokszor hallani, de filozófustól meglepő, hiszen ez nagy lépés a politikai eszmények naturalizálása felé (amiről ebben az írásban alább még szó esik). Normálisnak, azaz „természetesnek” tekintik a többé-kevésbé fiktív „nyugati” állapotokat, amelyekkel szemben szintén „természetesnek” – csak, meghökkentő teológiai fordulattal, a „bűnös, megromlott természet” sajátosságának – vélik a sokat ostorozott, tüzesen szidalmazott „keleties/​magyaros” tulajdonságokat, rutinokat, „hagyományokat”, amelyek paradigmatikus megtestesítője „az államfüggő kádárista kisember”, a sok évszázados elnyomás által kondicionált szolgalélek (ennek alfaja a traumatizált, „sértődött” irredenta, a nemzeti kisebbrendűségi érzéssel megvert, „túlkompenzáló” soviniszta; a balszerencsés, irigykedő vesztes ressentiment-ban fetrengő típusa és í. t.). A „keleties” magyartól tehát voltaképpen megtérést (metanoia) követelnek. A bűnös természet megjavításához ugyebár kegyelem szükségeltetik. Hogy kicsoda árasztja majd a kegyelmet a „keleties” magyarra, nem tudni.

„A megromlott magyar (azaz kelet-európai) természet” egyik fő szimptómája az ellenzéki Leitkultur szerint a belső autonómia, a kezdeményezőkészség és a vállalkozó szellem hiánya, amelyet mindenekelőtt a „piacellenesség” jelenít meg. A piaci kockázatvállalásra való hajlam újabban a szabadelvűség „nemes individualizmusának”, az önérzetes, szellemileg független polgár lelki alkatának a szinonimája. (Értsük jól: eszerint a mondott hajlam nem a fölvilágosodástól formált, kollektív – ti. forradalmi – akaratgyakorlással kikényszerített polgári társadalom következménye, hanem pszichésen eleve megvolt, preegzisztáló alapföltételként potenciálisan mindig létezett, „természetes” lelki tulajdonság, csak épp eltorzították a különféle etatizmusok.)

A „keletiség” – amelynek ebben a koncepcióban a fő oka a szovjet rendszer, egyrészt (nemde) az „alacsonyrendű” keleti elem uralma a „magasabb rendű” nyugati elem fölött, a szegény és primitív Oroszhon uralma a fejlettebb Kelet-Közép-Európa fölött, másrészt a „totalitárius utópia” ideológiai csábja a kapitalizmussal elégedetlen romantikusok és a radikális-marginális szubkultúrák szemében, akik és amelyek kísértésbe vitték a báva, eltájolt démoszt – ahistorikus képzete: az „oszmán”, „bizánci”, „szláv”, „ázsiai” zsarnokság (ebbe suvasztják bele a „létező szocializmus” nevezetű képződményt is) örökléte.

Ennek a nézetnek mély történelmi gyökerei vannak.

Ha most figyelmen kívül hagyjuk a skizmát (a nyugati/​latin és keleti/​görög keresztyénség, vagy ahogy egy furfangos francia mondta: Arisztotelész és Platón szakítását, ahonnan az itt sorolt klisék egy része származik, de csak végső soron), a fenyegető keletiség gondolatának eredete: a XVIII. és XIX. századi antiszemitizmus. A fölvilágosodás sajátszerű antiszemitizmusa fölöttébb hasonlít a mai iszlamofóbiához: a mélyen vallásos, mondhatni „fundamentalista”, kaftános-fejkendős keleti zsidóság szövegcentrikus vallásossága, sajátos törvényképzetei (vö. saría), etnikai-vallásos elkülönülése, akkori ellenállása a térítéssel (ma: asszimilációval, „integrációval”) szemben, idegen nyelve, horgas orra, sötétebb haj- és bőrszíne, a rendi társadalomba és a racionális rendbe való beilleszthetetlensége, horizontális-informális szolidaritása az abszolutista államok függélyes hierarchiájával ellentétben: a régi zsidóságot mindez az új szekuláris szisztéma „természetes” ellenségévé tette. A „másság” mint a szemrehányó biblikus múlt jelent meg.

Ezen a nácik csavartak jó nagyot.

A náci zsidógyűlölet két fő pillére közül az egyik (a másodikról később) az állítólag „zsidók vezette” orosz bolsevizmus – és általában: „a kommunizmus” – keleti jellegével áll szoros kapcsolatban. Ennyiben a nácizmus a fölvilágosító-liberális antiszemitizmus utóda. A nácik számára az egyéni hősiességre alapozott „indogermán” Európa – a nácik legalább annyit európáztak, mint a mai kelet-európai liberálisok, ha nem többet –, a római jog, az államalkotásra való „nyugati” képesség, a férfias-katonai erények uralma, a kiválók fönsőbbségén nyugvó hierarchia, a harci közösségben kikovácsolódott, önmegtagadó-héróikus, lovagi engedelmesség (függelem) ellensége az „ázsiai” egalitarizmus volt: a rangsort meghatározó erény vagy virtus (areté) elvetése, ahol a hatalom (vagyis a zsidók döntő befolyása) rejtett. Ez a hatalom mozgósítja az írástudatlan keleti parasztnemzeteket a fölsőbbrendű – politikára és háborúra képes – Európával vagy a Nyugattal szemben, ennek az akaratlan és öntudatlan cinkosai az uralomnélküliség nyugati filozófiai hirdetői („a szellemi baloldal”).

Ernst Nolte, a konzervatív német történész, „ázsiai tettnek” (eine „asiatische” Tat) nevezte a Gulagot a ’80-as évek végén, a Historikerstreit (a történészvita) során:4 a hitleri fordulat megelőző csapást mért „Ázsiára”, miután elkerülhetetlenné vált leszámolni a nemzetközi, de mindenekelőtt „ázsiai” bolsevizmus nemzetközi (titkos) támaszával, a szintúgy „ázsiai” zsidósággal. Máskülönben az „ázsiai” kommunizmus kiirtotta volna a nyugati eliteket, s evvel megszüntette volna „a” civilizációt, amely persze az európai civilizáció.

A nyugati rasszizmus gyökerei

Ebben az összefüggésben a náci antiszemitizmus orientalizmus volt (a szó Edward Said-i értelmében), s logikailag és időben is megelőzte a brit és francia imperializmust kiszolgáló rasszizmus, amely a leigázott és leigázandó gyarmati (mindenekelőtt „keleti” és „déli”) népeket lusta, hedonista, primitíven vallásos, államalkotásra képtelen populációként írta le. A hindu és arab „fakír” brit imperialista képe – cselekvésképtelenség, meditáció, az én kioltása, a közösséggel szembeni felelőtlen közöny, a transzcendensben való passzív föloldódás, aszociális túlvilágiasság és/​vagy halálvágy – magával vonta az aktív, altruista, állam- és intézményalkotásra képes európai telepes képét, aki politikai formát ad az amorf keleti népességnek, amelyet a technikára, közigazgatásra, jogszolgáltatásra, szervezésre, háborúskodásra, fegyveres kereskedelemre, hajózásra stb. képes fehér gyarmatos vezet, irányít, művel és használ. (Ezt a képet adaptálják az első világháború környékén az ortodox, azaz görögkeleti vallású népekre és szerzetesi kultúrájukra a közép-európai katolikus soviniszták és militaristák. A „keleties” jelleget hangsúlyozzák a mai magyar sovinisztáknak a délkelet-európai népekre aggatott jelzői is: „balkáni”, „levantei”, „fanarióta” – ezek a régi bizánci/​oszmán karakterológiai stigmák.)

A nácik valósággal megbotránkoztak „a keleti népek” (szlávok, zsidók) ellenséges univerzalizmusán (a kommunizmuson), hiszen az aktív szellem (der Geist) szerintük a Nyugat kiváltsága; ám eredetében és lényegében a kommunizmus romboló szellem volt (a család, a tulajdon, az állam ellensége: „ich bin der Geist, der stets verneint”),5 azaz mefisztói; de csak a konzervatív sztálini fordulat előtt.6 Ernst Nolte – bár nem azért, amiért ő gondolta – nem tévedett: a fasizmus (nácizmus) csakugyan megelőző (preventív) ellenforradalom (is) volt a kommunista veszéllyel szemben.

Az antikommunizmus mint orientalizmus – bár mai hirdetői természetesen NEM nácik, és a gondolat családfájának nincsenek tudatában – a nemzetiszocializmus öröksége, amint ez megörökölte a nyíltan rasszista XIX. századi (mindenekelőtt brit) imperializmustól és a konzervatív porosz államművészettől (Staatskunst), amely az észlelhető bomlás jeleiben és előjeleiben a keleti szellem behatolását sejtette, mint mindenben, ami tagadta az erőt, s ennyiben nem volt „férfias”. Kelettel szemben volt erőd a náci „Festung Europa”.7 Másképpen: a mindenütt méltán elfelejtett, de nálunk népszerű, monumentális tökfej írja (Preußentum und Sozialismus, 1921): „[Marx a]z angol vér helyett, amelyet nem érzett magában, csak az angol dolgokat és fogalmakat pillantotta meg, Hegelből pedig, akiben ott volt a porosz államgondolat tekintélyes része, csak a módszer vált hozzáférhetővé számára. S ily módon a két germán rassz [?!] ösztönellentétét [!] – valóban groteszk kombináció keretei között – két társadalmi réteg materiális ellentétébe hajlította át. Vagyis a »proletariátusnak«, a negyedik rendnek a szocializmus porosz gondolatát tulajdonította, míg a »burzsoáziát«, a harmadik rendet a kapitalizmus angol gondolatával ruházta fel.”8 Minden morális/​társadalmi ellentét: faji ellentét.

A Kelet megvetésének európai hagyománya mindig tartalmazta az államfüggő szolgalelkűség vádját, amelynek a fonákja a zsarnokság vádja (már a perzsa–görög ellentét történetírói és rétori megideologizálása, majd a civis Romanus sum gőgje is erre utalt). Pár évezreddel később ugyanebben a tónusban írnak Európában, így nálunk is, Oroszországról vagy az arabokról. Az autonómiahiány szemrehányásából érdekes logikával arra következtetnek, hogy a szabad államiság kifejlesztésére alkalmatlan fajok („the lesser breeds without the Law”)9 gyámságra szorulnak, és nem alkalmazhatók rájuk a nemzetközi jog, a ius gentium szokásos finomságai.

Még ennél is különösebb az autonómia és a nemes individualizmus azonosítása a kapitalizmussal, és szembeállítása a „kollektivista”, szervilis Kelettel. Itt most egyszerű kis katekizmusra szorul az olvasó.

Melyik a legsikeresebb tőkés állam?

A Kínai Népköztársaság.

Ki vezeti a Kínai Népköztársaságot?

A Kínai Kommunista Párt Központi Bizottsága.

Milyen a Kínai Népköztársaság politikai rendszere?

Pártállami diktatúra.

Milyen a Kínai Népköztársaság társadalmi rendszere?

Piaci kapitalizmus.

Milyen égtájon, melyik kontinensen terül el a Kínai Népköztársaság?

Kelet-Ázsiában.

Nohát akkor.

E kurta kis katekézis befejezésekor már csak annyit kell megjegyeznünk, hogy a kelet-európai liberális értelmiség saját lelkében is diagnosztizálja a keletiesség tüneteit, s hite szerint ebből a bűnös állapotból a nyugati polgári demokrácia szelleme és intézményrendszere válthatja meg; a módszer az ön(faj)gyűlölet, a terv az „öngyarmatosítás” (Németh László találó kifejezése),10 az alapelv az alkalmazkodás másunnani és korábbi állapotokhoz. Ebben nem sok autonómiát, szellemi függetlenséget és nemes individualizmust találok.

Naturalizálás

Ebben a ludas – egyebek mellett – a „naturalizálás” filozófiai műfogása, amelynek segedelmével bizonyos politikai jellegzetességek (történetietlen módon) bizonyos népfajok természeti vagy „kulturális” tulajdonságaivá lépnek elő; közülük a legföltűnőbb a föltevés, miszerint a keleti (vagy a déli) népek kedvelik, sőt: mintegy élvezik az elnyomatást, amelyet nálunkfelé viszolyogtató pesti operettes kedélyességgel az „Állam bácsi” ízléstelen, bárha tipikus metaforájában foglalnak össze; ezt a mondai lényt a magyarok és más kelet-európaiak – a hírek szerint – forrón szeretik. (Ha ez igaz volna, jobb lenne az ún. adómorál. De hát persze a helyi liberális sajtó szerint a kelet-európaiak – mazochista, balkáni-muszka patriotizmusuk mellett – egyben felelőtlen, önző potyalesők, akik csak kapni akarnak, adni nem.)

Az a logikátlanság, elvont gondolkodásra való képtelenség és ordító irracionalitás, amellyel a visszataszító Putyin-rendszer jellemvonásait visszavetítik az orosz népre és az orosz történelemre, majd ezekből a visszavetített vonásokból konstruálják meg a Putyin-rezsim létrejöttének és fönnmaradásának „okát”: lélegzetállító. (Arról nem is szólva, hogy az ultrakonzervatív posztszovjet totális- vagy féldiktatúrák – Ukrajna, Belorusszia, Tadzsikisztán, Azerbajdzsán, Kazahsztán – különösségeit a szovjet múltnak, a szovjet múltat pedig az orosz „nemzeti eidosznak” tulajdonítják – tehát pl. az azeriek vagy kazahok rendszerét az „oroszságuknak” tudják be.) Mindez annak köszönhető, hogy az eszméket – a szokásos redukcionista módon – az etnikai „létezőhöz” rendelik hozzá (vö. „nemzeti értékek” vs. „európai értékek”: értelmetlen, de sokatmondó kifejezések), és a „sikeres”, azaz erős, háborús győztes, gazdag, elismert, megbámult országok „értékei” ipso facto bizonyítják, hogy ezek a helyes „értékek”, ami azt jelenti, hogy az ezeket az „értékeket” megtestesítő államalakulatok és etnikumok képviselik azt, ami helyes. Tehát nem esetleges helytelen eszméinket kell kicserélnünk – mert ehhez racionális/​morális érvek kellenének, amelyeknek az érvényességében már nem hisz a pomo-balliberális nyárspolgár –, hanem (bűnös) etnikai természetünket kell megváltoztatnunk, nyugatibbá tennünk.

A nyugati polgári társadalom önképe – amelyből a domináns „emlékezetpolitika” rendszerint kitörli a gyarmatosítást, az amerikai őslakosságon elkövetett spanyol, portugál, brit, francia, holland genocídiumot, az afrikai rabszolgák Amerikába szállítását (amelyhez képest a véreskezű tömeggyilkos Sztálin „lakosságcseréi” merő tréfák; végső mérleg: mintegy százmillió afrikai halott), a szűnni nem akaró zsidóüldözést, valamint a felekezeti és etnikai kisebbségek és a nők vadállati elnyomását – ma is magában foglalja az ún. strukturális antiszemitizmus jellemzőit, ahol a valaha kitaszított „keleti” zsidók szerepét most szimbolikusan más „keletiek” töltik be. (Noha ma már ritkábban halljuk a „wenn’s Judenblut vom Messer spritzt” meghitt dallamát.11) A gyarmatosítás – ahonnan a rasszizmus ered – és az amerikai rabszolgatartó demokrácia együtt élt a régi liberalizmussal, ám tévedés ebből arra következtetni, hogy a régi szabadelvűség volt a rasszizmus oka. A fölvilágosodás és a szabadelvűség alapelveinek a rasszizmus ellentmond. Ámde a liberális imperializmus (ez létező politikai szakkifejezés volt a XX. század közepéig, főleg Nagy-Britanniában)12 gyakorlatának nyilvánvalóan nem. Ennek a gyakorlatnak, illetve hagyományának azonban vannak kései következményei, amelyek a fasizmus (az olasz fasizmus nem volt különösebben antiszemita, de az arabok és a feketék vonatkozásában, vö. Líbia, Abesszínia – „Faccetta nera, bell’abissina/​Aspetta e spera che già l’ora si avvicina!”13 – nem mutatkozott kevésbé rasszistának, mint a német nácizmus és kelet-közép-európai elvrokonai) közvetítésével maradtak fönn. Ma is élnek az „államalkotó”, sikerorientált, versengő „teljesítménynyújtók” (Tellér Gyula orbánista főguru kifejezése)14 – szemben a „keleties”, államfüggő segélyezettekkel, az egalitárius újraelosztás kedvezményezetteivel – „nyugatias” mítoszai, amelyek a mai Kelet-Európában, így Magyarországon is beépülnek a „liberális demokrácia” újkonzervatív újraértelmezésébe, s amelyeket megerősít a tényleges Nyugat hisztériája a keleti és déli bevándorlók miatt és ellen.

Némi leegyszerűsítéssel: az egyenlőség – mint a versengés és a hierarchia ellentéte – ma olyan „keleties” elvnek minősül, amely lerombolná „az erősek demokráciáját”, a győztesek szabadságát. A gazdagokhoz kell csatlakoznunk, mert akkor mi is gazdagok leszünk – a hegemón liberális diskurzus brutális jobbra tolódása (a szabadságfogalom etnicizálása és rasszosítása) 1989 óta az egyik legaggasztóbb fejlemény.

A náci örökség azonban a vizsgált jelenség tekintetében kétarcú. Domináns formája természetesen a Nyugat-ellenesség, nem pedig a följebb vázolt Kelet-ellenesség – az antikommunista orientalizmus –, ám (paradox módon) erre is illik a strukturális antiszemitizmus meghatározása, csak másképpen.

Nyugat-ellenesség Közép- és Kelet-Európában

Abban, amit itt írni fogok, más elméleti és történettudományi források mellett hatással volt rám Moishe Postone munkássága.15

A jobboldali (völkisch) antikapitalizmus nem holmi előre elhatározott népcsalás következménye (amint azt a kezdetleges bolsevik antifasizmus írta le a sztálini, azaz a népfrontkorszakban), hanem a kapitalizmus alaptermészetéből eredeztethető. Amint az áruban egyszerre testesül meg az érték és a használati érték, a fölületes szemlélőben fölötlik, hogy a használati érték a „természetes”, és ezt a fizikai tárgyakban megtestesülő „természetiséget” és „természetességet” meghamisítja a közvetítés, a csere és a pénz. Az érték fölhalmozódása, bővített önteremtése (bővülése, növekedése), az árufétisben megjelenő (voltaképpen e kettősség által létrehozott) eldologiasodás és a dologi társadalmi folyamatok elvontságoknak tűnnek föl, amelyek elválasztják a szükségleteket az őket kielégítő használati értéktől (fizikai tárgyaktól, fizikailag érzékelhető szolgáltatásoktól), ezért aztán a kapitalizmus problémája mindenképpen a közvetítés és az absztrakció problémájának tetszik (a közvetlenség megszüntetésének).

A völkisch antikapitalizmus mintegy képtelen elhinni, hogy absztrakciók csakugyan vannak, hogy a kapitalizmus folyamatai mögött nem áll akarat, szándék, explicit imperatívusz. Ezért a számára fogalmilag érthetetlen forgalmi szféra (pénzügyek, hitelüzlet, nemzetközi kereskedelem) „szelleméhez” képzeletében „testet” társít, amihez a korábbiakból adódott az uzsorával már a középkor óta megvádolt zsidóság, amelynek ambivalens (kint/​bent) helyzete, állítólagos gyökértelensége és határokon átnyúló „faji” szolidaritása animisztikusan megeleveníti („animálja”, átlelkesíti) a közvetlen érintkezésben láthatatlan, elvont értéket, hogy aztán a használati értékkel szemben ez az absztrakció – mint vámpír és parazita – rátelepedjék a termelő és fogyasztó emberiségre. A völkisch antikapitalizmus nem támadja az ipari- és agrártőkét, valamint a technikát, ezeket ugyanis „konkrétnak” véli (a nácik általában a modern technika megszállottai voltak, az obskurantista „zöld” nácik, mint Martin Heidegger, a kisebbség).

Mindezt az absztrakciót ma politikailag az USA/​Izrael/​EU-hegemónia hivatott megtestesíteni.

A nyugati baloldalon a marxizmus időlegesen meggyöngült pozíciói tették lehetővé, hogy a tőkés globalizáció elleni állásfoglalások részben völkisch irányba terelődjenek. Miután a nyugati baloldal a személytelen kapitalista elvontságot a hegemón Nyugattal, a „progressziót” pedig az Amerika-ellenességgel azonosította, közönyössé vált a Nyugat keleti és déli konkurenseinek politikai és erkölcsi karaktere iránt, tekintet nélkül utóbbiak nem ritkán erőteljesen autoritárius, konzervatív és represszív jellegére. Mindez persze reakció a globalizációra és a posztmodern (kései) kapitalizmusra, amellyel szemben a „globális Dél” radikális elitjei – a modernizmus bukása folytán – olyan régi, esszencialista „megoldásokra” bukkannak, mint a férfiuralom (beleértve a nők háztartáson kívüli munkájának, a „családtervezésnek” és a nők házasság előtti szexuális aktivitásának a tilalmát; feledve persze, hogy ez régen nem annyira tilos volt, mint amennyire lehetetlen, ami óriási különbség; ennyiben a lefejezős dzsihádista „fundamentalizmus” maga is antihistorikusan posztmodern16).

Ehhöz nálunk hozzájárul a „létező szocializmus” lényegének apologetikus félremagyarázása – mindmáig! – a politikailag nem, de ideológiailag még mindig elég befolyásos óbaloldalon. Mivel homályosan még az óbaloldal is fölfogja, hogy a „létező szocializmus” (újraelosztó-tervező államkapitalizmus) is árutermelésen, árucserén, bérmunkán alapult, de szerinte az 1989 előtti vélt „szocializmus” és az 1989 utáni „kapitalizmus” közötti különbség mindössze a terv és a piac ellentéte, ebből szerintük az következnék, hogy ez az ellentét normatív értelemben meghatározó a „szocializmus” tekintetében, ami persze merő képtelenség. Így sajnos az óbaloldal is a „piac” álnevű forgalmi szféra leprázására fordítja energiáit, és szem elől téveszti magát a kapitalizmust. Ennek egyik oka a munka történetietlen (transzhistorikus) dicsőítése „a tőke” rovására, pedig marxisták számára egyértelműnek kellene lennie, hogy az elidegenedett munka éppolyan szerves komponense a kapitalizmusnak, mint a tőke. Az óbaloldal úgy tesz, mintha a proletár proletár volta (a kizsákmányolás) valamiféle pozitívum lenne. Mellesleg ebből is kiviláglik, hogy az egykori ellenzéki (kritikai, disszidens) marxizmus hagyománya nem eleven. (Így fordulhat elő, hogy Magyarországon a jobboldal a „baloldali” bankárkormányt, az ún. baloldal a jobboldali brókerkormányt gyalázza…)

Ahogyan erre Albrecht Wellmer a marxista humanizmus 1989 utáni válságáról írott téziseiben figyelmeztet,17 az elvont citoyen és az önző bourgeois régi ellentéte a polgári társadalomban – A tőke (a könyv!) erről hallgat, s nyitva hagyja az utat mindenféle veszedelmes illúzióknak – nem oldható föl „a valóságos közösség” (ez nem azonos Hegel „etikai élet”-ének [Sittlichkeit] a fogalmával) semminő tervében, ha abban nincs benne a demokrácia „procedurális magva”. Ennek hiányában a kapitalizmus elvont-szellemi oldala (az érték) éppúgy célponttá válik (egyoldalúan), mint a „formális” demokrácia és az elvont jog.

Márpedig a kapitalizmus effajta (völkisch és/​vagy óbaloldali) bírálata nem sokat ér (az önzés és az egyenlőtlenség, a gyöngébb népek fölötti uralom stb. ugyanis nem csak a kapitalizmus sajátossága: ez az erkölcsi kritika nem elég specifikus, más szóval történetietlen: mellőzi a kapitalizmus sajátszerűségeit és történelmi újdonságait; arról nem szólva, hogy az osztályellentét nem pusztán egyenlőtlenséget jelent). A közvetlenség követelése, a közvetítettség (piac, tervezés, közigazgatás, jog, képviselet stb.) vágyott kiiktatása minden absztrakciót elmosna, beleértve az emancipáció bármelyik elképzelhető formáját is. A völkisch (és az utósztálinista) antikapitalizmus az absztrakció (piac, pénz, jog) ellen fordul, mintha árutermelés és bérmunka nem is léteznék, mintha a kapitalizmus hatalmát csorbítaná a „több munkahely” és a „magasabb bér”, ami nevetséges. Már ott tartunk, hogy viszonylag komolynak számító emberek a kapitalizmus ciklikus válságaiért „a csaló bankárokat” teszik felelőssé, „egészséges” náci szellemben. A kapitalizmust olyan terminusokkal helyettesítenék be, mint „a Wall Street” vagy „a londoni City”, ami szintén az első világháború és a „kommunista fölforgatás” utáni „forradalmi jobboldal” retorikájára hajaz. „Lokalizálni” és „testiesíteni” (biologizálni) kell az elvont kapitalizmust, s ez a „test” ma (is) a Nyugat; meglehet, hogy az antiszemita konnotációk nem olyan erősek, mint valaha – bár megvannak –, ettől még ez is strukturális antiszemitizmus, akárcsak följebb jellemzett, nyugatbarát variánsa.

Ugyanakkor senkinek sem szabad megfeledkeznie róla, hogy a világpiacot nem közvetlenül a szabadkereskedelem, hanem az imperialista erőszak hozta létre: a szabadkereskedelem az óriási kiterjedésű gyarmatbirodalmak igazgatásának egyetlen lehetséges technikája volt a modern kommunikáció XX. századi elterjedése előtt. A régi szabadkereskedelem „testi”, „dologi”, fizikai bázisa az ún. aranyalap (gold standard); ennek – azaz a Bretton Woods-i egyezménynek (1944) – a fölmondása (Richard Nixon, 1971) harangozta be a neoliberális-neokonzervatív deregulációt, miután a gazdasági-politikai-katonai elit a dekolonizáció („nemzeti fölszabadító mozgalmak”, 1955–75) sikeréből (Vietnam egymás után verte meg a francia, japán, ismét francia, amerikai, majd kínai gyarmatosító haderőket; a saigoni amerikai nagykövetség tetejéről fölszálló helikopterek vitték magukkal a fehér impérium utolsó képviselőit) és az új nyugati rendszerellenzék (1968) megjelenéséből levonta a szükséges következtetéseket. A magyarországi szélső-szélsőjobboldalon divatos „globális háttérhatalom” kifejezés igazi oximoron: a globalizációnak nincs más háttere, csak maga a globalizáció; a Kelet-Indiai Társaság (1600–1874) mögött még rejlett politikai terv; ma a „fejlődéssel” együtt járó ipartalanítás – és nyomában az eladósodás – nélkülözi a régi tőkés „produktivitás” (és a régi szocdem-bolsevik „produktivizmus”) „testies”, fizikai realitását, ámde anélkül, hogy a fegyveres (habár immár iránytalan) erőszak szerepe csökkent volna. (Tanulságos, ahogyan a katonaság szerepét átveszik a „kiszervezett” [outsourced] ún. biztonsági cégek: az új zsoldosok, illetve az egyre jobban fölfegyverzett titkosszolgálatok a maguk drónjaival, kiberhadviselésével, internetes dezinformációs-ellenőrzési kampányaival, titkos börtöneivel és a szokásos joghatóság alól kivont büntető „igazságszolgáltatásával”, amelyben kizárólag halálos ítéleteket hoznak. Szép példa minderre az ukrajnai „hibrid háború”.18 Meg az, ahogyan a Moszad – Gilles Deleuze és Félix Guattari műveire támaszkodva! – a településeket nem megszálló, hanem átlyuggató, „rizomatikus” taktikájával őrli föl a „molekuláris” lázadást a megszállt területeken.19 Stratégia itt nincs, és nem is lehetséges.) Aki nem érti az erőszak szerepét a világpiac létrejöttében, semmit nem ért a modern világtörténelemből.

A strukturális antiszemitizmus Nyugat-ellenes változata

Jól látható, hogy a völkisch antikapitalizmus mai kelet-európai, mindenekelőtt szélsőjobboldali változatai továbbra is csodálják az ipari tőkét – vö. Orbán Viktor himnikus hommage-aival az Audi, a Mercedes, az Apollo Tyres, a Gazprom címére –, miközben démonizálják „a piacot”, mintha ezek az iparvállalatok nem a piacon működnének. (Az is jellemző, hogy a mainstream liberális publicisztika a crony capitalism20 klikkjei és érdekcsoportjai között ténylegesen szanaszét privatizált állam növekvő térfoglalását bizonyos nemzetgazdasági ágakban – „szocializmusnak” nevezi!) A jobboldali nagyburzsoázia „elitje” földbirtokokat vásárol – elsősorban spekulációs célzattal és az EU-támogatások lenyúlása végett –, de evvel egyben eleget tesz a Blubo (vér és rög, Blut und Boden) ideológiai kívánalmainak is – hiszen mi lehetne kevésbé elvont, mint a szántó meg a szőlő?

A nyugat-ellenesség a modernség biologizálásán nyugszik (ha eltekintünk a gazdagabbnak és „sikeresebbnek” tartott métropolisz hagyományos utálatától),21 amelynek a keretében igyekeznek kipuhatolni, hogy melyik épp a kapitalista elvontság bűnös „teste”. Az uralkodó kelet-európai, közel-keleti és ázsiai nyugatellenes ideológiában az erkölcstelen fajkeveredés korcsait pécézik ki: a gyökértelen migránsokat, a fajfönntartás/​szaporodás nyűgeitől és „nemi jellegeiktől” megszabadult, emancipált-feminista nőket (és általában a gyűlölt feminizmust és a szisztematikusan félremagyarázott, rágalmazott „dzsenderideológiát”), legfőként pedig a „homoszexuális” (LMBTQ) embereket – figyelmen kívül hagyva a feminizmus és a Gay Liberation antikapitalista jellegét –, s ezeket az életmódokat összekeverik mind a „neoliberalizmussal”, mind az emberi jogi és alkotmányos jogi individualizmussal („egyéni jogok”). A nyugat-ellenes jobboldal szerint mind a „neoliberalizmust”, mind a jogi individualizmust a „gyökértelen kozmopolita”, „univerzalista”, „internacionalista” dinamika „váltja ki” – utóbbi három jelentős különbségeik ellenére ugyanazt jelenti a jobboldali diskurzusban, ebben is követve a náci hagyományt, amelyben a „liberalizmus” és a „marxizmus” egylényegűnek tetszik, és persze egyaránt zsidónak. Ebben az eszmekörben a bürokratikus-etatista „jóléti állam” hanyatlása után fölívelő neoliberális globalizáció szintén nemcsak a nemzetközi kereskedelem előtt álló akadályok lebontását, a privatizációt, az alacsony adókat és az állami költségvetések szociális beavatkozására fordított hányadának a visszaesését jelenti, hanem „a Nyugat alkonyát” is. (A végtelenül divatjamúlt, prefasiszta Oswald Spengler a magyarországi jobboldali sajtó sztárja, együtt a háború előtti szélsőjobboldal olyan figuráival, mint a lejárt Ortega y Gasset meg Evola, vagy az Edelnazi Heidegger, Jünger, Carl Schmitt.22 A fasisztoid reakció olyan terminusai, mint a „tömegember” és a „tömegtársadalom”, a liberális közírászatban is kurrensek.)

A Nyugat alkonyának egyformán bizonyítéka a globalizált kapitalizmus – és a globális kapitalizmus ellenzéke!

A helyzetet bonyolítja, hogy a Nyugat bizonyos értelemben csakugyan hanyatlik, ugyanis a modern kapitalizmusnak (vagy: fontos aspektusainak) az emancipatorikus meghaladása nem látható – még utópikus formában se –, márpedig a horizonton túlnan valamikor hozzátartozott a polgári társadalom kreatív feszültségeinek és állandó szellemi konfliktusának a mozgékony-borulékony (disz)harmóniájához; így a néhai rendszerellenzék szerepét megpróbálja (mindhiába) átvenni az antidemokratikus és részleges, reakciós antikapitalizmus, amely a hierarchia, a heteronormatív, heteroszexista, patriarkális represszió, a büntetés, a kirekesztés, a rasszizmus és etnicizmus elemeit keveri bele az elidegenedés miatti feszengés (Unbehagen), kínos érzés, megalázottság, iránytalan lázongás ismeretes komplexumába – és így sikerül, mint annyiszor, a rendszerrel való elégedetlenséget a rendszer mellett mozgósítani és az álforradalommal megelőzni, kijátszani, elhárítani a valódi forradalmat.

Ezáltal ráadásul a keleti tekintélyelvű rezsimek kikerülhetik a legitimációs vitákat, hiszen megtehetik, hogy a régi recept szerint „idegennek” – tehát nem valóságosnak, nem ideillőnek, irrelevánsnak, rosszabb esetben nemzet- és fajtaellenesnek (sippenfremd) – bélyegezzék az antiautoritárius energiákat. Egyszerre „érvelhetnek” a „pénztőkés” plutokrácia és az egyenlőség ellen. Sem az uzsorás plutokrata, sem a középosztályi és bérmunkás létből – a mikroelektronikai forradalom, az automatizálás, a tőkekoncentráció és más egyebek miatt – kiszorult „rászorult” nem szerzett érdemeket, ezért a nyugati nyomás (a szabályozatlan piac és az emberi jogok érdekében) erkölcstelennek, szubverzívnak és destruktívnak hat.

No persze a Nyugat valóban igen rosszul bánik a nála gazdaságilag és katonailag gyöngébb, tőle minden szempontból függő országokkal, népekkel, régiókkal. A periféria és félperiféria csak alacsony bérekkel és diszkriminatív elnyomó munkajoggal versenyképes. A nyugati kulturális-tudományos hegemóniából is számos megaláztatás származik, s erre a perifériaállamok a kulturális elmaradottság dacos vállalásával, vidékies kulturális nacionalizmussal és a koholt nemzeti tradíciók pirulásra késztető kultuszával válaszolnak. A Nyugat „jó” szövetségesei – az oroszellenes államok: Lengyelország, Románia, a balti országok, az ideológiailag szélsebesen fasizálódó Nyugat-Ukrajna – szélsőjobboldali, ám a mai körülmények között még annak is álságos „antikommunizmussal” lelkesítik magukat harcra (és túszul ejtik a szokás szerint tájékozatlan és értetlen amerikai külpolitikát), a Nyugat „rossz” szövetségesei (elsősorban a magyar állam) pedig az orosz autokrácia szövetségeseivé válnak, miközben a magyar miniszterelnök még Vlagyimir Putyinnál is sokkal rosszabb közép-ázsiai diktátorokkal barátkozik,23 ami kivált némi bágyadt gúnyt (ez is leginkább etnicista-rasszista jellegű, a „primitív” és szegény ázsiaiakkal szembeni lenézés jegyében), de semmi többet. Mindez az antimodernista „konzervatív forradalom” keretében, ahol valójában nincs semmi különbség az oroszgyűlölő Jarosław Kaczyński24 és az oroszbarát Orbán Viktor között.

Soha nem szabad lebecsülni a strukturális antiszemitizmus jelenségét, amelynek orientalista-antikommunista véglete ma (a szlávok mellett) konkrétan a muszlimok ellen irányul, és – legalábbis külsődlegesen – Izrael Állam ún. barátja. Ugyanennek a szövedéknek a nyugatellenes pólusa a XIX. század második, a XX. század első felében az „elzsidósodott Anglia” ellen irányult: Krämer und Helden, hősök és szatócsok, ahol a szatócsok az – egyébként folyton háborúskodó – angolok lettek volna; a XXI. század elején természetesen (az USA/​Izrael-összefüggés és az amerikai zsidóság nagy befolyása miatt is) Amerika a célpont.

De Magyarország is volt már célkeresztben. Octavian Goga költő, Madách fordítója, a Trianon előtti magyarországi (erdélyi) román kisebbségi nacionalizmus jelentős alakja (s később nem véletlenül Románia első fasiszta miniszterelnöke, akiről mára minden romániai helységben utcát, teret, színházat, gimnáziumot stb. neveztek el) még az első világháború előtt azt írta, hogy Magyarország elitje (polgársága, értelmisége, részben még a nagybirtokos arisztokráciája is!) zsidó, a hanyatló magyar kultúra a maga egészében zsidó vagy zsidós (még Ady polemizált vele, lényegében azt válaszolva: s ha így is van, mi evvel a baj: jó annak a népnek, amely képes ezzel együtt élni, én büszke vagyok rá, te pedig pukkadj meg),25 ezért az életerős és fiatal román nemzet fölül fog kerekedni. Ennek a fiatalosságnak a biztosítéka a zsidógyűlölet, ami a magyarellenesség magva. (A posztvasgárdista irodalom a „kommunizmust” magyarzsidó-uralomként rettegi.)

A társadalmi rendszerek, alkotmányos berendezkedések és politikai elméletek nemzeti kultúrákhoz-mentalitásokhoz rendelése, etnicizálása és rasszosítása, biologizálása, szexualizálása sem új; a századfordulós konzervativizmus egyik hőse – Max Nordau, az Entartung (1892-3) c. hírhedt bestseller szerzője mellett, aki a kulturális modernizmust mint betegséget, biológiai „elfajzást” elemezte (mondjuk Tolsztoj vagy Baudelaire munkásságát a szifilitikus agylágyulás tüneteként kezelte, ami nagy hatással volt a nácikra, annak ellenére, hogy a pesti születésű Nordau, a nem kevésbé hírhedt Cesare Lombroso kriminológus követője, a cionizmus egyik alapítója volt)26 –, Paul Möbius nagy sikerű könyvében „a nő kongenitális gyöngeelméjűségéről” (Über den physiologischen Schwachsinn des Weibes, 1901) értekezett; az egész evolucionista tradíció magától Darwintól az olyan megzakkant áltudósokig, mint Krafft-Ebing (1886), a nőket állatiasnak, mintegy alacsonyrendű „fajnak” állította be, a melegeket pedig ebben az értelemben „nőiesnek”.27 A mai heteroszexizmus, homofóbia, antifeminizmus (a jelenlegi Nyugat-ellenesség fő szemléleti pillérei) – és a fajkeveredéssel szembeni irtózat – az alacsonyrendű elem fölemelkedésének, a hitvány (azaz az idegen, a nőies) uralmának a kiváló fölött, az ősinek-természetesnek vélt hierarchia mesterséges megszüntetésének, „a természet” és „az ész” egyensúlya megbomlásának az apokaliptikus-romantikus fölpanaszolásával operál. (Többnyire leplezetten, kódoltan – Magyarországon azonban nyíltan.)

Itt pillanthatjuk meg a Kelet- és Nyugat-ellenesség közös elemeit.

A „rendi” és a „piaci”, a hagyományos hierarchiát vagy a piaci versenyt bálványozó fölfogás – minden egyébkénti eltérésük mellett – egyformán a győzelem, a fölülkerekedés, a „siker” (és ezek korolláriumai: a „rátermettség”, a „kiválóság”, a „tehetség”, az „intuíció”, az „ügyesség”, a „karizma”, a „merészség”, a „kíméletlenség”, az „uralomra termettség”) históriai meglétét hiszi bizonyítéknak valami vagy valaki kiválóságára (ez a virtus, a. m. „erény”, eredeti jelentése: a kiválás, a valakinél kiválóBBság + persze a „férfiasság”).

Nyilván nem szabad Nietzschét egyszerűen az így egyesített fölfogás reklámarcának tekinteni, de mégis csak neki volt elég mersze – egyszerre liberális és reneszánsz díszletezésű – filozófiai rapszódiáiban kifejezni megvetését (egyszerre!) a keresztyénség, a fölvilágosodás, a demokrácia és a szocializmus iránt, amelyek – a gyöngébb fölmagasztalásával és életben tartásával – akadályozzák a kiválók kitenyésztését, s ezáltal a kiválóság érvényesítését.

Németországot és Ausztria-Magyarországot köztes kultúraföldrajzi pozíciója (és mindkettő esetében a polgári társadalom kombinációja a rendiséggel, az arisztokrácia és az udvar, továbbá a hadsereg politikai fölsőbbségével) is alkalmassá tette rá, hogy antiegalitárius etnikai karakterológiákat alakítson ki (hol kelet-, hol nyugatellenes éllel) és terjesszen el; a későbbi „szélsőjobboldali” fejleményeket előrevetítő, párbajozó Burschenschaftok (egyetemi korporációk),28 akárcsak a szintén preventív ellenforradalmat űző orosz feketeszázak, az autoritárius mozgósítottságnak ezek a korai példái mutatták először a forradalmi pátosz jeleit a reakció nevében.29

Nagyon tanulságos, hogy a Másikat mindkét verzió nőiesnek, gyöngének, uralomra alkalmatlannak, bátortalannak, harcképtelennek tekinti – itt a Másik „állatiasságának” dekadens, illetve primitív alakváltozata az üzenet tartalma –, aminek a folytán az egyenlőség gondolatát betegesnek, természetellenesnek, mesterkéltnek (azaz a szó lenéző, romantikus-konzervatív értelmében: „racionálisnak”) érzik. Az egyenlőség a „keleti” kommunizmus és a „nyugati” liberalizmus ellenfeleinek szemében „gondolati”, „elvont” és „utópikus”, mint ami az organikus és elhivatott eliteket az alsóbbrendű fajok és osztályok tömegsúlya alá veti, megfordítja a természetes rangsort, a „jót” (a nemest, a harcos férfit) a „rossz” (a nemtelen; az érzéki nő) alá rendeli; ezért aztán erkölcstelen.

Mindennek trivializált változatait olvashatják-hallhatják naponta, amint kinyitják az újságot, rákattintanak valamelyik portálra vagy bekapcsolják a rádiót. Mert a lelkük mélyén ezt hiszik azok, akiknek önök hallgatnak a tanácsaira.

A képviselet válsága
(2015. június 11.)

Megszoktuk, hogy amikor közügyekről beszélünk, akkor fejtegetéseink közvetve vagy közvetlenül Magyarországra vonatkoznak. Természetesen csak olyasmiről érdemes szólni, ami érinti annak a közösségnek a sorsát, amelyhez tartozunk – s ez az írás se lesz kivétel. Az itt megbeszélt problémák mindegyike észlelhető hazánkban is, de a képviselet válsága nem Kelet-Európából indult ki és nem ma kezdődött. Következményei azonban valamennyiünket érintenek, különösen azokat közülünk, akik – az elterjedt frázis szerint – „nem foglalkoznak politikával”.

Azok hiszik (tévesen), hogy ők „nem foglalkoznak politikával”, akik kételkednek a képviselet mai alakzatának értékében, s úgy érzik (helyesen), hogy a közügyek intézéséből amúgy is ki vannak zárva. Továbbá láthatólag úgy gondolják (szerintem helytállóan), nem méltó a „szabad ember” (hipotetikus) állapotához, hogy befolyás nélküli nézőként szemlélje, hogyan intézik az ügyeit (mások). Az ún. politikának a különféle médiákban szemrevételezhető változata a hatalmasok küzdelmeinek groteszk vígeposza. A hatalmasok között is akadnak tisztességes, okos, önzetlen emberek, de a „választóknak” vajmi kevés hatásuk van arra, hogy ki mit művel velük, állítólag az ő megbízásukból, ezért a politika „követése”, a „political junkie” időtöltése, alig különbözik a szurkoló vagy a sorozatfüggő motivációitól: ahogyan a hivatásos „sport”, a tévésorozatok, a „tehetségkutatók” és a „valóság”-show-k örök, ismétlődő, befejezhetetlen történetek, úgy a politikai csoportok vetélkedése, a győzelmek és bukások üres, tragikomikus végtelensége: öncél, amely azonos saját narrációs univerzumával; ebben az állampolgárok passzív engedelmességre vannak ítélve, akárcsak a szerencsétlen, szánalomra méltó kertévénézők és „szurkolók”. S mivel a kapitalista rendszernek mint olyannak nincs látható alternatívája (bár vannak egymástól enyhén különböző, többé vagy kevésbé brutális változatai), a végtelenített meccs tétje alacsony.

A képviseleti kormányzat („representative government”), amelyet (tárgyilag teljesen alaptalanul) „parlamentáris demokráciának” (?!) szokás nevezni, kezdetben kifejezetten arisztokratikus (azaz: antidemokratikus) intézmény volt, különösen az elmaradottabb országokban: a nemesség és a középkorias polgárvárosi patriciátus szűk körének intézménye a fejedelmekkel és monarchiákkal szemben. A képviselet a kivételezettek jogilag körülírt elitjét illette meg, ahogyan eredetileg a szabadság („franchise”) is kiváltságot jelentett (pl. az ún. szabad királyi városok kiváltságait és mentességeit, önálló joghatóságát).

A kiváltságosok és a „nemtelen” jogfosztottak között szinte etnikai különbségek létesültek. A „székely” (teszem azt) a katonai szolgálatot vállalt szabad, közrendű férfiak területi egységekbe tömörült kasztja volt, amelynek hagyományos vagy szerződéses alapon mindenféle juttatások jártak a mindenkori uralkodótól; alattuk voltak a jobbágyi vagy paraszti sorban tartott szolgák. Néprajzkutatók beszámolnak róla, hogy ezt a különbséget még a XX. század közepén is föltüntették a népviseletben (a „székelyharisnyán”, azaz csizmanadrágon a piros zsinórzat csak a szabad székelyt illette meg; ha más férfi ilyet merészelt viselni az istentiszteleten, még az 1930-as években is kilökdösték, leszaggatták a zsinórját és fültövön vágták); a két csoport között a XIX. századig nem volt „kommenszalitás” és „konnubialitás”, azaz nem étkeztek együtt és nem házasodtak egymás között. (Ugyanilyen eredetű a hutuk és tuszik közötti különbség, ahol a szociális-politikai hierarchia idővel etnicizálódott.) Ezt romantikus ábrázolások valamiféle ősi paraszti „demokráciának” tüntetik föl, holott amaz ennek az egyenes ellenkezője. (A kiváltságosok egymás közötti egyenlősége persze előfordult: ez a nemesi büszkeség egyik forrása; una eademque nobilitas1 stb.)

A különféle nemesi (és patrícius) diéták és zárt városi „szenátusok” (párhuzamosan az évezredekig alapvetően fontos egyházi szervezettel és más önálló-kiváltságos korporációkkal) voltaképpen önmagukat képviselték. (Az országgyűléseken sokáig bármelyik nemes megjelenhetett, akár fegyveresen – no képzelhetni –, csak később bízták az ügyeket „követekre”.) Szülővárosomban, Kolozsvárt a reformáció idején a főtéren gyűlt össze a teljes polgárság, hogy – megdöbbentően magas színvonalú – teológiai eszmecserék után előbb a katolikusokat, majd a lutheránusokat és kálvinistákat szólítsa föl meg- és áttérésre (ennek elmaradása esetén pedig száműzze őket) az egy örök antitrinitárius igazság nevében.

Tehát jegyezzük meg: a reprezentáció (képviselet) történetileg első renden önreprezentáció volt. (Ha úgy tetszik, az arisztokrácia „közvetlen demokráciája”.) A mások képviselete eredendően problematikus: a hatalom „delegálása” mindig az. Az arisztokratikus önreprezentációs testületek – és persze a velük szembenálló királyi udvar – hatalmának a francia forradalom vetett véget 1792/93-ban, ettől kezdve a demokrácia (a klasszikus republikanizmus értelmében: a politikai egyenlőség) problémája összefonódott a vezetés és a képviselet problémájával. Ahhoz, hogy a francia nép visszaszerezze a politikai egyenlőség kiinduló helyzetét: az egyetemes népi önreprezentációt (vagy ennek illúzióját), háborúkra és forradalmakra volt szükség. Meg kellett szabadulni a Bourbonoktól, Napóleontól, aztán megint a Bourbonoktól (X. Károlytól), aztán az Orléans-háztól, aztán III. Napóleontól, aztán Pétain marsalltól, aztán Charles de Gaulle tábornoktól és utódaitól, de közben a polgári köztársaság (1848 júniusában, 1871 májusában, 1958-ban, 1968 őszén, majd a Mitterrand-korszak végén) maga is szembefordult a politikai egyenlőséggel, más szóval: a néppel. A francia polgárság a náci megszállóval is összefogott a Népfront ellen, a Pétain-féle antirepublikánus Francia Államnak (1940–1944) jelentős volt a támogatottsága (a „szabadság, egyenlőség, testvériség” jelszót a „munka, család, haza” jelszóra cserélte, kivételes őszinteséggel); a polgári Ötödik Köztársaság (1958, máig) már nem a francia forradalom örököse.

A burzsoázia győzött, de csak a részleges restauráció árán.

A Rajnától keletre – Németországban, a Habsburg, az Orosz és az Oszmán Birodalomban – azért vált 1848 óta a „választás”, azaz a parlamenti rendszer a „szabadsággal” rokonértelmű kifejezéssé, mert a képviseleti kormányzat (a választott megye- és országgyűlés) itt a monarchikus abszolutizmust váltotta föl, amely korábban már leszámolt mind a nemesi diétákkal, mind a középkori korporációkkal és autonómiákkal, szemben mondjuk Nagy-Britanniával, Svájccal, Németalfölddel, ahol a modern parlamentarizmus ezekből az arisztokratikus-patrícius, decentralizált, önreprezentációs vagy delegált, de a koronától csak részben, olykor meg egyáltalán nem függő formákból fejlődött ki folytonosan, bár nem forradalmi megrázkódtatások nélkül. (Franciaország bonyolultabb – és vitatottabb – eset, mert ott mind az abszolutizmusnak, mind a középkorias korporatizmusnak léteztek modern folyományai.) Mindenesetre az egalitárius (népi) törekvések több napnyugati országban is az arisztokratikus parlamentarizmussal és a regionális-nemesi partikularizmusokkal szemben indultak, de másutt is látunk hasonlót: a régi magyar és cseh „progresszió” szintén a (többé-kevésbé) fölvilágosult abszolutizmust, II. József császárét támogatta a feudális diétákkal és virilista municipalitásokkal (a vármegyei „bunkókráciával” – ez Kemény Zsigmond kifejezése2 – és a sok mikszáthi „fekete várossal”) szemben. A parlamentarizmus és a politikai egyenlőség (klasszikus republikánus) elve csak 1848-ban egyesült, az abszolutizmus pedig elvált mind a fölvilágosodástól, mind a jogegyenlőség és a polgáriasodás világnézetétől, amelyeket korábban a hűbéri-nemesi parlamentarizmus ellen vetett volt be.

A képviseletet – azaz a hatalom időleges átruházását szisztematikus és szabályozott módon bizonyos professzionális elitekre – úgy lehetett dialektikus módon összeegyeztetni a politikai egyenlőség (univerzális önreprezentáció) demokratikus-republikánus eszményével, hogy a képviselet jogáért hatalmas népmozgalmak (mert valaha ilyenek voltak a pártok) viaskodtak, a látens és a heveny osztályharcok, az etnikai és a felekezeti küzdelmek, a különféle tradíciók és politikai kultúrák vetélkedései jegyében óriási tömegeket mozgósítva (főként az első és a második világháborút közvetlenül követő időszakokban). Mindebben jelentékeny szerepet játszott a fegyveres erőszak, gondoljunk csak – az elfelejtett példák közül – a legalább félmillió, de valószínűleg még több indonéziai kommunista lemészárlására (Hollandia, Nagy-Britannia, Nyugat-Németország és az Egyesült Államok közreműködésével) pontosan ötven évvel ezelőtt.3 A gigantikus tömegpártok egy része a XIX. század második felétől a rendszer ellenzékeként működött – legalábbis evvel áltatta magát (és híveit), mint az 1914 előtti szociáldemokrácia –, tehát a manapság banálisnak tetsző választási küzdelem látszólag morális alapon is eldönthette kisebb és nagyobb nemzetek, akár az emberiség sorsát.

A széles néptömegek bevonásával rendezett csaták egyben ideológiai harcok is voltak, melyek nem ritkán osztálykompromisszummal végződtek, így jött létre a jóléti állam is – amiben természetesen komoly szerepet játszott a rivális „szocialista” (azaz tervező államkapitalista) tömb nyomása. (Mellesleg ebben a tömbben is drámai konfliktusok zajlottak. Mao Ce-tung: „Hol van ma a burzsoázia hazánkban? Hát a kommunista pártban.”4)

A keleti tömb az 1960-as évektől kezdődő bomlása, a szovjet típusú (szegényes) jóléti állam és fogyasztói társadalom kialakulása (piaci reformok, nyugati függőség eladósodás révén), a nyugati „eurokommunista” pártok szociáldemokratizálódása, a szociáldemokrácia liberálissá válása, az antitotalitárius, emberi jogi ideológia elterjedése (vö. helsinki értekezlet)5 mindenütt világossá tette, hogy a tőkés rendszernek nincsenek politikailag szignifikáns vetélytársai. Politikai értelemben – ha másként nem is – az osztályharc véget ért avval, hogy a hagyományos nagyipar szétesése után a régi proletariátus megszűnt „politikai szubjektum” lenni, ami témánk szemszögéből azért fontos, mert ez idézte elő a közhatalom jellegét érintő tömeges mozgósítás és politikai elkötelezettség végét, s evvel a demokratikus illúzió nyílt fölszámolását.

Tehát a képviseleti kormányzat – és a hatalmi ágak velejáró megosztása – mindenütt a királyi udvarokkal, a modern korban azokon belül is az abszolutizmussal szemben fejlődött ki. Alapproblémája abban állt, hogy miként lehet a kasztos-regionális-hagyományos egyenlőtlenségeket úgy semlegesíteni, hogy az uralmi hierarchia azért még ne boruljék föl. Történelmi pályafutása kezdetén úgy nyújtott garanciákat az arisztokrata önkénnyel szemben a közrendűeknek, hogy korlátozta a nemesi előjogokat, de nem juttatott politikai hatalmat a polgárságnak – ám biztosította a magántulajdont; ez utóbbi vált a jogbiztonság általános mintájává. Az anyagi (gazdasági) önérdekeit követő magánember – fegyelmezett adó- és tizedfizető, jogkövető-törvénytisztelő, katonai szolgálatot teljesítő, családalapító, templomjáró, iskolázott alattvaló – nem részesült a politikai hatalomból, ám a hatalom se tehetett meg vele bármit, és a közhatalomra gyakorolt (közvetett) befolyása is egyre nőtt. A „tulajdonosi osztályok” („propertied classes”) ugyanakkor állami védelemben részesültek a vagyontalanok („have-nots”), az örök csőcselék („mob”) tulajdont és erkölcsöt nem tisztelő támadásaival szemben. Az udvari abszolutizmus és a „vármegyei” (regionális) nemesi klikkek ellentéte és billenékeny szövetsége hozta létre az elitek képviseleti (parlamenti és helyhatósági) ellenhatalmát – mind a király, mind a plebejusok ellen –, amelyben azon az áron vált lehetségessé a részvétel nélküli képviselet, hogy a vagyontalanok és a nők nem szerezhettek szavazati jogot.

A fölvilágosodással, mint tudjuk, kialakult ugyan „a nyilvánosság”, de ez épp a politikai részvétel jogi korlátozottsága folytán lehetett forradalmi: a részvételi jogtól megfosztottak szimbolikus részvétele – máig ez a helyzet – és kritikai képessége egészítette ki és radikalizálta világnézetileg a korlátozott önreprezentáció rendszerét. A tömegmozgalmak mindenütt zajló polgárháborús viaskodása – a modern kapitalizmus/​szocializmus korszakának „demokratikus” következménye a maga sok millió áldozatával – a XX. század végén már túlságosan veszedelmesnek tűnt, s a modern evilági hatalmak kiegyezése, a „békés egymás mellett élés” doktrínája (azaz a befolyási szférák kölcsönös elismerése) lehetővé is tette a demokratikus (össznépi) mozgósítás „totalitárius” és polgárháborús formáinak fölszámolását (az utolsó ilyen európai mozgalom a lengyelországi Solidarność volt, a kommunistaellenes kommunista párt).

A politikai részvételt a néptömegek anyagi követeléseinek kielégítése helyettesítette, a fölvilágosodást pedig az elektronikus-kommerciális tömegkultúra és a százszorosára növelt népoktatás, a nacionalista népi mozgósítás végét pedig a tényleges világbéke, a határok átjárhatósága, az uniformizált popkultúra, a különféle föderatív rendszerek, no meg a belföldön állomásoztatott szárazföldi hadseregek rendfönntartó szerepének megszüntetése. Ezekért a tagadhatatlan, kézzelfogható előnyökért cserébe el lehetett érni a közvélemény demobilizálását és a militáns politikai szervezetek kiüresítését. (Amit lehetetlen lett volna megvalósítani a nagyüzemek földarabolása és a nagy állami munkaadók privatizálása nélkül.)

A mozgalmi tömegpártok – amelyek akár még néhány évvel ezelőtt is „a párt” intuitív képzetét jelentették a kollektív fantáziákban – elhaltak. Amint azt naponként tapasztalhatjuk Kelet-Európában (meg persze mindenütt), a parlamenti helyekért, tehát a közhatalom birtoklásáért versengő választási pártok apró elitek, oligarchiák, közigazgatás érdekcsoportok és ideológiailag motivált médiakonglomerátumok személyzetéből állnak össze. Számos pártnak lényegesen több megválasztott állami tisztségviselője és apparátusi dolgozója van, mint ahány tagja. Az új szociális mozgalmak nem vesznek részt a közhatalomért folyó vetélkedésben, beérik a külső nyomásgyakorlással. A változtatásokat ambicionáló nyugati kormányzatok egyre jelentősebb informális befolyást biztosítanak az NGO-knak (szemben az elmaradott országok autokráciáival, amelyek egyelőre még rettegnek tőlük), miután egyéb politikai szubjektumok alig lelhetők föl: a civil társadalom hagyományosabb részvevői (egyházak, osztályalapú érdekképviseletek, főleg a szakszervezetek) éppúgy eltünedeznek, mint a néhai tömegpártok. Az értelmiségi rendszerkritikának a korporatív autonómiák (egyetemek, kulturális intézmények, alapítványok – olykor állami vagy föderális alapítványok!) a bázisai; ezek a jelképes rendszerellenességet megtestesítő, ám a gyakorlatban pusztán a rendszerpraxist finomító ellenpraxisok a rendszer önkontrollját szolgálják. (Elvégre még a középkorban is létezett hierarchikus kettős hatalom és ellenhatalom, a világi és egyházi fölsőbbség rendezett konfliktusának alakjában.)

Az egymással formálisan versengő politikai oligarchiák (már ahol egyáltalán versengenek: a hozzánk politikai kultúra tekintetében legközelebb álló Németországban és Ausztriában a két legnagyobb „néppárt” ún. konszenzusos nagykoalíciója kormányoz hosszú ideje kétharmados-háromnegyedes többséggel, az ún. ellenzék befolyása elhanyagolható) elkülönültek a teljesen passziválódott, habár elégedetlen nép politikai kultúrájától, amely immár nem hajlandó azonosulni az uralkodó racionalitásmodellekkel, de különösebben még érdeklődni sem irántuk. (Hiszen a nép megértette, hogy esélyei az aktív részvételre, a rendszerrel szembeni kihívásra egyenlők a zéróval.) Ezek az oligarchiák – amelyeknek a politikáját Metternich, ha föltámadna, öt perc alatt megértené: egyszerűen rájuk ismerne – pillanatnyilag a neoklasszikus közgazdaságtan és a neoliberális gazdaságpolitika tételeiben látszanak hinni.

De ez azért nem pusztán hit: a gazdasági racionalitásmodell, amelyet – persze Kantnak és Marxnak válaszolva – többek között Max Weber, Oskar Lange, Maurice Godelier írt le, s amelyet a tőkés vállalat piaci működési mintájának (a hatékonyság elvének) a kiterjesztésével tesznek általánossá, összeköti a különféle históriai eredetű eliteket – azaz nem elsősorban a materiális „érdek”, hanem a közös (modern) racionalitásváltozat a politikán belüli és kívüli kapocs; ez teszi koherenssé a bizonytalan legitimitású hatalmi apparátusok és államfönntartó tőkés csoportok látásmódját és ez alapozza meg az érdekkonfliktusok ellenére egységes cselekvésüket.

A neoliberális gazdaságpolitika (amelyet csak látszólag elleneznek itt-ott a perifériaállamok tévesen „populistának” nevezett autoritárius kormányai) a vagyontalan többség szemszögéből hibásnak vagy kudarcosnak tetsző húzásai súlyosbítják ugyan az egyenlőtlenséget, de állami eszközökkel is növelik a tőkés vállalatok profitját, ezért aztán a politikai közösségtől elszakadt kormányzatok számíthatnak az osztályellenállástól mentesült nagytőke támogatására, amelyet az említett közös racionalitásmodell tesz diszkurzívan értelmezhetővé. Ennek a modellnek nincsenek társadalmilag érvényesíthető kritikát megfogalmazó riválisai. (A térben és időben korlátozott új szociális mozgalmak nem megtervezhetők, ami minden stratégiai vezetés alapföltétele, és nem alkalmasak a nemzedékeken átnyúló politikai hagyomány kialakítására sem, márpedig enélkül a hatalom megszerzése és megtartása lehetetlen.)

A polgárság támogatásáért cserébe a mai polgári államoknak nincs más dolguk, mint stabilitást és a belső békét biztosítani, ami most jóval könnyebb, mint az elmúlt három évszázadban bármikor. Ha a legfejlettebb eseteket vesszük (Nyugat-Európa, Észak-Amerika), nem tagadható, hogy az arisztokratikus (azaz antidemokratikus, 1830 előtti), old whig típusú, régi szabadelvűség kiterjesztett és általánosított, modernizált modelljével van dolgunk, amely a pacifikált – állampolgársággal és társadalombiztosítással rendelkező, fehér, középosztályi életnívójú – lakosság személyi szuverenitását, egyéni jogait valamennyire megvédi, ezt a populációt nem zaklatja, indoktrinálásától tartózkodik, öngondoskodását támogatja, humanista aspirációinak nem mond hangosan ellent. Az ismeretesen súlyos szociális és kulturális bajok elleni hatékony tiltakozás elmaradása viszont avval jár, hogy meggyöngül, mondhatni meggyérül a honpolgárság – a régi republikánus patriotizmus, amelyet nálunk a már nemigen olvasott Bibó István nagyszerű alakja jelképezett valaha –, amely nélkül sehol sincs a képviseleti kormányzat legitimitásához és erejéhez kellő lojális politikai közösség. A közügyek semmiféle hiperbolikus túlzással nem nevezhetők a közösség ügyeinek; a politikai közösség – a nemzetállam választójogú népe – idegenként és idegenül tekint „saját” közügyeire, amelyeket a tőkés, a politikai, a közigazgatási-szakértői, az erőszakszervezeti (többnyire titkosszolgálati) és a médiaelitek intéznek; ezeknek az egyetlen konkurenciája a kormányzattól intézményesen független, de hasonló világnézetű jogtudó értelmiség a bírói, ügyészi, számvevőszéki, ombudsmani és más kontrollszervekben. Mindezek a nép szemében – nem indokolatlanul – egyetemlegesen „hatóságok”, s hovatovább „hatóságnak” fognak tetszeni az önkiválasztó, „fölhatalmazás nélküli”, gyorsan növekvő befolyású NGO-k is, függetlenül zömében demokratikus és egalitárius szándékaiktól. (Mint említettem, a kontroverziális társadalmi ügyek intézésébe a nyugati államok egyre sűrűbben vonják be az NGO-kat, elismert befolyással, de egyelőre igazgatási hatáskör nélkül.)

Márpedig a „hatóság” és valamely „szabad állam” népi fölhatalmazással rendelkező képviseleti szervei között különbségnek kellene lennie. Ennek híján a „fölsőbbségi állam”, az Obrigkeitsstaat világa jön létre, akkor is, ha ma nem poroszosan szigorú, hanem engedékeny és rugalmas. (Természetesen nem az etnikai és szexuális kisebbségekkel, az underclass-szal és más kívülállókkal, csak az adófizető fehér közép- és munkásosztállyal, s köztük is mindenekelőtt a fiatal és egészséges férfiakkal.)

Nem is emlegetem a szavazók és az újságolvasók egyre csökkenő számát, az elitpolitika iránti közönyt (eliten itt nem „a kiválókat” értem, hanem a közhatalom ügyintézőit), erről épp elegen írnak, indokolt riadalommal és viszolygással.

Teljesen világos, hogy a nagy világnézeti- és osztálypártokat nem lehet föltámasztani. A történelemből tudjuk, hogy az uralkodó osztály zárt korporációi és politikai önreprezentációi csak forradalmi-ellenforradalmi konfliktusok révén tudtak úgy-ahogy együtt élni a tömegek egalitárius, demokratikus és republikánus törekvéseivel, továbbá a bérmunka, a technika, a katonai szolgálat és a konformizáló-uniformizáló jogállam, oktatási rendszer s általában „a rend” iránti dionüszoszi gyűlöletével. A proletariátus ismertetőjegye (persze a polgárság számára) már a XIX. század elején az alkohol, az ópium, az ateizmus és a szexuális szabadosság volt; az ijesztő antihierarchikus és antirepresszív rendetlenséget testesítette meg. A drogosok és a hajléktalanok – szép középkori terminussal: les gueux – iránti polgári utálatban sincs semmi új. A proletár ellenhatalom – amely kikényszerítette az általános szavazati jogot, vesztére – kudarcot vallott, elbukta összes ütközetét, így hát az inkluzív („befogadó”) demokráciára sincs többé szükség.

Föltehetőleg ezért lehetséges, hogy a XVIII. század eleje óta nem hallott provokatív pimaszsággal beszéljenek a – lusta, dologtalan, mocskos, buta, „államfüggő”, potyaleső, lúzer, fajtaidegen, gyökér – népről. Ősreakciós etnokonzervatívok és kifinomult euroliberálisok egyaránt.

Erre a következő elnevezést alkotta Polányi Károly 1909-ben: „hitszerű munkásmegvetés”.6 Valóban alapvető és mély hitről van szó.

Ha a közügyek, a közérdek, a közjó teréből kivonulnak a tömegek (vagy kikergetik őket: egyre megy) és megszűnik az önreprezentáció, akkor a közjót – természetesen nem függetlenül a nép bizonyos szükségleteinek nyomásától – a szűk kormányzati, közigazgatási, nagyvállalati, államszövetségi és médiaapparátusok fogalmazzák és testesítik meg. A helyzet legfőbb kulturális eleme a képmutatás: az arisztokratikus kormányzást demokratikusnak nevezik, pusztán csak annak fejében, hogy a hatalom nélküli tömegek passzívan hangoztatott doxáját (vélekedését, észjárását, hangulatát) nem torolják meg, ameddig irreleváns.

A parlamenten kívüli szociális mozgalmak (a rosszhiszeműen hibás „civil” elnevezéstől kérem, tartózkodjanak) általában nem törekszenek megkaparintani a (joggal lenézett) fő- és közhatalmat, nem versengenek a közmegvetésnek és közgyűlöletnek örvendő, szubsztanciájukat vesztett „pártokkal”, amelyek nem egyebek, mint az irányító apparátusok nyilvános kifejeződései, megjelenései – az olykor a parlamentekben is képviselt rendszerellenzéki töredékek (szándékaik ellenére) pusztán az elveszett politikai pluralizmus díszletei; nem számítanak. Az uralkodó északnyugati politikai kultúrától távol, a déli végeken ugyan bizonyos fokig összeolvadhatnak a „mozgalmak” és a „pártok” (Sziriza, Podemos) az időszerűtlenné vált önreprezentáció ideig-óráig fölválthatja az arisztokratikus-alkotmányos, népidegen hivatalnokuralmat, de forradalmi átalakulás nélkül (ami teljességgel lehetetlen) az ilyesmi vagy szétzüllik, vagy (jobb esetben) fájó vereséget szenved. Többnyire az ilyen fejlemények is csak erősítik az össznépi bizalmatlanságot az antidemokratikus képviseleti rendszer iránt (s ez más, mint antidemokratikus, nem lehet: a demokráciát és képviseletet is tartalmazó, ellentmondásos rendszerek mindig rettenetes konfliktusokba pusztultak bele), ami még inkább aláássa az anakronisztikus, de még mindig használt, hivatkozott „demokratikus legitimációt”.

A francia forradalom előtti arisztokratikus-dinasztikus rendszerek nem igényeltek népi fölhatalmazást, legitimitásuk az öröklődés volt, a „kék vér”, azaz önmaguk, az önreferencialitás és a prudenciális – eszélyességi, óvatossági – megfontolás, továbbá az egyház megszentelő és kegyelmi jóváhagyása. Mindez ma nem áll rendelkezésre, habár az immár mindenütt hivatalos állami fajgyűlölet nagyon is iparkodik a „vér” elemét legitimációs elemmé emelni. Ez – az osztálykérdés „faji kérdéssé” változtatása – évszázadok óta az uralkodó osztályok jól bevált trükkje („Rassenkampf ist Klassenkampf” – írta a XX. század elején Otto Bauer); valamelyik verzióját minden polgári rendszer alkalmazza. A derék kelet-európai liberálisok értetlen hüledezése a becsületükre válik, de történelmileg sajnos indokolatlan. (És avval, hogy a fajüldözést és a fajgyűlöletet – tévesen – esztelen „tömegszenvedélyeknek” tulajdonítják, erősítik a képviseleti kormányzat [voltaképpen: mandarinátus] népellenes, antidemokratikus, antiszociális, fölsőbbségi jellegét.)

A képviseleti kormányzat – akár „liberálisnak”, akár „illiberálisnak” címkézik föl, bár ez se teljesen mindegy – 1945 és 1989 konszenzusától eltérve már megint szembekerül az önreprezentációs néphatalom eszméjével. Ez utóbbit („canis a non canendo”-alapon7) a kelet-európai jobboldali médiák „liberálisnak” (!) titulálják, a „balliberális” médiák pedig diktatorikusnak és totalitáriusnak. Ugyanazt!

Ám a népuralmi (demokratikus-republikánus) eszme csakugyan az észrevehetetlenségig meggyöngült. Már a „vegyes kormányzat” régi whig (szabadelvű) gondolata sem él. Itt nem konfliktus van, hanem hiány.

A mai magyarországi sajtó egyik kliséje, hogy „a nép elfordult a politikától”. De hát attól a politikától „fordult el”, amelyben nem jelenhet meg, nem képviselheti önmagát. Az a képviseleti kormányzat, amelyben a hivatalviselő elit – professzionális politikusok, technokraták, bürokraták, tőkés vállalati csúcsmenedzserek, az erőszakszervezetek igazgatói, tőkés korporációk, médiairányítók, „think tank”-szakértők s legföljebb még a korporatív autonómiák – önreprezentációja („az arisztokrácia közvetlen demokráciája”) foglal csak helyet, nem a népet képviseli, hanem az érvényesnek elismert procedúrát testesíti meg: a fölhalmozási imperatívusztól a népi spontaneitás elnyomásáig.

A magyarországi értelmiség liberális többségének avval a nehézséggel kellene számot vetnie, hogy amikor (zömmel jogos) tartalmi kifogásai támadnak a jelenlegi kormány szabadságellenes velleitásaival és intézkedéseivel szemben, orvosságként olyan intézményes megoldás (a mandarin típusú képviseleti kormányzat) támogatására hívja föl a nép (elnézést: „a választók”) tömegeit, amelynek az erősödése ellentétes a nép politikai érdekeivel. (Minden kézre álló intézményes megoldás ellentétes velük.) Nem lenne szabad csodálkozni azon, hogy a néptől idegen „politika” legjobb esetben udvarias közönyt vált ki a népből. Mindenki tudja, hogy kíméletesebb, toleránsabb, rugalmasabb államhatalom jobb volna, mint a jelenlegi erőszakos, szűkkeblű, felelőtlen változat. De a kormányzat jellege – a néptömegek szemében – az elitek belharcában dől el. A döntésben persze statisztériaként a nép is szerepet vállalhatna: ez igaz. De a statisztéria mozgósítása azért, hogy kicsivel esetleg jobb garnitúra vezesse ugyanezt az oligarchikus, mandarin-elitista államrendszert, nem olyasmi, ami lelkesedést válthatna ki a szegény többségből.

„Jövőkép” – mondja a másik elviselhetetlen sajtóközhely. Azaz: hogyan találhatnák meg a liberális ellenzéki pártok azt a jól hangzó szöveget, amellyel be lehetne csalogatni a szavazófülkékbe a dolgozókat, a munkanélkülieket, a nyugdíjasokat. Erre az adhat választ, hogy az ellenfél milyen sikeresen költi föl az önreprezentáció demokratikus-republikánus LÁTSZATÁT avval, hogy etnicizálja és rasszosítja a szociális problematikát. Evvel ugyan megtéveszti a népet (a „fehér többség” mítosz, mert a „fehér többségnek” nincsenek közös érdekei, hiszen az osztályérdekek különbözők), de legalább szimbolikusan szóba hozza.

Így tűnhetik föl „népi” karakterűnek a legkíméletlenebbül népellenes politika – ami indokolt félelmet és ingerültséget (és kevésbé indokolt értetlenséget) vált ki az egyéni szabadság, a tolerancia és pluralizmus régimódi híveiből –, amelynek ellenszerét a jelenlegi rendszeren belül lehetetlen megtalálni, ha nem tekintjük ellenszernek a véletlen szerencsét, vagy ennek híján a megtévesztést és az erőszakot.

Vigasztalás nehéz időkben
(2015. június 11.)

„A legveszedelmesebb az az igazságtalanság, amelyiknek fegyvere van: márpedig az ember veszedelmes fegyverekkel születik, amelyek arra szolgálnak, hogy ésszel és erénnyel éljen, de éppen ezeket lehet az ellentétes célokra is a legjobban fölhasználni.”1

Bevallom, ez az írás nem szól mindenkihez, csak baloldaliakhoz, tehát még az ellenzéknek is csak egy részéhez – de talán vannak még annyian, hogy a hozzájuk szóló alanyi exhortáció beszuszakolható legyen olyan tárcák és karcolatok közé, amelyek a nagyközönség figyelmére érdemesek. Ha liberális vagy konzervatív barátaink szeme rátévedne netán, arra kérem őket, lapozzanak tovább.

Magyar baloldaliakhoz szól ez az írás, nemcsak magyarországiakhoz. Erdélyiekhez is meg vajdaságiakhoz: ők még rejtőzködőbben kénytelenek élni, mint mi itt. De vannak, ha nem is sokan.

Meg azokhoz, akik a nyugati diaszpórában élnek, mert kénytelenek voltak elmenekülni innen, s nem pusztán gazdasági vagy néplélektani okokból.

Magyarország nekik is fontos, mert Budapesten vannak annak a kultúrának a kulcsai és zárai, amelyben – balszerencséjükre – élniük adatott.

Valamennyiünk számára végzet Orbán Viktor és Vona Gábor Magyarországa, amely nem fog lassacskán elhalványulni, mint a rossz álom. Valóság: kemény és tartós.

✻

Háromféle jó tanácsot szoktunk kapni okos, tapasztalt és tekintélyes pártfogóinktól arra nézve, hogyan éljük túl a várhatóan hosszú, sötét esztendőket.

Az első az, hogy tekintet nélkül a közösség és magunk sanyarú sorsára, végezzük tisztességgel a munkánkat a lehető legmagasabb szakmai színvonalon, a magunk helyén, s evvel is reparáljuk – lehetőség szerint – a magyar élet minőségét; legyünk együttérzők, erőnkhöz képest segítsük a kárvallottakat, adakozzunk, ha van miből, végezzünk önkéntes, karitatív munkát, egyébként hallgassunk. Sok beszédnek sok az alja.

A második jó tanács: erőgyűjtés. Szervezkedés, készülődés a jövőre, szövetségesek keresése, az egység megteremtése, tehetséges vezetők megtalálása, helyi gyökerek eresztése, aprómunka. A kedvezőtlen kilátások ellenére kihasználni a még megmaradt alkotmányos lehetőségeket, kísérletet tenni a választási sikerre. Józan programalkotás, meggyőző munka, a képviseleti kormányzat fokozatos visszahódítása. A hagyományos politika továbbfejlesztett változata. Számolni az adottságokkal, nem föladni a kevés megmaradt pozíciót.

A harmadik: az ellenállás, a tiltakozás, a szembenállás kultúrája. Túltenni magunkat a 2014. őszi tüntetéshullámnak, a demokratikus civil társadalom ábrándjának a keserű kudarcán.2 Megőrizni a kritikai tartást, elutasítani a kompromisszumot és a beletörődést, létrehozni és életben tartani a szükségképpen szegényes alternatív intézményeket és csoportosulásokat, óvni a rendszerellenes underground erkölcsét, tekintélyellenes, szabad együttélési formáit, saját nyelvét – gesztusainkkal és hallgatólagos szemrehányásainkkal emlékeztetve kötelességükre az alternatív közegen kívül eső, de egalitárius és demokratikus véleményközösségeket.

Ezek mind jó tanácsok csakugyan, és nem is akarok vitatkozni velük; mindháromnak megvannak az erényei és előnyei. Bár azoknak, akikhez közel állok, legföljebb az első és a harmadik tanács nyújthat tényleges támaszt; a második hasznos lehet, de aligha a mi ügyünk. Nem volna éppen rossz akár a hivatalos, a polgári baloldal sikere – a „szociális Európa” sikere vagy valami efféle – se, de ezen azoknak kellene dolgozniuk, akiknek kevesebb a kételyük vele szemben. Mivel ebben (a szociáldemokrata irányzatú parlamenti, helyhatósági, korporációs politikában) magam és barátaim nem tudnánk részt venni, tanácsokat sem ildomos adnom, nem is fogok. Bár szeretném, ha vigasztalásaim a mérsékelt, középutas, higgadt baloldal híveit is jobb kedvre derítenék.

Mi vigasztalhat bennünket?

Mindenekelőtt az, hogy – minden hibánk, tévelygésünk, bizonytalanságunk, vargabetűnk ellenére, még ha tudományos szemszögből nemritkán tévesen is ítélünk meg társadalmi tényeket – azok mellett állunk, akikért dolgozni kötelesség. A politikai állásfoglalásnak, világnézetnek, bírálatnak és a politikai munkának számunkra ez a fő erkölcsi mozzanata; akkor is, ha a válságokban hánykolódó kései kapitalizmusnak nem egyedülálló sajátossága, hogy igazságtalan: minden ismert (hierarchikus) társadalom igazságtalan, ez nem csak a jelenlegi (vagy régebbi) kapitalizmusra jellemző. Éppen ezért az erkölcsi indíték (motiváció) – habár alapvető és nélkülözhetetlen – nem lehet a bírálat kiindulópontja, hiszen nem elég specifikus. A kizsákmányoltakkal és elnyomottakkal, a kitaszítottakkal és megbántottakkal való együttérzés (szolidaritás) voltaképpen független a kizsákmányolás, elnyomás, kirekesztés, megalázás sajátlagos okaitól – ez utóbbiak ugyanis történelmileg változnak, míg a szolidaritás nem. A kelet-európai, akár a magyar paraszt tragikus sorsa fölötti erkölcsi fölháborodás intellektuális, esztétikai és politikai kultúránk régi hagyománya (Eötvös József: A falu jegyzője, 1845; Borbély Szilárd: Nincstelenek, 2013; Szilasi László: A harmadik híd, 2014; Berzeviczy Gergely nevezetes értekezése még korábbi: 1806-ban jelent meg3), bár a probléma gazdasági és politikai okai az elmúlt két évszázadban többször is gyökeresen megváltoztak. (A cigányokkal szembeni irtózatos igazságtalanság már Eötvösnél is fölbukkan, s az akkoritól alig különbözően ma is, ld. Radu Jude: Aferim! – román film, 2015.) Ez Kelet-Európában és Ázsiában mindenütt megtalálható; a legjelentősebb irodalmi „dokumentumok” (mint mindig) Oroszországból származnak.

Hogy a társadalmi igazságtalanság miatt égő szégyent kell éreznünk: igaz, s igaz volt évszázadokkal ezelőtt is. Ebben igazunk volt, és nem a Bourbonoknak, a Habsburgoknak, a Romanovoknak, a Hohenzollerneknek, a Metternicheknek, Dolgorukijoknak, Schwarzenbergeknek, Tiszáknak, Cantacuzinóknak – sem mai, éppoly fölényes, érzéketlen és vak utódaiknak – volt és van igazuk. És igaza volt Derkovits Gyulának, amikor híres metszetén ráírta Dózsa mellére, hogy Büdös paraszt4 – igen, ez az uralkodó osztály tónusa: egykor és most.

Olvasom Dunja Apostolov kitűnő cikkében,5 hogy Aleksandar Vučić szerb miniszterelnök szerint „a munka lesz világnézetünk, hitünk alapja, erre esküszünk” (ezt mondta szlovéniai látogatásakor), a szerbekkel pedig az a baj, hogy lusták, körhintára ülnének, míg mások dolgoznak; a cikkíró arra is emlékeztet, hogy a „keményen dolgozó kisember” volt már a Tony Blair-i „harmadik út” főszereplője is – más szóval: a mai világ hatalmasai szerint a nélkülözés, a nyomor, a nincstelenség okozói: az erkölcsi defektusoktól sújtott szegények. Meg egyetemlegesen: a szegény országok lakói. A munkanélkülieknek az establishment szerint azért nincs munkájuk, mert „nem szeretnek dolgozni”. Holott dolgozni azok se szeretnek, akiknek van munkájuk: hiszen a munka kín és kényszerűség. A munkát csak a tőkés „munkaadók” és politikai-ideológiai híveik, ízléstelen bértollnokaik magasztalják.

Ilyen ellenfelekkel mindenfajta bűntudat nélkül büszkék lehetnek magukra mindazok, akik szembeszegülnek evvel az aljassággal. Ebben is a legyőzötteknek, a hatalomra esélyteleneknek van igazuk.

Vezető liberális ideológus írta a minap:

„Amennyiben a többség uralmát nem korlátozzák, ugyanakkor a lakosság anyagi helyzete nem javul, hanem romlik, különféle demagógok könnyen állítják a többséget maguk mögé. […] Főleg […] olyan országban, ahol az embereknek kevesebb mint húsz év [?] alatt nem volt módjuk megtanulni, hogy gondolkozzanak, mielőtt döntenek.”6 A jeles szerző itt a Jobbikra céloz, amelynek hívei azonban az átlagnál képzettebbek és vagyonosabbak. A szegény többség általában nem a Jobbikra készül szavazni, hanem senkire se. Nyugalom: a többség uralma hathatósan korlátoztatik. Mindenekelőtt: az országgyűlési, törvényhozási többség – amely (jelentéktelen kivételektől eltekintve) az uralkodó osztály képviselete, a domináns kultúrához (pénz, nemzet, fehér faj) tartozik – nem a nép többsége. A parlamenti többséget s a rá támaszkodó (ill. az őt létrehozó) végrehajtó hatalmat valóban nemigen korlátozzák a jelenlegi magyarországi rezsimben; a nép többségét annál inkább.

Ha valakinek az anyagi érdekeire tekintettel van a radikális jobboldali hatalom és kicsinyég még radikálisabb, szélsőjobboldali „ellenzéke”, az a középosztály. (Az övékre se nagyon.) A szociális demagógiának – rezsicsökkentés, „a devizaadósok megmentése”,7 a Quaestor-kárpótlás,8 a gyalázatos, „egykulcsos” személyi jövedelemadó (flat tax) gyalázatos csökkentése szemben a gyalázatos, a népet sújtó magas forgalmi adóval – a középosztály a címzettje. A szegényeknek a megalázó és a népjóléti szolgáltatások megszüntetése ürügyeként fungáló „közmunka” jár és jut; a 2015. március 1-jén szétvert szociális segélyezési rendszernek9 még a nekrológját sem írta meg a középosztály sajtója, mert a súlyos megszorítások a többséget érintették, nem a középosztályt.

A többség – a népi többség – korlátozása csakugyan hathatós: ebben szerepet játszik a munkanélküliek és a prekariátus szervezetlensége és szervezhetetlensége, de éppígy a nép megfosztása a kultúrától: a „csőcselék” jussa a mocskos kertévé, bulvármagazin és gagyi zene, a középosztályé és az egyre tudatlanabb, közönyösebb „értelmiségé” pedig a provinciális és hedonista antipolitika, a rinyálás a „megosztottságról” (értsd: a posztfasisztákkal való békekötés tapintatos szorgalmazása), a hisztizés a „túlpolitizáltság” miatt (noha a valóság a depolitizáltság, a demobilizáció, a már nem is létező pártokkal szembeni összpolgári gyűlölet, ami pusztán csak a gyávaság, a megalkuvás, a behódolás ürügye). Tipikus és általános, hogy a jobboldali államnak a nemzeti burzsoáziát segélyező intézkedéseit „szocializmusnak” és „baloldaliságnak” bélyegzi a baloldalinak csúfolt (valójában neokonzervatív-neoliberális, jobbközép) sajtó.

Holott az „elitek” közötti egyetértés nagymérvű. Azt mondja az Országgyűlés etnokonzervatív elnöke: „[…] Európa nem méltóztatik a saját fiait arra nevelni, hogy dolgozzanak, hanem mindenféle ún. szolgáltató tevékenységekben juttat nekik jövedelmet. [!] De ha ne adj’ Isten ehhez sincsen nagy kedvük, akkor mindenféle munkanélküli- és egyéb szociális ellátásokon keresztül […] elviselhető életnívót tud nekik produkálni.”10 Ez jól rímel Bokros Lajos és Csillag István tirádáira az államfüggő magyarokról, akik mindent a kormányzattól várnak – az előítéletnek csak az emberföldrajzi iránya más.11

Érdekes módon senki sem hívja államfüggőnek az állami költségvetésből – a „stratégiai partnerség” keretében – jutalmazott és buzdított multinacionális vállalatokat, sem pedig a „közbeszerzési eljárások” (haha) közbejöttével állami és európai (azaz: szintén állami) pénzekkel kitömött, a szabad piacon nem is próbálkozó Fidesz-közeli maffiacégeket, amelyek a semmibe vezető, környezetszennyező autópályákat építik a német és japán gépkocsigyártók és a transznacionális kőolajtársaságok számára a dolgozó nép adófilléreiből, viszont az államtól kunyeráló koldusnak föstik le a nem kommersz magyar kultúrát/​tudományt és intézményeit, amelyek állami hozzájárulás híján képtelenek a dolgukat végezni (de persze utóbbiak alig kapnak pár krajcárt, nem úgy, mint a népnemzeti, „organikus” giccsparádé meg a délibábos-dilettáns káprázatkutató intézetek).

Nem, itt csak a nyugdíjasok, a munkanélküliek, az egyedülálló anyák, a betegek, az éhező parasztgyerekek és a menekültek államfüggők – meg a közmegvetésnek örvendő bölcsészek és művészek. „A többség.” Meg „a tömeg”. A liberális középpolgárság osztálygőgje, a konzervatív nagypolgárság nemzeti és osztálygőgje, a szélsőjobboldali kispolgárság faji gőgje sűrűsödik össze az etatizmus szemrevaló, kackiás vádjában. Amelyet az Új Magyar Gárda, a Betyársereg, a Hatvannégy Vármegye Ifjúsági Mozgalom és „néppárti” vérrokonuk, a Jobbik úgy ejt, hogy „segíly” (©kuruc.info). Tájszólásra tekintet nélkül ez a vád azonos – az egyenlőséggel szembeni örök szemrehányás: a gyöngék megsegítése, „a természetes kiválasztás” és a „létharc” (struggle for life) fölpuhítása miatt a mesterkélt, „természetellenes”, „érzelgős” humanizmus és „filantrópia” címére intézett szemrehányás.

Mit kell mindebből a baloldalnak a szívére vennie?

Amennyiben nem tervezzük a kapitalizmus (érték, árutermelés, árucsere, bérmunka, pénz, osztálytársadalom, állami közigazgatás) azonnali megszüntetését – ami még sohasem sikerült, és az esélyek nem lettek sokkal jobbak –, annyiban szerény nézetem szerint arra kell törekedni, hogy a nép átvegye az állam és a tőke fölötti ellenőrzés egy részét. A népjóléti avagy „szociális” ellátórendszer kibővítésének, igazságosabbá és méltányossá tételének legalkalmasabb eszköze ma is a tömegsztrájk (ha van). Tömegsztrájkok és utcai – százezres és milliós – tömegdemonstrációk nélkül nem lenne nyolcórás munkanap, fizetett szabadság, államilag garantált nyugdíj, munkanélküli segély, ingyenes bölcsőde, óvoda, népoktatás és állami egészségbiztosítás. Nem lett volna szociális bérlakásépítés, olcsó tömegközlekedés, népkönyvtári hálózat, ingyenes fölnőttoktatás, szak- és átképzés, gimnáziumi, főiskolai, egyetemi ösztöndíj. (Mert a tömegmegmozdulásokból bontakozott ki az intézményesült munkásmozgalom, amely mindezt kikényszerítette; ld. a belgrádi Mašina munkatársával folytatott beszélgetésemet.)12

Mindezeknek a fönntartása és továbbfejlesztése érdekében a népnek – népen itt egyszerűen a tőkejövedelem nélküli többséget értjük – törvényileg garantált befolyást kell meg- és visszaszereznie mind az országos és a regionális-helyi államhatalomban, közigazgatásban, mind az állami és magántőkés vállalatokban, mind pedig a társadalombiztosítási (népjóléti) rendszerekben, hogy a számára döntő fontosságú (szociális és kulturális) kérdésekben – a parlamenti erőviszonyoktól függetlenül – érvényesülhessen érdeke és akarata.

Az első lépés: beleszólási, egyetértési és/​vagy vétójog a vállalatok vezetőségében a dolgozók képviselete („munkástanács”) számára; a munka- és sztrájkjog demokratizálása; továbbá mindent megtenni azért, hogy eltöröljék a jelenlegi Munka Törvénykönyvét (s az ebbe belenyugvó „sárga szakszervezeteket”13 újakkal váltsák föl).

Az állammal – mind a politikai kormányzással (a törvényhozó, helyben: a rendeletalkotó, valamint a végrehajtó hatalommal), mind az európai, országos és regionális-helyi közigazgatással szemben – újjá kell alkotni a néptribun (tribunus plebis) intézményét, amely (az ombudsmanhoz hasonlóan, de sokkal tágabb hatáskörökkel) az alkotmányban rögzített fölhatalmazás – javaslattételi- és vétójog – révén beavatkozhat a tág értelemben vett népjóléti rendszert (idetartoznék a munkaügy, a közszolgálati bérezés, a munkahelyi diszkriminációnak, illetve a dolgozók társhatalmának, közös döntési képességének a problematikája; a lakásügy, a tömegközlekedés, a várostervezés, a környezetvédelem, az egészségügy; a népoktatás/​szakoktatás) érintő jogszabályok megalkotásába, módosításába vagy eltörlésébe. (Az persze bonyolult kérdés, hogy a „néptribunt”, a nép szószólóját ki válassza meg és hogyan, ám ezt további viták tisztázhatják, s nem megoldhatatlan.) A néptribun népjóléti – valóban igen tágra, bőre rajzolt – hatáskörein túl is marad épp elég harci kérdés a népnek, teszem azt a progresszív adózás, a nem kötelező közmunka, nem is szólva a kormányzati hatalom korlátozásának és ellenőrzésének örök föladatáról, amelynek teljesítésére csak az egész társadalom képes.

Nagyon sajnálatos, hogy – a parlamentarizmus kiüresedése, szétzüllése,14 a demokratikus pártmozgalmak de facto megszűnése, továbbá a méltányos párt- és kampányfinanszírozás kivihetetlensége, a médiabefolyás elkerülhetetlenül egyoldalú jellege miatt – a választások iránt fájó szívvel bár, de érdektelenségünket kell kinyilvánítanunk. (Bár nyilván eleve nem szavazunk tekintélyelvű, fasisztoid vagy korrupt – no jó: botrányosan korrupt – pártokra.) A nép (misera plebs contribuens: a nyomorú adózó nép) pártjainak vagy munkáspártoknak – vagy akár hagyományos, küzdő szellemű, nagy létszámú szakszervezeteknek – a létrehozására nincsen semmi remény. A politikai viszonyokon túl ilyesminek a korszellem se kedvez. A plebejusokat mind a védekező individualizmus, mind az általános csalódottság bizalmatlanná teszi a szerveződés, szervezettség, intézményesülés (képviselet, hatalomátruházás, közvetett népi hatalomgyakorlás) iránt, ezért a „szavazzon rám, én majd elintézem” fölhívás még a kedvezményezett polgárságban sem kelt lelkesedést. Ilyesmivel kísérletezni: időfecsérlés.

Ugyanakkor azonban helytelen volna – a kudarcok folytán – passzívan nézni a formális (alkotmányos-szabadelvű) demokrácia fölszámolását. Igaz ugyan, hogy két jobboldali államkapitalista-járadékvadász (állami funkciókat részrehajlóan privatizáló) klikk érdekvezérelt összetűzése többet használt a médiapluralizmusnak, mint több tucat nagy tüntetés.15 Ennek ellenére világos, hogy – amennyiben megmarad a polgári társadalom és a polgári rendszer – pl. független alkotmánybíróság, erős ombudsman, választott regionális állami szervek, a képviselők függetlenségét és egymás közti egyenlőségét biztosító parlamenti házszabály, befolyásos országgyűlési és helyhatósági ellenzék, arányosabb és méltányosabb választási rendszer, pártatlan(abb), minőségi „közszolgálati” médiák stb. nélkül a „misera plebs” érdekei sem érvényesíthetők; tekintélyelvű féldiktatúrában a tribunátus intézménye se működhetnék.

Ahhoz, hogy polgári rendszerben a rendszer polgári jellege s a fölsőbb osztályok (a kisebbség) aránytalan politikai ereje korlátoztassék, a „polgári demokrácia” (a váltógazdálkodás valószínűségére alapított képviseleti kormányzat) megerősítésére és kiszélesítésére van szükség, ezért a szomorúan kevés és igen határozatlan polgári (liberális) demokrata relatív törvényhozási sikere számunkra sem teljesen közömbös – bár soha többé nem szabad eltompítani az éles világnézeti (sőt: kulturális és esztétikai!) ellentéteket. Valaha a munkásmozgalom nyomása tette lehetővé – a konzervatív polgárság ellenében – a modern polgári demokrácia kialakulását (mindenekelőtt a nőkre is kiterjesztett, általános szavazati jogot), és ma is plebejusok kellenek ahhoz, hogy az emberi jogokat a pozitív jog részévé változtató ENSZ-dokumentumok, nemzetközi egyezségokmányok (beleértve az Európai Unió Alapjogi Chartáját)16 és szerződések új életre keljenek, bár tény, hogy a történelmi munkásmozgalom maradandó, ma is érvényes elvei között ilyesmi nem szerepelt és nem is szerepelhet.

De akkor mégis hogyan lehetségesek ilyen célkitűzések – és nem pusztán stratégiai és „szövetségi” megfontolások – abban a legmélyebb természetét illetően antikapitalista munkásmozgalmi hagyományban, amely a kommunisztikus alapgondolat kulturális kerete?

Az ilyen célok – fontos, hogy ezek a proletariátusnak + a prekariátusnak is az érdekében állnak – helyes megértéséhez a kanti „tiszta érdekhez” kell fordulnunk; a fogalmat Jürgen Habermas rekonstruálta.

„Az általában vett érdek az az öröm, amelyet valamely tárgy létéhez vagy valamely cselekvés képzetéhez kötünk. Az érdek a létezésre irányul, mivel kifejezi a bennünket érdeklő tárgy viszonyát a vágyképességünkhöz. Az érdek ugyanis vagy föltételezi a szükségletet, vagy pedig maga hozza létre.”17 Kant megkülönbözteti az empirikus és a tiszta érdeket. „A jó fölött, vagyis olyan cselekedetek fölött érzett gyakorlati öröm [Praktische Lust], amelyeket az ész princípiumai határoznak meg – tiszta érdek [reinen Interesse]. Az akarat a gyakorlati ész törvényeit tiszteletben tartva cselekszik, a jó iránt érdeklődik, de mégsem az érdekből kiindulva cselekszik.” (Az érzékek érdeke a kellemes és a hasznos iránt „patologikus”, a szükségletekből származik; „az ész gyakorlati érdeke a jó iránt [viszont] szükségleteket ébreszt föl”.)

A népnek – a tőketulajdon nélküli személyek összességének – érdekében áll érvényesíteni azokat a normatív elveket, amelyek a polgári társadalomban a francia forradalom óta „emberi jogok” néven ismertek – akármennyire is támaszkodnak (többnyire öntudatlanul) az osztályegyenlőség és az osztálybéke, a nemi egyenlőség és az etnikai egyenjogúság hamis hipotézisére (ez a föltevés nem a polgári társadalom tökéletlenségei, „torzulásai” vagy fejletlensége miatt hamis: az említett aszimmetriák a polgári társadalom leglényegéhez tartoznak). Az „emberi jogok” elméletéből nem következik az osztály-, nemi és etnikai egyenlőség megvalósítására irányuló cselekedet, mert az elmélet mindezeket hallgatólagosan előföltételezi, ennek folytán ilyen célkitűzésekkel szemben semleges. (A nemi és etnikai egyenlőség nem következik be pusztán a diszkrimináció megszüntetésével.) Ugyanakkor – ha a kapitalizmus megszüntetése nem a program része – a becsületes programnak, amely mindazonáltal a kapitalizmus radikális korlátozását, a tőkés vállalatok és a tőkés állam fölötti népi ellenőrzés megszerzését tűzi ki célul, szükségszerű korlátja és előföltétele az „emberi jogok” tényleges (ez esetben: alkotmányos) érvényesítése, azaz alkotmányjoggá nyilvánítása. Ennek nyílt és egyértelmű elismerése eloszlatja a liberálisok nem oktalan aggodalmát, hogy a kapitalizmus korlátozása a kapitalizmus körülményei között (amihez óriási hatalomra lenne szükség, voltaképpen nagyobb hatalomra, mint amekkora a kommunizmus bevezetéséhez kellene) egykönnyen diktatúrához vezet, mert a magántulajdon korlátozhatatlanságához fűződő érdekek a szokott polgári jogállami-joguralmi keretek között nemcsak erősek, hanem legitimek is – leszorításuk tehát csak illegitim lehet, kizárólag jogkorlátozással (az alkotmányosság megbontásával) válhatnék elképzelhetővé.

Ráadásul – de ezt szerintem el kell fogadnunk, ismét csak a kapitalizmus, a polgári társadalom kénytelen-kelletlen, ímmel-ámmal, üggyel-bajjal elismert keretei között (s ez az elismerés még így is mindössze prudenciális) – a tribunátus bevezetése formailag szemben áll a jogegyenlőséggel, hiszen a szegényeknek többletjogokat biztosít (a görögök ezt nevezték demokráciának). Ez leküzdhetetlen ellentmondás.18 A „szociális demokrácia” alkotmányos garanciái a polgári társadalomban, a polgári jogállamban szükségképp logikai és társadalmi feszültséghez vezetnek – szemben az esetleges egalitárius (egyenlősítő) kormányintézkedésekkel, amelyek (bármennyire üdvösek, ha sor kerül rájuk) nem módosítják az állam szerkezetét és nem kezeskednek az egyenlőség fönnmaradásáért, hiszen más színezetű kormányok által visszavonhatók. El kell ismernünk, hogy egalitárius kormányzatok hosszú távú fönnmaradása fölöttébb bizonytalan a hierarchikus osztálytársadalmakban, márpedig a polgári társadalmak ilyenek. A kapitalizmusban a gazdasági-szociális-kulturális-politikai, továbbá nemi és etnikai egyenlőség s a vele járó osztálybéke kizárólag az osztályharc alkotmányos kiegyensúlyozásától várható, és csak bizonyos mértékig. (És ez az egyenlőség még nem jelenti sem a fölvilágosító, sem a marxi értelemben vett emancipációt. Az egyenlőség definíciója egyszerű, különösen, ha a meghatározás minden idők egyik legnagyobb géniuszától származik: az egyenlőségen azt kell érteni, hogy „vagyon tekintetében […] egyetlen polgár sem olyan gazdag, hogy egy másik polgárt megvásárolhasson, és egyetlenegy sem olyan szegény, hogy kénytelen legyen eladni magát”.19 Ezt a kritériumot a kapitalizmus – ha Marx jól látja, márpedig alighanem élesen látja – nem elégítheti ki.)

Nem kétséges, hogy evvel szemben is fölmerülnek liberális aggályok. Az alkotmányos-szabadelvű demokrácia mai hivatalos doktrínája szerint egyedül a magántulajdon korlátozatlansága biztosíthatja az életformák pluralitását, a személyi függetlenséget és a szüntelen aleatorikus-sztochasztikus változást, a rögzült tekintélyek állandó föllazítását – s ezt a korlátozatlanságot a magas adók se szüntetik meg, hiszen az adók (a polgári társadalomban) nem jelenthetik a tulajdon törvényes elkobzását: bizonyos mértéken túl nem lehet adóztatni. A tribunátus (bármi legyen is a konkrét közjogi megoldása) előjogot jelent a szegények számára – s a többség rögzített előjogai is előjogok.

✻

A képviseleti kormányzat szemmel látható rothadása elviselhetőbb lenne, ha volnának megkérdőjelezhetetlen integritású intézmények, amelyek nem szolgálják ki a jobboldali/​szélsőjobboldali végrehajtó hatalom intencióit – ilyen(ek) kellene hogy legyen(ek) az Alkotmánybíróság, a Kúria, a Legfőbb Ügyészség, a Számvevőszék, az Ombudsmani hivatal, a Versenyhivatal, a Tudományos Akadémia, a nagy egyetemek, a kutatási és művészeti közalapítványok, a közszolgálati médiák és í. t. (És persze haladéktalanul vissza kellene állítani a társadalombiztosítási önkormányzatokat – javított kiadásban.)20 Ezeknek az intézményeknek az integritása – számos kiváló tisztségviselő erőfeszítései ellenére – sajnos nem tekinthető bizonyosnak.

Ámde kérdés, hogy megmarad-e egyáltalán Kelet-Európában az a polgári társadalom, amellyel máskülönben harcban (békés állóháborúban) állunk, s nem teszik-e tönkre még ezt is az „osztályharc fölülről” olyan beteges jelenségei, mint az uralkodó osztály legerőteljesebb hatalmi frakcióinak a legszegényebbek, a romák és a nők, a melegek, a menekültek/​bevándorlók, a zsidók, a „külföld” mint olyan és a nemzetközi polgári jogintézmények elleni hadjáratai. Ezeket a hadjáratokat annál veszedelmesebbé teszi a „perverz újraelosztásnak” az az agresszív alakváltozata, amelynek keretében az informális érdekcsoportok által „megszállt” nemzetállam egyszerűen – ellenszolgáltatás nélkül – átnyújt vállalatokat és (túlárazott közbeszerzéseknek álcázva) óriási pénzösszegeket ugyanezeknek az érdekcsoportoknak, amelyek nem a piacon működnek, hanem állami beszállítókként biztos jövedelemre tesznek szert az adófizetők fabatkáiból. A cégek versenyét nem a piac dönti el, hanem a kormányzó klikk kegye – többek között ez az általános drágaság oka. Itt nem hagyományos korrupcióról van szó (amelyben vállalkozók államhivatalnokokat vesztegetnek meg), hanem a piac politikai manipulálásáról, amelyet a főhatalmat gyakorló klikk jogszabályokkal legalizál. A főhivatalnok és a korrupt üzletember itt gyakran egy és ugyanazon személy. Az állami zsebéből átteszi a zsozsót a magánzsebébe, teljesen törvényesen.

Tehát itt nem „államosítás” folyik – amiről s ami ellen liberális barátaink deklamálják dörgedelmeiket –, hanem állami funkciók bizonyos tőkés érdekcsoportok javára történő értékesítése (privatizálása), ahol a funkciókat az állam működteti költségvetési forrásokból, a profit azonban a politikailag kiváltságolt magántőkés érdekcsoportok számláira érkezik: ez kettős kizsákmányolás!

Szerencsétlenségünkre vannak olyan autentikusan baloldali értelmiségi csoportok, amelyek készpénznek veszik ezt az „államosítással” kapcsolatos liberális tévedést, és azt képzelik, az Orbán-rezsim (németül már megszületett az Orbánisierung, lengyelül az orbanizacja kifejezés, komoly lapok használják; hogy is kell ezt majd ragozni? „Macedónia koszovói mértékben leorbánosult”, vagy inkább „elorbánizálták”, esetleg „boszniai mintára orbánosodott szét”?) „nemzeti” kapitalizmusával – „hibái” ellenére – mégiscsak szembeszáll a globális kapitalizmus hegemón erőivel. Ez dőreség. Mindössze annyi történik, hogy az államot széttördelő, a polgári közigazgatást és igazságszolgáltatást pusztító rezsimet vezető (regionálisan, nemzedékileg és politikailag is körülhatárolt) magántőkés érdekcsoport – hatalmi monopóliumával visszaélve – leszedi a sápot. Ez nem egyszerű korrupció, nem államkapitalizmus, még csak nem is „gazdasági nacionalizmus” (hol vannak itt védővámok?), hanem antiegalitárius államtalanítás – bár nem a színtiszta piaci logika, hanem a magáncélú kisajátítás logikája szerint. Ennek előzményei föllelhetők a két világháború előtti Kelet-Európában, s hasonló folyamatok kezdődtek el a „létező szocializmus” (tervező államkapitalizmus) végóráiban is, csak nem ilyen centralizáltan. A profitot a piacon realizálják, de nem teljesen a piacon osztják el, így tőkés vállalatok hanyatlásnak indulhatnak pusztán azért, mert – politikai és személyi ellentétek miatt – valamely cégcsoporttól megvonják a kormányzattól származó privilégiumait. Az adófizetők egyrészt mint megrendelők finanszírozzák a kegyelt vállalatokat, másrészt mint fogyasztók és fölhasználók fizetik a vállalati nyereséget: ez önkényen alapuló hiperkapitalizmus, amely korábban csak különleges területeken volt észlelhető tőkés országokban, mint a fegyvergyártás és a katonai objektumok építése. A kormányzat gazdasági beavatkozással növeli a kizsákmányolási rátát, az így keletkező szupraprofit pedig az államot nem joguralmi, hanem informális-önkényes eszközökkel vezető klikket gazdagítja. De ne túlozzunk: ez a gazdaságnak csak kisebb része; rajta kívül a kapitalista piaci szokvány uralkodik.

Itt a nép nem pusztán anyagi veszteséget szenved el, hanem elveszti az államát – elveszti a „közjóba” és a „közérdekbe” vetett hitét is, amelyen a mai kelet-európaiak már röhögni se tudnak –, miáltal elveszti nemcsak a polgári társadalomban eleve erősen korlátozott politikai befolyását, hanem az ellenhatalmát (az ellenhatalom lehetőségét) is, ami csak a nem esztelenül részrehajló jogállammal szemben lehetne hatékony.

Egyszóval: a proletár és prekárius népnek paradox módon nem lehet közömbös, mi történik ellenségével, a polgári jogállammal. Ezért ilyen bonyolult – már legalább 1848 óta – a baloldali politika. Tudjuk, hogy emiatt milyen ellentétes végletekbe ragadta ezt a politikát a XX. század. Hiszen 1917–1923 kommunista alapeszméi megmaradtak utópiának, aztán mind a bolsevik, mind a szociáldemokrata típusú államkapitalizmus megbukott, a mindezt világosan látó szekták pedig megmaradtak szektáknak. Az újból egyre népszerűbb marxizmus pedig nem a proletármozgalom tudománya és fogalmi költészete, hanem antikapitalista kritikai műfaj és – sokszorosan tagolt – intellektuális áramlat, amely valóságos mozgalomhoz nem kapcsolódik, hiszen ilyen mozgalom nincs.

✻

De azért van vigasz: a szerényen antikapitalista baloldalnak akadnak – régi és új – politikai föladatai, amelyek a nép számára fölöttébb kedvezőtlen jelenlegi viszonyok között is értelmesek és elodázhatatlanok. Ezek a föladatok nem a polgári politikán belül értelmezendők – a főhatalom megszerzése nemcsak kilátástalan, hanem a tanulságok fényében nem is kívánatos –, de egyelőre a polgári jogállam hatáskörében.21 Ezen a terepen a tendenciájában (nem a valóságában) emancipatorikus jellegű, a proletariátus és a prekariátus osztályhelyzetét, relatív súlyát intézményesen javító ellenhatalom létrehozására kell és lehet is törekedni. Ez a nép „tiszta érdeke”. Ennek a törekvésnek a sikere, ha lesz, még nem a „szocializmus”. Csak megerősítené a létező rendszer demokratikus elemét – amely csak az egyik, jelenleg alig létező építőköve az egésznek. És még ennek is elejét veheti a fajgyűlölet, az etnicizmus, a sovinizmus, az antiszemitizmus, a xenofóbia, az iszlamofóbia, a nőellenesség (antifeminizmus), a homofóbia – mindezek a mostani rendszer egyenlőségellenes, hierarchikus és elnyomó mozzanatait „passzív ellenforradalommá” változtathatják, nem kizárt, hogy széles népi részvétellel. Nem lehetetlen, hogy a megtévesztett nép jelentős szerepet vállal önmaga legyőzésében és kisemmizésében. Nagy-Britanniától Macedóniáig és Dél-Afrikáig (ahol rasszista erőszak sújtja a fekete bevándorlókat, akiket a többségi fekete fajüldözők lenézően „afrikaiaknak” neveznek!) ennek számos fenyegető jele látszik. Ezeknek az ügyeknek a tekintetében olykor a liberalizmus balszárnya – ugyan mindig bizonytalan és megbízhatatlan – szövetséges lehet. Bár nyilván még ennyire se szövetséges a nyugati imperialista hegemónia kritikájában, a kizsákmányolt, éhen halasztott keleti és déli népek iránti maradéktalan szolidaritásban és számtalan más ügyben, nem szólva az Európai Unió negatív szerepéről Kelet-Európa számos problémáját illetően, amit kitűnően illusztrál Görögország ügye meg az egész balkáni krízis. (Természetesen nem tagadható, hogy a magyarországi szegénység és mélyszegénység föltárását liberális szociológusok és írók végezték el: nélkülük minderről semmit se tudnánk. Semmilyen világnézeti ellentét nem késztethet bennünket hálátlanságra – és füllentésre. A radikális baloldal száz éve gyűlöli a „haladó értelmiséget”, a liberálisok pedig nevetnek a marxistákon: ez politikai-pszichológiai értelemben nem meglepő – a tőkés világrenddel szembeni ingerült megvetés meg a polgári „meliorizmus” nyilván nem egyeztethető össze –, de engem személy szerint ez hidegen hagy.)

Tudom, hogy a „munkás” és a „paraszt” politikailag inkorrekt szólásforma lett, de az emancipációs és/​vagy ellenhatalmi harc hagyományos szubjektuma az említetteken kívül mégiscsak a fehér és heteroszexuális munkásság és parasztság (ezt Magyarországon eufemisztikusan „a vidéknek” szokták nevezni), azaz a proletariátus, a prekariátus és az underclass (a szubproletariátus). A kis létszámú, habozó és civakodó baloldali (értsd: antikapitalista, polgárellenes, rendszerellenes) értelmiség önazonosságának kulcsa – ha szabad magamat ilyen régimódian kifejeznem – a hűség a néphez.

Bármiféle kritikai stratégiának csak ez lehet az alapja; akkor is, ha hedonista-nihilista fiatal polgárok számára abszurd és nevetséges.

A föladat – s a belőle fakadó vigasz, amely nem érzelgés, hanem munkaterv – főleg abban áll, hogy létre kell hozni (kezdetben természetesen csupán mikropolitikai szinten) azokat a mozgalmakat, amelyek meg fogják teremteni (a végcél föladása nélkül, mert a végcél nem semmi) a polgári társadalmon belüli ellenhatalmat (a tribunátust), az „orbánizációval” ellentétes irányban megbontva – de nem pusztán informális, hanem alkotmányos erővel – a polgári jogállam egységét. A közszabadságok liberális híveinek megnyugtatására: az ellenhatalom nem növeli, hanem csökkenti az állam összhatalmát. (A hatalommegosztás és a szabad nyilvánosság liberális-demokratikus alapelve is hasonló logikát követett, történelmi hanyatlása miatt azonban már kevéssé hatékony. A demokrácia megújításához új elvekre, intézményekre, gyakorlatokra lesz szükség.)

Az autoritárius és represszív polgári állam egységének megbontását a voltaképpeni demokratikus (népi) elemek bevitelével csak intenzív – szociális és egalitárius – tömegmozgalmak vihetik végbe. A munkahelyeken és az utcán. És csakis akkor, ha ez illúziók nélkül történik: a tőke és a tőkés állam abszolút hatalmának a korlátozása nem „szocializmus”, még akkor se, ha ennek a korlátozásnak kiharcoljuk a permanens alkotmányos biztosítékait. Evvel csak annyit lehet elérni, hogy a proletariátus és a Gramsci értelmében vett „szubaltern osztályok” ismét tevékeny szereplőivé váljanak az alapvető és állandó konfliktusnak, és újjászülessék a kontrahegemonikus „adversary culture” – ez utóbbinak a kezdetei már megfigyelhetők, ha nem is Magyarországon (bár aprócska jelek már itt is föl-föltűnnek).

A liberális kollégák nevetni szoktak rajta, hogy a pillanatnyi magyarországi rezsim „polgárinak” és „nemzetinek” titulálja magát. De ajánlatos lesz, hogy az ajkukra fagyjon a mosoly: a nemzeti burzsoázia előnyeinek maximalizálása rövid úton lehetséges az állam kifosztása révén, ami nem „államosítás”, hanem ennek az ellenkezője. Rezsim ennél polgáribb már nem is lehet. Amikor a burzsoá állam „közmunkás” éhbérért „foglalkoztatja vissza” (!) már a tanárokat is (a „közmunka” egyébként: közvetett bércsökkentés), s egyben kedvezményekkel, hitelekkel, állami megrendelésekkel „serkenti” a tőkés társaságok beruházásait, akkor osztályelkötelezettsége nem vitás. Amikor rasszista uszítással legitimálja – igen sikeresen – a népjóléti rendszer fölszámolását, ez az elkötelezettség szintén napnál is világosabb. Ezeket az európai rezsimeket csak a háború – polgárháború, etnikai háború, nemzetállamok közötti háború – mentheti meg a radikális változástól, ezért ma a béke (amelyre a fő veszélyt az eszement nyugati, főleg amerikai külpolitika jelenti, amelynek a keleti-déli ellenfelei, de szövetségesei is iszonyúak) a radikális demokratikus és egalitárius átalakulás legfőbb föltétele. Következésképp – eltérően a kelet-európai liberálisoktól és a nyugati konzervatívoktól – nem szabad fölülnünk az egyébként önmagában is helytelen orosz- és arabellenes uszításnak, a primitív iszlamofóbiának; ezért is aggasztók az olyan tünetek, mint Michel Houellebecq szalonrasszista ponyvaregényének22 sikere minden „oldalon”.

És arról sem szabad megfeledkeznünk, amiről a liberális médiahegemónia folytán – amiről nem valami összeesküvés tehet, hanem az, hogy az értelmiség több mint háromnegyede liberális – a sajtó meg az internet többnyire hallgat: az elnyomás paradigmája az osztályuralom (beleértve a néptömegek iránti megvetés domináns politikai kultúráját), amin nem javít, csak ront az, hogy a proletariátus (és nagyszámú történeti utóda) immár nem politikai szubjektum, nincs saját politikája és nincs saját morális identitása. Ezt nem lehet újraalkotnunk „fölülről”; kénytelenek vagyunk ennek hiányában működni, de minden lehető alkalmat meg kell ragadnunk a nép mozgósítására, a „misera plebs contribuens” autonómiájának fokozatos kialakítására, az új demokratikus hatalommegosztás érdekében.

Ne búsuljatok: nagy munka vár ma reátok, állnak még a paloták.23’24

Biopolitika és osztálypolitika
(2015. augusztus 31.)

Tizenegy esztendővel ezelőtt írtam a „kétféle jobboldalról”.1

Magyarországon kétségtelenül kétféle jobboldal van azóta is: az egyik az idegennek tekintett népek, „fajok”, felekezetek, szexuális orientációk zavarosan definiált tömkelege ellen képviseli az egyenlőtlenség politikáját (osztályelfogultságát nem vallva be, hanem etnicizálva és rasszosítva az „alsóbb néposztályokat” a maga fantáziáiban); ilyesfajta kormányoz jelenleg, és van – a nyílt szélsőjobboldallal feszélyezett és feszengő szövetségben – amolyan posztfasiszta2 társadalmi- és véleménytöbbségben.

A másik jobboldal – amelyet provinciális közéletünkben igen helytelenül „balliberálisnak” meg effélének titulálnak – a maga ún. piaci fundamentalizmusának következtében elfogadja, sőt: magasztalja a társadalmi-, pl. jövedelmi- és státuszegyenlőtlenséget, amelyet a „versenyképesség” álnevű civilizációs eszmény alapföltételének tekint.

(Ez a – médiákban nagyon erős – fölfogás nem vallja be etnikai elfogultságát; hogy mélységes soviniszta megvetést tanúsít a görögkeleti-ortodox hagyományú népek: az oroszok, görögök, románok, szerbek mint „a naptalan Kelet” [Bizánc! Balkán!] iránt, és többnyire kritikátlan csodálatot a nyugat-európai és észak-amerikai államberendezkedések és állítólagos „mentalitások”, ám különös előszeretettel a legszélsőségesebb neokonzervatív tendenciák iránt. Mindeközben azt képzeli – tévesen –, hogy antirasszista és antietnicista, pedig dehogy. A Sziriza kormányzásának válsága és veresége idején a „balliberális” – valójában radikálisan jobboldali – mainstream médiák a görög néppel, nemcsak a görög baloldallal szemben mutatták ki foguk sovén, fajgyűlölő fehérét.)3

De amint van biopolitikai és osztálypolitikai jobboldal (számtalan, ám jórészt rejtett közös vonással), vele szimmetrikus ellentétben van biopolitikai és osztálypolitikai baloldal is.

Ennek a világszemléleti és politikai térképét kell fölrajzolnom néhány – erősen egyszerűsítő – vonással.

A biopolitikai baloldal

A kelet-közép-európai helyzet sajátosságai folytán (hiszen pl. Lengyelországban és Magyarországon jóformán nincs többé parlamenti, helyhatósági, szakszervezeti, azaz „hivatalos”, képviseleti baloldal vagy balközép) pillanatnyilag csak a biopolitikai baloldal látható – hiszen a közvélemény zöme a prekariátus és az underclass (szubproletariátus) állapotát, az ún. mélyszegénységet kvázi etnikai kérdésnek tekinti (hamisan).

A biopolitikai baloldal azokat az egyenlőtlenségeket veszi célba, amelyek még a kapitalizmus előtti rendi (vagy kasztos) társadalmakból származnak. Ilyen mindenekelőtt a nők alávetettsége és elnyomása, máig másodrendű szociális helyzetük, továbbá redukciójuk a magánélet (az „otthon”, az oikosz, a biológiai reprodukció) szférájára, szimbolikus és valóságos kirekesztettségük az agoráról, létük és mibenlétük visszametszése a szexualitásra. Ilyen a nyíltan homofób hivatalos kormánypolitika, az LMBTQ+ csoportok hátrányos megkülönböztetése és az ellenük irányuló pszichológiai terror, amelyben a civil társadalom megtévesztett, félrevezetett része is ludas, akárcsak a rasszista jelenségekben. Ilyen a „faji” megkülönböztetés, a sötét bőrű „honi” kisebbségek elleni széles körű, hivatalos és nyilvános diszkrimináció (ennek legradikálisabb formája a cigányellenes neonáci terrorizmus, aminek még a nevét se merik kimondani), újabban a menekültekkel és bevándorlókkal szembeni adminisztratív, rendőri-katonai és informális politikai terror, továbbá a „hagyományos” sovinizmus a szomszéd népekkel szemben, ami még a XIX. századi Magyarország akkori nemzetiségeivel szembeni brutálisan elnyomó és diszkriminatív állampolitikájából ered: akkoriban ez világbotrány volt, még Tolsztoj is tiltakozott ellene.4 (Ugyanazokban az államfogházakban ültek nálunk a liberális csodaként magasztalt kettős Monarchia idején a magyarországi szociáldemokrácia és a nemzetiségi – főleg román és szerb – mozgalmak vezetői, többnyire Vácott.) Ilyen a változatlanul vehemens és mindent megmérgező, néha álcázott, de többnyire nyílt antiszemitizmus. Akár a fasiszta korszakban: kormánytényezők a baloldalt zsidózzák („LEzsidózzák”): a baloldal – mondják – genetikailag idegen, értsd: zsidó. Az újságírók „Soros György újságírói”, értsd: zsidók vagy zsidóbérencek. Ilyen az idősekkel szembeni diszkrimináció és öncenzúra nélküli, önfeledt társadalmi megvetés („nyuggerek” stb.), ilyen a gyerekek autonómiája és méltósága elleni oktatási-pedagógiai merényletsorozat, ilyen a széles körű közönnyel fogadott gyermekbántalmazás, gyermekszegénység és alultápláltság, az időskori nyomor – vagyis a nemzedéki/​életkori represszió és egyenlőtlenség.

A biopolitikai (elsősorban feminista és antirasszista) baloldal szembeszáll a természeti-biológiai különbségeknek – a kapitalizmusra jellemző – strukturális egyenlőtlenségekké változtatásával. A kormányzó radikális jobboldal avval vádolja (alaptalanul) a biopolitikai baloldalt, hogy „nem ismeri el” a különbségeket (innen a „Gender studies” elleni alpári és műveletlen, tudatlan és értetlen hisztéria, a nem létező „dzsenderelmélet” áltudományos „cáfolata”, meg a többi fölháborító és megvetendő ostobaság). A szóban forgó különbségek többnyire természeti-biológiai jellegűek, ámde a rájuk épített társadalmi egyenlőtlenségek konstruáltak, politikailag intézményesítettek – tehát politikai eszközökkel lebonthatók és megszüntethetők.

Eszünk ágában sincs „semlegesíteni” pl. a nők és férfiak közötti különbséget, amely annyi gyönyörűség, izgalom, ihlet, boldogság és szabadság forrása, szemben a nők és férfiak közötti egyenlőtlenséggel, amely viszont megannyi boldogtalanság, szívtelenség, szolgaság, neurózis, gyűlölködés, igazságtalanság, szenvedés kútfeje.

Azért tapasztalható némi (vonakodó) tolerancia a biopolitikai baloldallal szemben a (helytelenül) „balliberálisnak” fölcímkézett, „európai”, „nyugatbarát”, EU- és NATO-párti jobboldal körében – amely jobboldal, ismétlem, a görögkeleti-ortodox hagyományú kelet-európai népekkel, szomszédainkkal és sorstársainkkal szembeni sovinizmust nem tekinti annak, ami, s azt hiszi magáról, hogy antinacionalista és antietnicista, ami nem igaz –, mert a biopolitikai baloldal (látszólag) érintetlenül hagyja a kapitalizmust.

Úgy tetszik, hogy a fasizmus előtti tőkés rend meghaladta a régi – rendi vagy kasztos – társadalmi rendszerek biopolitikai hierarchiáját, amelyben a nemes és a közrendű, az őslakos és a jövevény, az államvallás híve és az eretnek (hitetlen, pogány), a nő és a férfi, a pap (a szellem) és a laikus (a test) stb., azazhogy az úr és a szolga között értékkülönbséget tételeztek föl. Ezt az „emberi jogok” forradalmi származású, egyre kiterjesztettebben értelmezett elmélete hatályon kívül helyezte, a liberális-demokratikus gyakorlat pedig igyekezett megsemmisíteni. Ebben – visszaesések ellenére – a polgári társadalom ideig-óráig nagy sikereket ért el, bár a kapitalizmus egyik életelemének, a gyarmatosításnak (s az evvel összefüggő modern, fekete rabszolgaságnak) a patkánymérge, mint láthatjuk, az imperializmus-kolonializmus formális fölszámolásának ellenére máig hat.

Úgy tetszhetnék tehát, hogy a biopolitikai baloldal NEM antikapitalista – ezért moshatja össze a kormányzó biopolitikai (sovén-etnicista-rasszista-nőellenes-homofób) jobboldal a másik, az „eurofil”, hiperkapitalista, piacbálványozó jobboldallal. A kettőt a „liberális” közös fedőnevén azonosítják (tévesen, ám sikeresen). A magyarországi és erdélyi közbeszéd is „liberálisnak” nevez minden antirasszistát és feministát – ez régi trükk: a „liberalizmus” és a „szocializmus” (kommunizmus) „egylényegűségének” állítása tipikus és explicit náci örökség (előzményei a francia és német-osztrák ultrakonzervatív, antiszemita szélsőjobboldalon, még a XIX. században).

De nem jogos-e mégis ez az azonosítás, tekintet nélkül mocskos, vérfoltos eredetére?

Természetesen nem jogos. És nemcsak azért nem, mert a kapitalizmus – a náci, fasiszta korszakban – kielégítően bebizonyította, hogy „fajokkal”, etnikumokkal, felekezetekkel, társadalmi nemekkel (gender), szexuális orientációkkal, testi és szellemi fogyatékosokkal, mozgássérültekkel, sőt: egész népekkel szemben olyan intenzívvé tudja fokozni a biopolitikai diszkriminációt, amilyenről az arisztokratikus régmúlt nem is álmodhatott (noha a genocídiumot azért nem a polgárság találta föl: a népirtás minden hierarchikus társadalom jellemzője, az ókorban is művelték. Ám ebben a kapitalizmus se kivétel. Sőt. Auschwitz a kapitalista biopolitika csúcspontja.)

Ugyanakkor nyilvánvaló, hogy a második világháború (a fasizmus első világtörténelmi veresége) utáni nyugati, liberális kapitalizmus a gazdag és fehér centrum területén – továbbá a Szovjetunió, a Kínai Népköztársaság és a nemzeti fölszabadító mozgalmak nyomása alatt bizonyos korlátozott mértékben másutt is – hajlandó volt (mint látni fogjuk, nemcsak biopolitikai tekintetben) egalitárius (egyenlőségelvű) reformokra. Egy ideig.

Az ellenhatalom bukása után

Ámde az is nyilvánvaló, hogy a kapitalizmus addig volt hajlandó ilyen reformokra, ameddig fönnállt az ellenhatalom és az ellenkultúra: azaz megvolt a – szociáldemokrata, kommunista, kisebb mértékben anarchista – nemzetközi munkásmozgalom (és külső fenyegetésként a szovjet típusú újraelosztó-bürokratikus-tervező államkapitalizmus), illetve megvolt az embermilliókat magával ragadó marxizmus és a komoly riválisként megmutatkozó szocialista és kommunista művészeti kultúra (ma a marxizmus szinte csak a művészetben, filozófiában, társadalom- és gazdaságtudományban komolyan vehető vetélytárs, noha sajátos módon az egész világon csak Kelet-Közép-Európában még erről sem tud a közönség; a marxizmus most először nem az alávetett osztály magaskultúrája, ami annak idején a világtörténelmi nóvuma volt – hiszen a munkásmozgalom politikailag szunnyad).

A biopolitikai egalitarizmus a jelenkori kapitalizmusban lehet legitim rendszerellenzéki politika, de csak politika. Lehetnek akár jogilag kodifikált sikerei, de társadalomátalakítási mintaadóként nem funkcionálhat. A munkahely és a lakóhely elválasztása pl. – a modern kapitalizmus egyik szükségszerű előföltétele – a represszív családmodell és a férfi/​nő egyenlőtlenség alapföltétele is; és a társadalmi reprodukció és a biológiai reprodukció (fogalmi és politikai) elválasztása ugyanezt állítja elő, a kapitalizmus számára pedig ez is nélkülözhetetlen. Elvben lehetséges törvényi úton kikényszeríteni az „egyenlő munkáért egyenlő bért” normájának érvényesítését, de a társadalmi munkamegosztás – a női munkaerő aránytalan elhelyezkedése bizonyos munkakörökben, foglalkozásokban, beosztásokban, továbbá a háztartás és gyermeknevelés terheinek egyenlőtlen elosztása és í. t. – ebből csakhamar rossz tréfát csinál. A termelőmunka középponti szerepe a kapitalizmusban lehetetlenné teszi a tőke–munka kontinuumból kiesett populációk (prekáriusok, munkanélküliek, szubproletárok, képzetlenek, betegek, fogyatékosok, idősek, s a mindezek körében fölülreprezentált etnikai kisebbségek és nők) jövedelmi, kulturális, tekintélyi és képviseleti egyenlőségét – még ún. progresszív adópolitika és esélyteremtő újraelosztás esetén is, sőt még akkor is, ha megvalósul a mindenkinek hozzáférhető oktatás, egészségügy, művelődés utópiája –, s ez tartja fönn a biopolitikai egyenlőtlenséget. Szükségképpen.

A biopolitikai baloldal – ha elválik a pusztán karitatív és morális tevékenységet folytató, „haladó polgári” csoportoktól, és csakugyan politikai jellegűvé lesz – nem lehet más, csak antikapitalista.

Ez – a valódi baloldal gyöngesége miatt elterjedt előítélettel szemben – nem jelenti a „haladó polgári” (liberális) reformizmussal szembeni közönyt. Csak az illúziók hiányát. Az Egyesült Államokban fönnáll a strukturális rasszizmus, a „faji” szegregáció: a feketékkel szemben továbbra is masszív és szisztematikus a rendőri erőszak, számukra megmaradt a gettó és a tömeges nyomor, láthatók az évszázados elnyomás, diszkrimináció és gyűlölet miatt kialakult szociális és kulturális patológiák is – ebből azonban korántsem következik, hogy a polgárjogi (jogegyenlőségi) törvényhozás, az egalitárius-emancipáló bírói gyakorlat, a fölvilágosító (antirasszista) nevelés és önnevelés fölösleges volt vagy egyenesen kártékony.

Idáig juthat el a liberális program – az emancipatív jogrendszer és a represszív társadalmi viszonyok kiáltó ellentétéig –, ami nem kevés, de nem elég.

Még kevésbé valószínű „a polgári progresszió” sikere Kelet-Közép-Európában: hogyan is volna elképzelhető az integratív-emancipatív iskolarendszer és a mindenkit óvó-gyógyító, egalitárius egészségügy a nyersen elnyomó, kihívóan egyenlőségellenes, a polgári osztályönzést megtestesítő, etnicista5 és fajgyűlölő, autoritárius kleptokrácia körülményei között? Hazánkban a hátrányos megkülönböztetés jogdogmatikailag még úgy-ahogy fönnálló tilalmának érvényesítése ma már csak egy-egy lelkiismeretes, jóindulatú bíró kegyétől függ – föltéve, hogy a polgárjogi (jogvédő) NGO-knak még van pénzük és energiájuk pörölni.

A baloldalnak azt is tudnia kell, hogy a „liberalizmus” elleni szüntelen rágalom- és gyűlöletkampány – amelyet a prefasiszta sötét reakció már a XIX. század vége óta szervez, s a XXI. század elején a posztfasiszta sötét reakció folytat – semmi egyéb, mint A RASSZIZMUS ÁLNEVE (nálunk ebben főszerepe van az antiszemitizmusnak, Nyugaton ez az elem nem annyira erős; egyébként a dolog mindenütt azonos). Ennyiben ez azokat is érinti, akik nem liberálisok; a rég megszűnt SZDSZ-t mocskoló, állandó posztumusz gyalázkodás sem más, mint „kódolt” (világosan kibetűzhető, ugyanakkor zűr esetén letagadható) fajgyűlölet, illetve a jogegyenlőség, a biopolitikai emancipáció heves – és olykor elmekórtani magasságokba emelkedő – ellenzése. A kormányzó jobboldal a liberalizmuson túllépő biopolitikai baloldalnak még a puszta létezését sem észlelte, de erre máris rendelkezésre áll a „kommunista” és „internacionalista” vád, amelyet nem lesütött szemmel, hanem dacos, kihívó csakazértis-büszkeséggel fogunk majd üdvözölni, a fűzfán fütyülő rézangyalát.

Nyilvánvaló, hogy semmilyen egalitárius politika – beleértve a szociáldemokrata vágású reformizmust – nem folytatható a szokásos európai alkotmányos keretek között.6 Ám az alkotmányos keretek megbontása (akár az általam javasolt gondolatkísérlet nyomán, akár másként) se lehetséges az osztályharc körülményeinek átformálása nélkül.

Miért csak a biopolitikai baloldal látszik?

A „baloldal” intuitív fogalma a mai Magyarországon szinte kizárólag biopolitikai. Ami ezen fölül van, azt a neoliberális-neokonzervatív médiahálózat és a – finoman szólva – etnokonzervatív (posztfasiszta) állami propagandagépezet az „etatizmus”, az „állami beavatkozás” és „az elavult népjóléti rendszer” tartalom nélküli képzetei alá rendeli. (Megfeledkezve arról a csekélységről, hogy a „jóléti állam” Nyugaton az 1970-es, Kelet-Európában pedig az 1990-es években szűnt meg – ez a burzsoá ellenforradalom egyik legnagyobb vívmánya! –, holott persze az se volt „szocializmus”, de még színtiszta államkapitalizmus se.)7 A neoliberális „ellenzéki” sajtó baloldalinak csúfolja az Orbán- vagy Kaczyński-féle rezsimeket, amikor különféle stratégiai megfontolásokból „államosítanak” (azaz kivásárolnak) egy-egy céget, mintha ez azonos lenne vagy lehetne minden tőkés vállalat ellenszolgáltatás nélküli kisajátításával (szocializálásával), amely a leninista-bolsevik rendszerek jellemzője volt (s amelyhez hozzáadódott a kisárutermelésnek, az ún. családi vállalkozásoknak, azaz a kisparaszti birtokoknak, a kisiparnak, a kiskereskedelemnek a fölszámolása), ahol a piacot a népgazdasági tervezés meg a normatív-egalitárius újraelosztás (amúgy sikertelen, az egyenlőtlenségeket újjászülő, de a mainál persze ezerszer méltányosabb) rezsimje váltotta föl. Ebből persze főleg annyi derül ki, hogy valójában a (mostanság mind a Magyar Nemzetben, mind a Napi Gazdaságban, mind a Népszabadságban [tévesen] „populistának” leprázott) voltaképpeni baloldalt vagy a tekintélyelvű féldiktatúrát utálja-e jobban a neoliberális „ellenzéki” médiaháló. (Az előbbit. De bennünket inkább csak megvetnek, mert a tényleges baloldalnak szinte alig van ereje és befolyása.)

Ugyanerre szolgál az Orbán-rezsim szünet nélküli összemosása a Kádár-rezsimmel, ami alpári hazugság: egyiket se kedveljük, de ettől még nem egyformák.

Felejtsük most el ezeket a rágalmakat és (többnyire szándékos) félreértéseket, félremagyarázásokat. Itt most nem fogom rekapitulálni az osztályelméletemet.8 De mindenképpen szükséges különbséget tennünk az „osztályegyenlőség” szociáldemokrata és „az osztály nélküli társadalom” kommunista (és anarchista) ideálja között.

Egészen elvontan és sematikusan: az „osztályegyenlőség” ideálja a forgalmi szférára koncentrál, az elosztási viszonyokat akarja megváltoztatni. Itt most nem taglalhatom a szociáldemokrácia (lenyűgözően érdekes és Magyarországon ismeretlen) történetét, de ennyi megjegyzendő: a szociáldemokrácia történelmi jellege az alapelvekkel (amelyek forradalmiak voltak) ellentétben alakult ki, és a „polgári demokrácia” keretében (alkotmányos-szabadelvű jogállam, parlamentarizmus: később visszatérek rá, miért helytelen ezt „demokráciának” nevezni) megkötött évszázados kompromisszumsorozat (a burzsoáziával és a bürokráciával) adta a módszerét.

Ennek lényege: a szervezett munkásság politikai (fizikai) fenyegetésére támaszkodva elérni a proletariátus életkörülményeinek javítását (béremelés, munkaidő-csökkentés, nyugdíj, fizetett szabadság, beleszólás a munkahelyek irányításába stb.); kivívni a munkásság politikai jogait (általános, nőkre is kiterjedő választójog, parlamenti és helyhatósági képviselet, sztrájkjog, az ellenkultúra autonómiája, marxista kutatás és oktatás, munkássajtó, munkáskönyvtárak, munkáskórusok, munkás sportegyesületek, proletár ünnepek stb.); kiterjeszteni a – főleg állami – közszolgáltatásokat (olcsó tömegközlekedés, ingyenes egészségügy, ingyenes világi iskola, fölnőtt- és szakoktatás, átképzés, munkanélküli segély, államilag garantált társadalombiztosítási rendszer, szociális lakásépítés, ingyenes fogamzásgátlás, abortusz, szexuális fölvilágosítás, válás, óvoda stb.); kormányzati részvétellel létrehozni a munkásosztály társhatalmát (bankok, takarékpénztárak, energiaszolgáltatók, közlekedési és más kommunális vállalatok államosítása; népgazdasági tervezés, progresszív adópolitika, állami beruházás a gazdaságba, a magánvállalatok szociális célú állami ellenőrzése; antimilitarizmus, antinacionalizmus és antiimperializmus: békepolitika, a gyarmatok fölszámolása; szövetség a „haladó polgársággal” és a baloldali értelmiséggel az agrárius reakció, a tisztikar, a monarchiák és az arisztokrácia maradványai, a hűbéri államegyházak és mindenekelőtt a fasizmus ellen; növekvő médiabefolyás, progresszív-antikapitalista művelődéspolitika). Mindezt aufklärizmus, pozitivizmus, antiklerikalizmus-vallásellenesség, fordista produktivizmus, növekedés- és haladáshit kísérte.

Ezekkel a súlyos föltételekkel a szociáldemokrácia korlátozta, de fönntartotta a modern kapitalizmust – így azonban kettős újraelosztási rendszer maradt fönn: a piaci és az állami. Ez természetesen ellentmondás, amelyből állandó és heves politikai osztályharc következett.

A szociáldemokrácia – bár évtizedekig, sőt: évszázadig érinthetetlen szociális intézményrendszereket teremtett, amelyek nyomai Bauhaus-lakótelepek és főiskolai, népkórházi téglaépületek alakjaiban máig megszemlélhetők – nem hozhatott létre „új társadalmat” (ehhöz a proletárdiktatúra formájában állandó hegemóniát kellett volna kiharcolnia), még a valaha harcias kommunista pártok támogatásával sem: a többpártrendszer és a politikai pluralizmus leggyakrabban a burzsoáziának és szövetségeseinek kedvezett (s ha nem, akkor rendelkezésre állt a hadsereg és/​vagy a fasizmus), ezért a szocdem „vívmányokat” időnként visszavonták vagy ellaposították, szűkítették. Az öntudatos, szervezett szakmunkásréteg („a proletár élcsapat”) gazdasági-társadalmi visszaszorulásával (létszámcsökkenés, szalagmunka, automatizálás-robotizálás-miniatürizálás-digitalizálás, „deskilling”, a nemzetközi munkamegosztás kiszélesedése, szabadkereskedelem stb.) a szociáldemokrácia munkáspártból „néppárttá” vált, azaz társadalmi bázisa elsősorban a népjóléti rendszerek klienseiből, állami alkalmazottakból, értelmiségiekből, tehát az állami újraelosztás kedvezményezetteiből szintetizálódott; politikájának középpontjában: a nyugdíj, a segély, az ingyenes egészségügy és ingyenes oktatás állt, valamint a magas színvonalú, világi-progresszív közszolgálati médiák (pl. a BBC), továbbá a baloldal bástyáinak számító egyetemek és kutatóintézetek autonómiája és kulturális hegemóniája. (Bár Nagy-Britanniában a Labour nem szorult ki az üzemekből, a „proletár identitás” alapeleme mégis az NHS, a közegészségügyi rendszer.)9

Ha jól meggondoljuk, a „létező szocializmus” szovjet típusú, posztsztálinista (az SZKP XX. kongresszusa [1956] utáni) változata sem ért el többet: a piaci reformokkal létrejött az újraelosztás kettős rendszere, amelynek következményei a de facto pluralizmus csírái voltak, persze anélkül, hogy „Keleten” (nálunk) lett volna önálló burzsoázia (ma sincs nagyon). A „jóléti állam” állítólagosan „kommunista” változata ugyanakkor páratlan világszemléleti változást eszközölt avval, hogy a társadalmi értékhierarchia csúcsára – a világtörténelemben először – az évezredek óta megvetett, az eredendő bűn megtorlásának tekintett testi munkát helyezte.10 Evvel pedig magára vonta a burzsoázia és a polgári értelmiség örök gyűlöletét. (Akkor is, ha a „létező szocializmus” – a „kommunistának” képzelt rendszer – példátlan mérvű kulturális beruházásokat hajtott végre és buzgóbban ápolta a polgári örökséget, mint a polgárság valaha is tette vagy teszi ma.)

Magyarán tehát az ilyen vagy amolyan „létező szocializmusok” – Keleten és Nyugaton – nem a kizsákmányolást (az idegen munka elsajátítását, az árutermelést, a bérmunkát, a technikának és a piacnak alárendelt társadalmi munkamegosztást és í. t.) szüntették meg, hanem az (elsősorban adózással megvalósított) újraelosztást alkalmazva mindenekelőtt csökkentették a jövedelmi egyenlőtlenséget – s evvel persze (egy időre) sok tekintetben emancipálták az évezredekig kordában (és műveletlenségben) tartott „népet”. Ezek a változtatások azonban nem voltak időtállók, visszavonhatatlanok, megfordíthatatlanok. Az átalakítás nem bizonyult elég mélynek. Az egyenlőség mindaddig még nem szocializmus, amíg az elkülönült tulajdont (tőkés magántulajdont vagy állami tulajdont) nem szocializálják, az államot nem rendelik alá a társadalomnak – ez azonban persze csak nemzetközi méretekben lehet igazán eredményes. És föl kellene hozzá számolni szinte minden fönnálló jogintézményt: ezeket azonban minden idők leghatalmasabb hadseregei, rendőrségei, titkosszolgálatai, ideológiai-tömegkommunikációs intézményei védik. Ezek védik a népek, országok, régiók, kontinensek, „népfajok” közötti egyenlőtlenséget is.

A baloldali reformizmus legújabb válsága

A mai európai baloldal nem akar visszafutni az egyenlőség (pontosabban: az egalitarizmus) zsákutcáiba, de előre se halad, inkább csak egyedi esetekben improvizál. A szociáldemokrácia nagyon gyönge, és amint a Sziriza intő példája11 is mutatja, a nemzetközi tőke nem tűri a leghalkabb ellentmondást sem. (A görög esetből mellesleg az is kiderült, hogy a progresszív reformok hívei nyugodtan lemondhatnak az EU-ról, amely az égvilágon semmire se jó.) Mindig vannak kísérletek – a gyöngülő spanyol Podemos12 vagy Jeremy Corbyn jelöltsége a Labour élére13 (amiről a tory bulvársajtó nyomán ugyanazokat hazudja a Népszabadság és a Magyar Nemzet), a kurd baloldal előretörése a törökországi választásokon,14 a macedóniai15 és boszniai16 munkásmegmozdulások, mozgások az indiai szubkontinensen, átalakulások a latin-amerikai „populista” baloldalon –, de ezek sajnos aligha jelentősek.

A Sziriza teljes veresége, kapitulációja számunkra, kelet-európai baloldaliak számára alighanem végzetes fordulat. (Legyen szabad itt megemlítenem, hogy a „balliberális” – valójában radikális jobboldali, neokonzervatív – magyarországi sajtó Görögországgal kapcsolatos átlagteljesítménye lesújtó. Ezekhez a pofákhoz képest a Wall Street Journal, az FAZ és az Economist: kommunista. A liberális Die Zeit kifejezetten „szimpatizáns” interjút közölt Janisz Varufakisszal.17 Magyarországon még az etnokonzervatív „nemzeti” lapok és rádiók is – némileg – tárgyilagosabbak voltak, mint a tévesen „liberálisnak” címkézett honi orgánumok.) A Sziriza bukása – sajnos – világossá teszi, hogy a hanyatló parlamentarizmus és a társadalmi demobilizáltság korában, a mai tőkés rendszer és polgári állam keretében nem lehet emancipatorikus és egyenlősítő változásokat elérni.

A jóléti államok nem azért mentek tönkre, mert „finanszírozhatatlanok voltak”, miután „fönntarthatatlanná vált az állami túlköltekezés” (ez ma a legfontosabb hivatalos doktrína egész Kelet-Európában), hanem azért, mert megváltoztak a politikai-stratégiai osztályviszonyok, amelyek korábban nagy engedményekre kényszerítették a tőkét meg az uralkodó osztályt, miután a fasizmus 1945 után Európában már nem állt rendelkezésükre. Azt se feledjük, hogy 1968 a jóléti, megreformált kapitalizmus elleni lázadás volt – nem diáklázadás, amint azt a történelemhamisítók beállítják (diák = komolytalan, éretlen, tapasztalatlan, jómódú), elvégre ’68 májusában Franciaországban a történelem legnagyobb proletársztrájkja zajlott, tízmillió munkás tette le a munkát és ment az utcára tüntetni de Gaulle, a kapitalizmus és a neokolonializmus ellen –, olyan kapitalizmus ellen, amilyenről már álmodni se mer a hivatalos balközép. Amit megvetően és fölháborodottan elutasítottunk Párizsban, Prágában, Berkeley-ben és Torinóban, az ma nosztalgikus-utópikus ábrándok tárgya. (És az osztályellenség még mindig fontosnak tartja, hogy hazudozzék ’68-ról.)

Az európai, észak-amerikai és kelet-ázsiai kapitalizmusok konzervatív fordulata, a dolgozókon (és a munkából kiszorult szegényeken) gyakorolt brutális nyomásuk, ill. a szervezett, nyilvános, elismert (olykor kormányzó) balközép (szakszervezet és párt) eltűnése vagy jobbra tolódása miatt sokan elfelejtik: a jóléti kapitalizmusok is kizsákmányolók (az újraelosztás „ajándékai”, az ún. szociális juttatások javítják a proletárok jövedelmi és „egzisztenciális” – egészségi, lakhatási, művelődési stb. – helyzetét, de nem szüntetik meg az értéktöbblet tőkés elsajátítását, a munka tőke alá rendelését, az időn és az észen uralkodó, a többtermelést és a tőkelogikát szolgáló technikát, ha tetszik: az elidegenedést és az eldologiasodást).

Rousseau és Fichte olvasói jól tudják, hogy egyenlőség nem lehetséges demokrácia, azaz az „állami-” és jogintézményeknek, elsősorban pedig a tulajdonnak a társadalom alá rendelése nélkül (ami így antiliberális alapelv), és viszont: egyenlőség híján demokrácia sincs. Ez a korai kapitalizmusban nem jelenthetett mást, mint kis, zárt államokat – csak bennük lehetséges önkormányzó közösség –, valamint a nemzetközi szabadkereskedelem megszüntetését. (Az olvasónak tudnia kell, hogy amit a liberális publicisztika „közvetlen demokráciának” nevez, az egyszerűen: demokrácia. Más nincs. A képviseleti, alkotmányos jogállam lehet jó dolog, de nem demokrácia. A kelet-európai szóhasználat „demokráciának” a többpártrendszert, a „szabad” választásokat és a médiaszabadságot tekinti, ami akkor is félreértés lenne, ha volnának még pártok, nem csak versengő apparátusok, és a többi elem is megvolna még.)

Tehát – még ha el is tekintenénk az emancipáció marxi-kommunista változatától – az osztályegyenlőség szorgalmazása értelmetlen annak bevallása nélkül, hogy nagy politikai reformok szükségesek hozzá. Az, hogy az egalitárius baloldal ezt pillanatnyilag zárójelbe teszi, jól mutatja, hogy a tudatában van: nem fog akkora hatalomra szert tenni, hogy radikális változásokra keríthessen sort. (És itt a kizsákmányolás megszüntetésének még az eszmei perspektívája is hiányzik.) Magyarországon ráadásul a baloldali osztálypolitikára (egalitarizmusra) hajlamos személyek és kis csoportok is „szociális jogokról” beszélnek, azaz beérik avval, hogy bővítsék a liberális alapjogi témakatalógust. A nagy nyilvánosság előtt a biopolitikai baloldal se különbözteti meg magát az emberi jogi, „jogvédő” csoportok beszéd- és eljárásmódjától. A migránsok befogadása melletti, sok külföldi részvevővel rendezett tüntetésen a Bazilikánál18 voltak antikapitalista transzparensek: „Kapitalismus tötet” és hasonlók, németül és angolul – a helyszínen több magyarországi ismerőst kérdeztem, észrevette-e, persze dehogy, majd: értetlen nevetgélés: „hogy jön ez ide?”

Akárhogy is legyen, parancsolóan szükséges, hogy a baloldali biopolitika és osztálypolitika egyesüljön. A színtiszta „jogvédő” retorika – amely tiszteletre méltó NGO-k, önkéntes egyesülések szókincséből való, amelynek a leíró és kritikai értéke sajna csekély – a (nálunk ráadásul hatástalan) liberalizmushoz vezet vissza, a puszta újraelosztó egalitarizmus meg – nagy reformista munkásmozgalom hiányában – jó esetben ahhoz, hogy a baloldal a haladó állami bürokrácia segédcsapata, szükség esetén pedig „aktivista”, „mozgalmi” ágyútölteléke legyen. A kapitalizmuskritika helyettesítése a „neoliberalizmus”, a „globalizáció”, az „elitek”, az „értelmiség”, a „fogyasztás”, a „pénz”, a „spekuláció”, a „bankokrácia”, a „klímaválság” mint olyan (részleges és zavaros) bírálatával pedig szemlátomást – és nyílegyenesen! – a szélsőjobboldalhoz.

Ez az egyesülés egyáltalán nem azért szükséges, hogy a kis mozgalmi csoportok töredezett bázisának egyesítésével nagyobb befolyást szerezzünk. A régi rendi hierarchia fölbomlásával a polgári társadalmak morálisan egalitáriusok lettek. Éppen ezért a diszkrimináció és a kirekesztés – amelyet „a vér” már nem indokolhat úgy, mint a néhai nemesi társadalmakban – szintén „átmoralizálódik”: a kapitalizmus számára valamiért improduktívnak, parazitának, ellenségesnek vagy idegennek föltüntetett populációk elnyomása a tőkés ideológia – MUNKA & TŐKE – centrumába kerül. Így sikerül szembeállítani egymással a hasonló vagy azonos osztályérdekű csoportokat (ennek az első fontos történeti esete III. Napóleoné – ezért is foglalkozott vele Marx19 –, hiszen ő mozgósította először reakciós célok érdekében a munkásság egy részét, továbbá a „vidéket” a „város” ellen; a második az 1914 nyári nacionalista mozgósítás; a harmadik a fasizmus; arra a kérdésre, hogy miért nem volt soha Amerikában szocializmus, egyetlen szóban lehet válaszolni: feketék). Mivel az egalitárius éthosz megfér az etnikai-morális-gender stb. kirekesztéssel (a kifogásokat, az ürügyeket a diszkriminációra a „biopolitikai” csoportok determinisztikus morális „leírása” nyújtja: „bűnöző” cigányok, „lusta” görögök, „intelligens és álnok” zsidók, a testüktől és érzelmeiktől „begőzölt” nők; Kelet-Európában még a nyílt osztálymegvetés is látható, vö. az előítéletekkel a „műveletlen”, „primitív”, „anyagias” munkásokról, a „rasszista” pórnépről és í. t.), a biopolitikai- és részben az osztályküzdelmek is az irreleváns moralizálás ideológiai csataterén folynak.

A legfontosabb nem az, hogy pl. a fajüldözők-fajgyűlölők ellenszenvesek, hanem az, hogy a rasszizmus tárgyilag alaptalan, politikailag pedig az elnyomás puszta eszköze, semmi több – méghozzá nemcsak a színesek és más „idegen fajúak” (újságban: „más kultúrájúak”) elnyomásának az eszköze, hanem mindenkié, mert ez az osztálykonfliktus olyasfajta átértelmezése, amely kizárólag az uralkodó osztálynak és a burzsoá államnak kedvez. Amikor a manipulált közszellem a „munkanélküli” fogalmát a „segélyezett” fogalmával, utóbbit pedig a „roma” fogalmával helyettesíti, akkor a szociális rendszer szétverése érdekében éppen az érdekelteket (a sunyi propaganda kifejezésével: a „rászorulókat” vagy a „reménybeli kedvezményezetteket”) mozgósítja saját maguk ellen. Ebben nincsen semmi új, de könyörtelenül le kell szögezni: ez a fasizmus (esetünkben: a posztfasizmus) logikája, amihez nem is kellenek rohamosztagok (bár akadnak). A nyelvi példáim magyarországiak, kelet-európaiak, de ez nem helyi jelenség.

A moralizáló rendszerellenzék hátrányai

A jelenkori moralizálás fő hátránya, hogy csak a tőkés kormányzatok jogilag jellemezhető rendszabályait, kirekesztő intézkedéseit veszi célba (egyébként helyesen), a strukturális repressziót pedig láthatatlanná teszi. Láthatóvá válnak a szegregált iskolába kényszerített roma gyerekek és a kilakoltatott, szüntelenül rendőrileg zaklatott szegény roma családok, de láthatatlanok maradnak a hangtalanul szenvedő öreg parasztasszonyok az elnéptelenedő falvakban, az unalomra és kertévére kárhoztatott betegnyugdíjasok és munkanélküliek a lepusztuló proletár külvárosokban meg a szalagmunkások az autógyárban.

Az emancipációs mozgalmak univerzális célkitűzéseivel évszázadok óta rokonszenvező zsidó értelmiség legújabb nemzedéke etnokulturális enklávékat hoz létre, és a történelem fölötti holokausztvallás hívéül szegődik, amivel akaratlanul is alátámasztja az etnicista fölfogást (amelynek a kárvallottja): „nektek Auschwitz fáj, nekünk Trianon”, ami – azon fölül, hogy orbitális marhaság, és össze nem hasonlítható dolgokat hasonlít össze – remekül összeegyeztethető az új antiszemita taktikával. („Ha a zsidók megülnek a maguk helyén a kóser bisztrókban és a zsinagógában, és nem ártják bele magukat a kelet-európai közügyekbe, lemondanak a vezető állásokról és a politikai- meg médiabefolyásról, nem lesz semmi bajuk. Nyugodtan készüljenek a sóletfesztiválra a Kazinczy utcában.”)

Szóval egyrészt az ellenfél (emlékszik valaki ezekre a verssorokra: „én kikiáltom dicsekedve: / az ellenséghez tartozom!”…?), akinek az ellenségei közé tartozunk, a legalapvetőbb stratégiai megfontolások értelmében megosztja, fölőrli, szétszórja az egyébként természetes többségben lévő kizsákmányoltakat és elnyomottakat, de ami most ennél is lényegesebb: elméletileg és ideológiailag zavar össze bennünket. A fajgyűlölet, etnicizmus, nőellenesség, homofóbia stb. – amelyek ellen nem elég a Parno Graszt szép nótáit hallgatni – együttesen teszi (társadalmilag: azaz szociológiailag és gazdaságilag) elemezhetetlenné a strukturális repressziót. Az elnyomó biopolitika nem a kizsákmányolás puszta „álcája” – aminek a Komintern tartotta a legrosszabb korszakában –, hanem annak lényegi aspektusa, amelynek értelmezésekor a reakció legrégebbi és változatlanul mindent eldöntő húzása kulcsfontosságú: a történelem természetté változtatása (vagy stilizálása).

Ennek egyik korszerű változata: a történelem (és a történetileg változó osztálytársadalom) elválasztása a biopolitikai kérdésektől (ami „természetinek” tünteti föl az utóbbiakat); Foucault követőinél ez torkollik a „hatalom” örökkévalóságának (persze: negatív örökkévalóságának) mítoszába. A foucaultiánus „baloldali konzervativizmus” nem kritikátlan – ahogyan a frankfurti kritikai elmélet ún. pesszimista, „kultúrakritikai” fordulata sem az –, de végső soron tükörképe (s a tükörkép persze fordított) az uralkodó osztály naturalizáló ideológiáinak. Ennél valamelyest a Freudra és Lacanra támaszkodó diskurzus is radikálisabb.

A mai baloldalnak – mindenfajta redukcionizmus kizárásával – egyszerre kell biopolitikai és osztálypolitikai beszédet folytatnia, különben törekvései föloldódnak vagy a liberalizmus, vagy a fehér-heteronormatív populizmus polgári tendenciáiban. Azt, hogy a valódi baloldal kiszorult a politikából, nem szabad a vereség álszent fölmagasztosításával politikaidegenséggé (ezen belül a polgári tendenciák iránti, behódoláshoz vezető közönnyé) zenésíteni, hanem – mint mindig – fölkészülten és aktívan kell várni a megfelelő pillanatra, amikor majd tehetünk valami valóságosat a népi többség érdekében. Ehhöz a biopolitika és az osztálypolitika egyesítésén kívül még két dolog szükséges:20 az elméleti és politikai különállás, különösen az éles – de a szélsőjobboldal haszonszerzését meghiúsító – szakítás a liberalizmussal.

Marx.

Egyszerű ajánlat a baloldalnak
(2015. október 1.)

Két jó cikket is olvastam nemrég – Antal Attiláét1 és Gyenge Zsoltét2 –, azonban mindkettő elköveti ugyanazt a súlyos hibát: a „baloldalt” véli bírálni, miközben a liberális jobboldalt kritizálja. Az utóbbi írás kifejezetten azokat az elemeket veszi sorra (nagyon éleselméjűen),3 amelyek a reprezentatív nemzetközi gyakorlatban a neoliberális-neokonzervatív, tehát a mainstream jobboldali politika jellemzői. (Ilyen írás rengeteg van, ha általában nem is ilyen színvonalasak.)

Természetesen én is tudom, hogy ez a tragikomikus félreértés a magyarországi médiák szokásos szóhasználatából ered. Ámde legalább engedtessék meg egy szimpla módszertani, egyben kulturális megjegyzés: semmi ok nincs rá, hogy szegény, elmaradott ország provinciális sajtójának rögzöttségeiből és hazánk szánalmas politikai és intellektuális viszonyaiból induljunk ki. A neoliberális-piacpárti, polgári, elitista, Európa-mániás, nyugatbálványozó pártok az uralkodó osztály (azaz a jobboldal) egyik frakcióját jelentik – amelyek persze különböznek a hegemón helyzetben lévő két szélsőjobboldali magyar párttól, bár nem annyira, mint gondolják –, de „baloldalinak” még a fantázia legnagyobb megerőltetésével sem vélhetők. (Ld. viselkedésüket a menekültkérdésben.)4

Semmi szükség rá, hogy kitűnő baloldali értelmiségiek alkalmazkodjanak a magyarországi médiavilág botrányos műveletlenségéhez és tájékozatlanságához, pláne olyan vitákban, amelyek NEM a liberális jobboldal vagy jobbközép, hanem a valódi baloldal megújításával, vagy inkább újraalapításával foglalkoznak. Hiszen ez mindent végzetesen összekavar.

A politikai fogalmak – történelmi változékonyságuk ellenére – nem teljesen relatívak, van valamennyire rögzített jelentésük. Nem lehet bármit bal- vagy jobboldalinak nevezni. (Magyarországon azért lehetséges ekkora zűrzavar, mert a „liberalizmus” terminus, amely időközben azonossá vált az antiliberális „kemény” jobboldal róla alkotott, lázálomszerű mítoszával, közgyűlöletnek örvend, és valahogy meg kellett nevezni a Fidesszel és a Jobbikkal szembeni, fölöttébb vegyes összetételű politikai csoportot. Ezért fanyalodott a pesti kommentariátus a tárgyra csöppet sem illő „baloldal” megjelölésre.)

A jobboldal – most és mindörökké – a társadalmi, kulturális és állami tekintély oldalán áll: a fönnálló pártja, a jelenkori (és mindenkori) hierarchikus rendé. Az ipari kapitalizmus idején – amikor hatalmas beruházásokra volt szükség és a bérmunka nem hagyományos rabláncára kellett fűzni a „szabad” (rendi béklyókkal nem kötött) munkaerőt – állambarát volt (etatista à la Bismarck, Szergej Witte, Tisza Kálmán), a posztmodern globális kapitalizmusban (jelenleg) pedig, a tőke mai érdekeinek megfelelően, piacbarát, sőt: a tőkejavak körforgása, a csere tekintetében „libertárius” (evvel egyébként kisajátítva ezt a korábban a latin anarchizmusra alkalmazott szép, régi szót). A tőkés politika frakciói között vannak nézeteltérések – s ezek nem jelentéktelenek vagy elhanyagolhatók –, de most nem róluk írok.

A baloldalnak – s itt most nem a valaha baloldali gyökerű, de rég polgárivá vált erőkről beszélek, mint pl. a franciaországi Szocialista Párt (PS), amely gazdaság- és szociálpolitikájában tisztán neokonzervatív-neoliberális, de a társadalmi többséggel szemben etatista és represszív, mellesleg diszkriminatív és fajgyűlölő: a flic, a hírhedt francia zsaru szellemét testesíti meg – van néhány alapvető jellegzetessége, amelyeket ajánlatos mindig szem előtt tartani. Így elkerülhetjük, hogy a neoliberális, illetve a fasisztoid manipuláció áldozataivá váljunk, egyben végre világosan és érthetően beszélhetünk.

Több mint kétszáz esztendeje – a francia forradalom óta – alakul a „baloldal” szó jelentése, 1848-ra szilárdult meg, és azóta minden lényegi vonatkozásában állandó (és ezen sehány árulás – volt jó sok – se változtat).

A baloldal:

(1) antikapitalista,

(2) egalitárius,

(3) internacionalista,

(4) feminista,

(5) evilági.

Szociológiai értelemben a baloldal:

(1) az alsóbb osztályok, az elnyomottak és kiszolgáltatottak pártján van, ezért

(2) ellenséges a burzsoá elitek kulturális preferenciáival szemben,

(3) kritikus a hagyománnyal szemben,

(4) a plebejusok körében van otthon. A baloldal hívei jellegzetesen szegényebbek, mint ellenfeleik, és nem érdekeltek a status quo fönntartásában.

A baloldalnak köztudomásúlag több áramlata volt és van, a szociáldemokrata reformizmustól az anarchokommunista forradalmiságig – de ezek a vonások közösek.

Az „örök jobboldal” mindmáig legnagyobb alakja, Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij azt mondta, az emberiség mindeddig Bábel tornyát építette az ég felé, de ő attól tart, hogy a szocialisták – a baloldaliak – le akarják hozni a mennyet (a boldogságot és az erkölcsi tökéletességet) a földre.5 Ez igaz. Ebből fakadnak a baloldal dilemmái, nehézségei és históriai bűnei.

De ezek a problémák és vétkek nem téveszthetők össze a tekintély, a hagyomány, a szokás – mai nyelven: „a piaci spontaneitás” – okozta bűnökkel: a hierarchia, a megkülönböztetés, a szolgaság és az elnyomatás bűneivel. Mindannyian bűnösök vagyunk, hiszen emberek lennénk vagy mi a szösz, de bűneink különbözők.

Ha a nyájas olvasónak továbbra is terminológiai gondjai lennének a „baloldal” kifejezéssel, amelyet – kellő kritikai érzék és a kívánatos nonkonformizmus hiányában – olykor még baloldaliak is helytelenül használnak, ezáltal elgáncsolják saját magukat, akkor nevezzék nyugodtan (noha mint minden, ez is félreérthető, s mint mindennek, ennek a jelzős szerkezetnek is van múltja, de evvel most ne törődjünk) ÚJBALOLDALnak. Hogy megkülönböztethessék a „baloldal” történetietlen és téves magyarországi jelentésárnyalatától, amely a liberális jobbközép szóbitorlása miatt képződött meg.

S akkor háborítatlanul gondolkozhatunk az antikapitalista baloldal küldetésének időszerű kérdéseiről, anélkül, hogy végső soron mellékes és vicinális szótári kínszenvedésekkel bajlódnánk. Így majd nem kell avval piszmognunk, hogy ismételten elutasítjuk a liberális jobbközép hibáit, mintha ezek a mi hibáink lennének, holott nem azok. Én megpróbáltam ezt itt a Kettős Mérce sorozatában6 tisztázni – és nem én egyedül, és én is már sokadszor –, de úgy látszik, nem sikerült.

Hátha ez az egyszerűsítés most beválik. Ideje volna már.

Fegyverletétel
(2016. december 22.)

2016-ban az emancipációs és egyenlőségi küzdelmek épp akkora – világméretű – vereséget szenvedtek el, mint 1914 nyarán, amikor az addig a proletár nemzetköziséget ímmel-ámmal, de még hirdető szociáldemokrata pártok megszavazták a hadihiteleket, „honvédő” álláspontot foglaltak el és saját államaik imperialista burzsoáziája mellé álltak. Az ismeretes eredménnyel.1

Az iszlám terrorizmus és a menekültválság együttes hatására hirtelen a bevándorlás lett a fő probléma. Még Anglia Európából kiválásában2 is fontos (bár nem döntő) szerepet játszott a kelet-európai vendégmunkásokkal szembeni – azóta is növekvő – heves ellenszenv. A kulturális különbözőségnek és összeférhetetlenségnek álcázott etnicizmus és fajgyűlölet összeroppantotta a „polgári demokrácia” (alkotmányos, többpártrendszerű jog- és osztályállam) épületét.

A mérsékelt balközép, amely Észak-Amerikában és Európában eddig nagyjából meghatározta a tónust (bár az 1970-es évektől folyamatosan tolódik jobbra), megszűnőben van.

A szociáldemokraták – a brit Munkáspárt bizonytalan pozíciójú vezetőjének, Jeremy Corbynnak3 és csoportjának a dicséretes kivételével – többnyire éppoly sovén rendőrállami pártok, mint az összes többi; gondoljunk csak a franciaországi és ausztriai kormányok politikájára. Kelet-Európában a szerbiai, romániai, szlovákiai szocialista vagy szociáldemokrata párt az új típusú etnicista (rasszista-kulturalista) politikát jól kombinálja a hagyományos nacionalizmussal és klerikalizmussal. A magukat még „kommunistának” tituláló pártok Oroszországban, Csehországban, Dél-Afrikában, Indiában a helyi etnikai, illetve kasztos előítéleteknek hódoló, autoritárius és konzervatív alakulatok. (A két utóbbi helyen ráadásul neoliberális gazdaságpolitikát folytatnak.)

Menekültkérdésben Magyarországon a két legnagyobb szavazótáborral rendelkező „demokratikus” ellenzéki párt, az MSZP és az LMP megadta magát, hogy némi vonakodással (s lényegtelen fönntartásokkal) lassan, de kövesse az uralkodó, egyre szélsőségesebben jobboldali kormánypártot, a Fidesz–KDNP-t. A legnépszerűbb ellenzéki párt, a Fidesznél ma már kevésbé szélsőséges, bár potenciálisan még mindig szélsőjobboldali Jobbik eleve bevándorlásellenes volt (és az is maradt). Azok a kisebb pártalakulatok, amelyek mindevvel voltaképpen nem értenek egyet, a helyzet reménytelenségét látva elhallgattak. Mindannyian tesznek retorikai engedményeket a hagyományos szalonirredenta nacionalizmusnak is. Bár valamennyi ellenzéki párt – saját jól fölfogott érdekében – bírálja a kormányhű oligarchia csakugyan elképesztő térhódítását és szemérmetlen zsákmányolását meg a médiák leigázását (stb.), alternatív gazdaságpolitikát nem terjeszt elő. (Részletkérdésekben persze vitatkozik.) Ellenzékisége kicsinyes, tehetetlenül gyűlölködő, gyakran nem megy túl az öncélú akadékoskodáson. Nem számítanak.

A pártkereteken kívüli tiltakozó mozgalmak rendre elhalnak.

Annak ellenére ez a helyzet, hogy a radikálisan jobboldali kormányzatot az emberek nem kedvelik, azok se nagyon, akik ismét rá kívánnak szavazni. De a hagyományos politikával még mindig reménytelenül vesződő kisebbség körében ezek a kedvetlen Fidesz-szavazók vannak többségben. A népszavazás érvénytelensége és eredménytelensége főleg a közömbösségnek, passzivitásnak és a kormánytábor zsugorodásának a következménye, nem pedig az elvszerű antirasszizmusnak.4

Pedig a Kétfarkú Kutya Párt sikere, népszerűsége mutatja, hogy van még a magyar társadalomnak antirasszista-antifasiszta tartaléka.5 De a kétfarkúak mély igazsága nemzetünk vezetőiről – „ezek hülyék” – nem elegendő.

A szegények iránti megvető közöny, a munkások és a kisnyugdíjasok eltűnése a nyilvánosságból az 1994 utáni liberális értelmiség és középosztály műve. A romák liberális pártolása szentimentalizmus és önigazolás, nem ér semmit. A nevetséges alamizsnákkal és borravalókkal kifizetett magyar népet minden „tényező” magára hagyta és elfelejtette. Ilyen cikket hagyományosan avval illik befejezni, hogy ez még megbosszulja magát. Nem biztos.

„Megriaszt a buzgóság e söpredékben”
(2016. december 24.)

„…meztelen, szép szerelmünk ellen / tankkal, vasakkal fölvonul / az ember alja. Megriaszt / a buzgóság e söpredékben” – írta József Attila 1937 márciusában (spanyol polgárháború fasiszta győzelemmel, náci háborús fenyegetés, moszkvai „koncepciós” pörök).

Most éppen nincsenek „tankok, vasak” Európában, bár másutt igen – gondoljunk Szíriára és Jemenre, a szíriai és a jemeni nép elmondhatatlan szenvedésére, ami jórészt a „keresztyén” nagyhatalmak bűne, de vétkes benne úgyszólván mindenki, s arra is, amit hajlamosak vagyunk elfelejteni: tovább növekszik a nukleáris fegyverzet, együtt nő a globális bizonytalansággal, iránytalansággal és nyugtalansággal. Olyan, nemrég érvényesnek vélt gondolatok, mint a „béke”, „népek barátsága”, „nemzetközi együttműködés”, „nemzetközi civil társadalom”, „emberi jogok”, „leszerelés”, „segítségnyújtás”, harsány kacajt váltanak ki. Még a háborús uszítók és agresszorok se takaróznak velük, mert már takarónak se jók.

Amikor a világ egyesült reakciós elnyomói önfeledt kéjjel ünneplik a „fölszabadulást” a politikai korrektség igája alól, vajon mire gondolnak? Mi az a valóság, amit – szerintük – most végre őszintén ki lehet mondani? Persze eddig is kimondták, ha nem kellett tartaniuk választóik, ügyfeleik, olvasóik, nézőik, hallgatóik haragjától: kimondták, és most még gyakrabban és még önteltebben és fölfuvalkodottabban kimondhatják az igazságukat.

Mi ez az igazság?

Igazán egyszerű.

Az emberiség 1 százalékának több a vagyona, mint a maradék 99 százaléknak együttvéve, ÉS EZ ÍGY VAN JÓL.

A nőknek kevesebb a pénzük, a hatalmuk, a befolyásuk, a megbecsültségük, az autonómiájuk, mint a férfiaknak, ÉS EZ ÍGY VAN JÓL.

Némely országok gazdagok, mások koldusszegények, ÉS EZ ÍGY VAN JÓL.

Némely osztályokat, etnikumokat, nemzeteket, nemzetiségeket, vallásfelekezeteket, régiókat, „kultúrákat”, országokat alacsonyabb rendűnek tartanak (akik az ilyesmit meghatározzák), ezért lehet őket elnyomni, kisemmizni, elpusztítani, szolgasorba dönteni, megerőszakolni, ÉS EZ ÍGY VAN JÓL.

Némelyek vezetnek, másokat meg vezetnek és megvezetnek, ÉS EZ ÍGY VAN JÓL.

Az erősek és a gyöngék, a műveltek és a tanulatlanok, az előkelőek és a kitaszítottak, a gazdagok és a szegények, a hitetők és a hívők között soha nem lesz egyenlőség, ÉS EZ ÍGY VAN JÓL.

Folyik a harc (mindenekelőtt az osztályharc, a kenyérharc, a konkurenciaharc, a hatalmi harc), a verseny véletlenszerű győzteseit „sikeresnek” tekintik és csodálják, a vesztest lenézik és büntetik, ÉS EZ ÍGY VAN JÓL.

A szenvedést megérdemli a köznép, az örömöt megérdemlik a boldog kevesek, ÉS EZ ÍGY VAN JÓL.

Mindezt nyíltan lehet hirdetni – bár eddig is hirdették „piacgazdaság”, „verseny”, „rátermettség”, „rugalmasság”, „gyors reagálási képesség”, „sikerorientáltság”, „karriertudatosság”, „üzleti érzék”, „stratégiai tudás” álnéven, s ez eddig is ugyanazt jelentette, csak finomabban, mint amit most ordítoznak –, vagyis azt, hogy a szenvedők és a szegények megérdemlik a sorsukat, úgy kell nekik. A szegényeknek az a kötelességük, hogy térdre boruljanak a mindenkori győztesek előtt.

Donald Trump sikerével kapcsolatban sokat vartyogtak a „fehér munkásosztályról” és hasonlókról, miközben a kirajzolódó Trump-kormány (természetesen) a Goldman Sachs, az ExxonMobil és a tábornoki kar kormánya, plusz még féltucat félőrült multimilliárdos van benne, meg olyan nőgyűlölő rasszisták, mint Mike Pence alelnök, az új rezsim legveszélyesebb embere (hozzá képest „a Donald” doromboló kiscica). A fehér meg a fekete munkásosztály megkapja a népjóléti szolgáltatások további leépítését meg a jó öreg rendőrállamot. Oroszország helyett Kína lesz gazdaságilag és katonailag és „geopolitikailag” az új ellenség (ez pont olyan kockázatos, mint az eddigi birodalmi mániák voltak), ideológiailag meg „pikáns” módon az Európai Unió és Kanada. Az USA az Obama-kormány alatt is hajlott a katonai agresszióra és deportálta a nemkívánatos bevándorlókat; ez se fog változni.

A tőke meg az elnyomó államapparátus erősödik tovább, bár nehéz elképzelni, hogyan lehet még erősebb. A különbség csak az, hogy még az elnyomottakat is ráveszik, hogy fönnszóval magasztalják az elnyomást – és sikerrel tüntetik föl az egyenlőségre való törekvést képmutatásnak.

Mindezt mi már rég ismerjük. Liberális képmutatás és hamis érzelgés ugyan kétségtelenül létezik, de nem ez a színlelés egyetlen uralkodó formája. Magyarországon azt nevezik „munkaalapú társadalomnak”, hogy megszüntetik a munkanélküli-segélyt, a sztrájktörvénnyel elveszik a dolgozóktól az önvédelem legminimálisabb jogát is – no meg azt, hogy helyettük a régi cári Oroszország „állami jobbágyságának” mintájára bevezetik az ún. közmunkát; evvel az önkényuralmi-hűbéri intézménnyel mint „realitással” számolnak még az állítólagos ellenzéki pártok is, akárcsak a népellenes egykulcsos adóval (flat tax), viszont ugyanezek a pártocskák a szélsőjobboldali kormány kényszeredett szociális intézkedései (minimálbér emelése) hallatán csak csóválják busa fejüket.

Meglehetősen komikus azt hallani az egész világon, hogy az egyértelmű osztálypolitikát folytató szélsőjobboldalt „populistának” nevezik – ki hallott milliárdos populistákról?! –, de a szó már végzetesen meggyökeresedett, habár hazugság, de legalábbis félrevezető. Antibürokratikus kampányok keretében a jóléti állam, sőt: egyszerűen a normális állam leépítése folyik. (Ezt tervezi most François Fillon, a „mérsékelt” – valójában szélsőséges – francia jobboldal elnökjelöltje, nem csak Orbán Viktor magyar miniszterelnök.)

A Népszava december 12-i számában Gulyás Erika összefoglalja, milyen állami intézményeket „épít le” a magyarországi jobboldal.1 Én csak néhány közismerten szükséges, magas színvonalú és szakszerű közintézményt sorolok föl közülük, amelyek beolvasztása a minisztériumokba és a területi kormányhivatalokba valóságos tragédia (miután az Alkotmánybíróságtól az ombudsmanig, a számvevőszéktől a Központi Statisztikai Hivatalig már több nélkülözhetetlen intézmény autonómiája enyészett el).

Megszűnik a Nemzeti Rehabilitációs és Szociális Hivatal, a Nemzeti Művelődési Intézet („föladatait” átveszi a Lezsák-féle Lakiteleki Népfőiskola!), a Nemzeti Kulturális Alap (az NKA beolvad Balog tiszteletes úr minisztériumába), az Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság, az Országos Betegjogi Központ, az Országos Tisztifőorvosi Hivatal (!), a Nemzeti Egészségfejlesztési Intézet, az Országos Környezetvédelmi és Természeti Főfelügyelőség (!), a Földmérési Intézet (!), a Nemzeti Élelmiszerlánc-biztonsági Hivatal, az Igazságügyi Hivatal (ez foglalkozott áldozatsegítéssel és jogi segítségnyújtással!), a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság (!), a Forster Gyula Nemzeti Örökségvédelmi Központ – utóbbi katasztrófáról Marosi Ernő akadémikus ad képet az Élet és Irodalom december 9-i számában: itt műemlékeket hamisítanak meg gyalázatos átépítésekkel, nincs többé kontroll2 –, a Külügyi és Külgazdasági Intézet stb. Ezek között egyaránt vannak a rendszerváltás óta létrejött modern intézmények és a Monarchia óta megbízhatóan működő hivatalok (amelyek még a Rákosi-rendszert is túlélték). Van olyan intézmény (pl. a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal), amelyről jót nem mondhatunk, de amelynek a leépítése tovább rontja a már amúgy is szétvert jogállam borzasztó helyzetét. S itt nem szóltunk az eddig az állam által anyagilag és infrastrukturálisan támogatott független intézményekről, mint a Roma Parlament, nem szóltunk a szétvert nem kormányzati szervezetekről (NGO), amelyek nélkül még rettenetesebb lesz Magyarországon az élet, nem szóltunk a megszüntetett kulturális és tudományos folyóiratokról, és í. t. a végtelenségig… Az államiság olyasféle fölbomlasztása zajlik, amelynek a helyettesítése immár technikai okokból se lehetséges másképp, mint a legnyersebb diktatúrával. És ezek a folyamatok nemcsak Magyarországon mennek végbe, hanem nagyjából mindenütt, bár a magyar állam – pontosabban: a magyar kormány – világméretű úttörő szerepe tagadhatatlan.

Azt már épp csak megemlítjük, hogy a magyar kormány újabban kilépett a nemzetközi korrupcióellenes szervezetből.3 Hát persze.

A rendszerváltás óta a politika minden „oldalán” osztatlanul uralkodó neoliberális mantra szerint a „szabadság” szinonimája a „kisebb állam”, az „állam karcsúsítása”, mintha a honpolgárok jogainak biztosításával és érdekeinek védelmével hivatásszerűen és szakszerűen foglalkozó intézményekre nem is volna szükség, mintha a polgári rendszerben a tőke és a represszív állam túlerejével szemben nem szorulnánk plurális intézményrendszerre (ezt nevezték egykor „fékeknek és ellensúlyoknak”: evvel a fogalommal akkora visszaélések történtek, hogy már szóba hozni is kínos). S itt még nem léptünk ki a legklasszikusabb burzsoá államrendszer fogalmi keretéből – arasznyira se.

Már régen meg kellett volna érteni, hogy nem pusztán az etnokonzervatív, radikális jobboldal „illiberális”, hanem a neoliberális változat is. Természetesen mindezek az ellenőrző, korlátozó, enyhítő, s evvel a rendet és a stabilitást szolgáló intézmények és hivatalok mindig csak szépségflastromok voltak a kizsákmányoló és elnyomó tőkés állam csúf testén, de már rájuk sincs igény, mert a rendszer reformáló, szelídítő, nyájasabb, de szintén polgári belső ellenzéke (vagyis a kései liberalizmus) halott, ráadásul – érthető okokból – nem is siratja szinte senki. A szó szokásos értelmében vett „polgári demokrácia” (alkotmányos jogállam többpártrendszerrel és osztályelnyomással) nem létezik olyan hatalmas államokban, mint Kína, India, Japán, Indonézia, Oroszország, Egyiptom, Törökország, Pakisztán, amelyek a nemzetközi politika meghatározó tényezői.

A király ismét meztelen. Csak az a szokatlan, hogy ezt maga a király mondja ki, ráadásul hencegve, nagyszájúan és gőgösen.

Csak ne csodálkozzanak azok a laza figurák, akikkel tele van az internet, és akik reggeltől estig kacagnak a Fidesz olykor csakugyan kissé kínos politikusain, de maguk is hanyag csuklómozdulattal írták le a „lúzer” szót millió ízben 2010 óta. A „lúzer” kifejezést a néhai Ronald Reagan (aki az égvilágon semmivel se volt jobb Donald Trumpnál, bár nem kizárt, hogy ifjúkorában a repülőtéren vagy a fogorvosi váróban esetleg elolvasott egy-két hosszabb újságcikket) honosította meg a magas politikai nyelvben.4 A mindenkori vesztesek nyílt lenézése, kigúnyolása – noha az egyenlőtlenség társadalmaiban a vesztesek léte szükségszerű, és általában semmi köze a képességeikhez, sem az állhatatosságukhoz – arra szolgál, hogy az illetők szerencsétlenségükért önmagukat okolják, és inkább a betegségbe meneküljenek (vagy különféle „függőségekbe”, amelyek voltaképpen ugyancsak betegségek).

Ennél még hasznosabb (az uralkodó osztálynak meg az autoritárius rezsimeknek), ha a vesztesek valamilyen mítoszra fogják vereségüket, hiszen az ilyen paranoiák finoman irányíthatók a háttérből. Az efféle propaganda szép magyarországi példája: a pesti sajtó most már minden esetben azt mondja az érintettről, hogy „kirúgták” – azt soha, hogy „fölmentették tisztségéből”, „elbocsátották állásából”, „nem újították meg a szerződését”, „nem választották újra”, „nem bízták meg”, „alkalmazása megszűnt”, „leváltották”, „elmozdították”. A pesti sajtó érezteti, hogy a munka nélkül maradt személyt megalázó módon fenéken billentették; s tudjuk megannyi bohózatból, hogy a rúgás a megrúgottra nézve megszégyenítő és komikus. „You are fired!” – ordította hetente többször Donald Trump gagyi tévéműsorában évekig.5 Ez imponál a veszteseknek és a vereségtől rettegőknek. Ismét abba vetik bizalmukat, aki önkényesen dönthet a sorsukról. (De persze nem bíznak benne örökké, és iszonyatosan meg fognak rá haragudni. Tudjuk, hogy végezte Mussolini, Kadhafi és Ceauşescu. Jobb nem is gondolni ilyesmire.)

De túl engedékenyek vagyunk az elnyomás és a kizsákmányolás „jó fej”, „kúl”, „laza” cinkosaival, akik – némi öngúnnyal – mindazonáltal az erősek szokványos szadizmusát képviselik.

Az indiai mozikban újabban minden vetítés előtt megint eljátsszák a nemzeti himnuszt. (Régi brit szokás volt az 1960-as évekig.) Kerala szövetségi államban sokakat letartóztattak, mert nem állva hallgatták a himnuszt. Indonéziában milliók tüntetnek, mert Dzsakarta tartomány – kínai és keresztyén – kormányzója azt merte mondani, hogy ellenfelei félreértelmezik az ellene fölhozott Korán-verseket. Az államelnök kilátogatott a tüntetőkhöz, akik a kormányzó kivégzését (pontosabban: meggyilkolását) követelik, és velük együtt fohászkodott és elmélkedett az esti ima alatt. A nagy-britanniai hindu közösségben továbbra is megalázzák és bántalmazzák az alsó kasztokhoz tartozókat, a kasztok közötti szerelmi kapcsolatok miatt rengeteg embert, főleg nőt szoktak agyba-főbe verni és kaszton belüli házasságra kényszeríteni. Sok nőt büntetésképpen megerőszakolnak. Londonban! A lengyel szejm egyik képviselője a minap azt javasolta, hogy a lengyelországi ateisták (istentagadók), görögkeletiek (ortodoxok) és muzulmánok tegyenek le nyilvános, írásban is megerősített esküt a lengyel alkotmányra és „a lengyel értékekre” (?). Aki erre nem hajlandó, azt azonnal deportálni kell. Az Egyesült Államokban meg akarják erősíteni a rendőröknek azt a jogát, hogy bárkit megállítsanak, megmotozzanak, holmiját átkutassák. Mindenki tudja, hogy ezt a jogot többnyire feketékkel és latinókkal szemben szokás alkalmazni. A párizsi terrortámadások óta Franciaországban rendkívüli állapot van érvényben, már több mint egy éve.6 A magyarországi példát követve Ausztriában is rendőri hatáskörökkel ruházzák föl a hadsereget – a szociáldemokraták! Horvátországban a tömeggyilkos usztasa „tábornok”, Ante Gotovina pár hete a kormány tanácsadója. A Fülöp-szigetek népszerű államelnöke eldicsekszik vele, hogy polgármester korában saját kezével ölt meg az utcán föltételezett bűnözőket. A guantánamói támaszponton folyt kínzásokért felelős tábornokot belbiztonsági miniszternek jelölte Trump.

„Testvérem, folytatnám, de unnád,/​tudod, hogy nem élsz lazacon.”7

Mindezeket a dolgokat a jó fejek helytelenítik, és persze nem veszik észre, hogy ők is ugyanennek a rendszernek a részei, és amikor kórusban gúnyolják – együtt a szélsőjobboldallal – az „értelmiséget”, a „jogvédőket”, a „politikai korrektséget”, amikor „tabudöntögetésnek” hiszik a legótvarosabb nőgyűlölő és fajvédő közhelyek ismételgetését (persze kis öniróniával), akkor válik igazán teljessé az, ami amúgy is uralkodik.

Merényletek és népszavazások
(2016. december 26.)

Az egyik berlini karácsonyi vásáron végrehajtott kamionos gyilkosság, a zürichi lövöldözés, a jordániai Karak városban elkövetett bombamerénylet, az ankarai orosz nagykövet lelövése – ezek történtek, amíg ezen a megírandó cikken próbáltam gondolkozni 2016. december 20-án. Szörnyűségek, amelyek hátterében ott a borzalmas aleppói és jemeni vérengzés, a kongói és gambiai elnöki diktatúra bevezetése (Joseph Kabila nem adja át a hatalmat lejárt mandátuma után, nem írat ki választásokat: az első napon 20 halott; a gambiai elnök, Yahya Jammeh szintén nem akar lelépni: puccsveszély vagy még rosszabb), s mindezek árnyékában az elnyomás és az öldöklés régóta tartó, de most elkerülhetetlenül elfelejtett hosszú sorozatai. Evvel szemben alig említhető más pozitívum a világpolitikában, mint az, hogy a tiltakozó lengyelországi demokraták kisebb engedményre késztették a reakciós kormányt. Nem vívtak ki új szabadságot, csak lelassították pár napra a szabadság ügyének hanyatlását.1

Ezenközben a karácsonyi bevásárlási és „szórakozási” esztelenség nem lanyhul; erről páncélkocsik gondoskodnak.

„Mi előre megmondtuk” – harsogják a szabadság és a nép ellenségei; és csakugyan megmondták. Megmondták, hogy az általuk szétmagánosított, szétmángorolt világ, ahol nem maradt más, csak a piac és a katonaság, veszélyes hely lett, amelyben újra valószínű a háború – s ezért azt javasolják, hogy a világban ne maradjon semmi más, csak a piac (amelynek magyarországi álneve: „a munka”) és a hadsereg. És a titkosszolgálatok és a terrorelhárítás és a határőrség és a fölfegyverzett rendőrosztagok.

Pénz és halál.

Ez az ok, és ugyanez a megoldás.

Politika nincs többé – politika, tehát a nép ellentéteiből és vitáiból fakadó, racionális, önellenőrző, nyilvános kormányzás –, csak piac és rendszerezett erőszak. Mivel ez nem elég, különösen a kizsigerelt szegény országokban, a „vallásnak” és „fajgyűlöletnek” nevezett tébollyal kell kiegészíteni (hiába mondogatjuk fáradtan több mint évszázada, hogy nem ez az „igazi” vallás és nem ez az „igazi” hazafiság), hogy a cselekvésképtelenek is úgy érezzék (tévesen és hiába), hogy cselekszenek. Hogy meghallják és meglássák őket, akik remény és ráció nélkül kínlódnak vagy a hidegben, vagy az üvegházhatás miatt sivataggá változott egykori kertjeik szikkadt helyén, ivóvíz nélkül a rekkenő, csontszáraz hőségben, vagy segélyen a hámló vakolatú családi házban, csöndesen rozsdásodó autóval, várva a nagy semmit meg az esti tévésorozatot, azaz a nagy semmit.

Gyilkol az elfogultság, az intolerancia, az észellenesség, az önzés – gyógyírül pedig az egyre erősebb jobboldal még több elfogultságot, intoleranciát, észellenességet és önzést javasol, kirobbanó (szó szerint kirobbanó) sikerrel.

Az óceán kicsapott a medréből, amint belecsobbant a Donald Trump megválasztása okán megtermelt sok millió tonnányi fecsegés, holott a végeredmény semmi más, mint a már sokszor látott oligarchikus kormány, nagytőkések meg tábornokok (meg félőrült ultrareakciósok, akik hol Szaniszló Ferencre, hol Bogár Lászlóra, hol Bayer Zsoltra hasonlítanak, de náluk is sokkal ijesztőbbek), akik még mindig tudnak mit elvenni az amerikai munkásoktól, és oly sok év után is találnak további üldöznivalót a feketéken meg a latin-amerikai bevándorlókon. Az új amerikai kormány gazdasági háborúra készül Kína ellen, és növelni óhajtja a nukleáris arzenált. Összetételében a latin-amerikai juntákra hasonlít leginkább, bár persze nem lesz pont olyan, mert az alkotmányos szabályok és szokások valamelyest meg fogják szelídíteni. De összességében végül is nem olyan nagy dolog: amit jó modorú képmutatással csinált az előde, azt az új kormányzat rossz modorú őszinteséggel fogja csinálni. Az amerikai hadsereg majd partra száll, az amerikai hadvezérek később, vonulás közben talán megnézik az atlaszban, hogy hol a francban is vannak tulajdonképpen, túlfizetett tanácsadóik pedig megmagyarázzák nekik a Wikipédia alapján, hogy mi is a helyzet azon a földrészen vagy min. Emlékszem arra a magas rangú tengerentúli diplomatára (a kelet-európai főosztályról!), aki 1991-ben diszkréciót kérve megkérdezte tőlem, mi a különbség Szlovénia, Szlavónia és Szlovákia között.

(Ön tudja, kedves olvasóm?)

Az Egyesült Királyság – vagy talán csak Nagy-Britannia, vagy szimplán Anglia, talán Wales és Ulster nélkül – hamarosan kilép az Európai Unióból, olyan népszavazás eredményeképpen, amelynek a meghirdetői alapjában azt akarták, hogy minden maradjon a régiben (csak legyen egy kicsit rosszabb), s ezért azt kérdezték a néptől, változzék-e minden, vagy csak valamicske. Azon túl, hogy verik a lengyeleket, nem derült ki, mi lesz Angliával meg Skóciával meg az egésszel, de a brit kormány mintha nem is akarná tudni, mi lesz. A Bank of England kormányzója bevallotta az Alsóházban, hogy nem tud forgatókönyvet fölvázolni, mert még ő sem képes kiigazodni a kormány szándékain. Mi legyen? – kérdezte egy elkeseredett konzervatív képviselő. „Meghívom az egész pénzügyi bizottságot a Bank karácsonyi partijára” – válaszolta a megkérdezett.

Derültség.

A berlini merénylet után az európai jobboldal a schengeni rendszer megszüntetését, az őrzött határok visszaállítását indítványozza, esetleg vízumkényszerrel.

Keno Verseck megírta a Spiegelben, hogy szlovén–horvát konfliktus tört ki, mert a szlovén kormány olyan csokit küldött ajándékba, amelynek a papírján egy kevesebb mint egy kilométeres, vitatott tengerparti szakasz a hivatalos horvát állásponttól eltérően volt föltüntetve; Kolinda Grabar-Kitarović horvát államelnöknek eközben elnézést kellett kérnie, mert az iskolásoknak osztogatott elnöki csokiról bebizonyosodott, hogy szerb gyártmányú; minden megbántott tanuló autentikus horvát csokit fog kapni pótlólag: a szerb külügy persze tiltakozik. Ilyen körülmények között nem csoda, hogy Észak-Macedónia, Montenegró, Koszovó, Bosznia, Albánia újabb összeomlás előtt áll, a bolgár helyzet instabil, Görögország nem bírja tovább az Európa által kikényszerített újabb megszorításokat. Mindez láthatólag nem érdekel senkit, a többi kelet-európai ország sajtója meg se említi. Jöhet a csokiháború.

Olaszországban a balközép (valójában jobbközép) kormány a parlamenti rendszert kívánta észszerűsíteni és „áramvonalasítani” alkotmánymódosító népszavazással, ez sem hozott lázba senkit, de azért leszavazták, mert nagyképűnek tartják a miniszterelnököt (joggal). Mi lesz? Senki sem tudja, de nem is nagyon törődik vele.

Magyarországon ugyancsak népszavazással akarta megállítani a szélsőjobboldali kormány az amúgy is megállított „menekültáradatot”: ezt élet-halál kérdésnek állították be. Az amúgy menekültellenes és bevándorlóellenes közönség nem nagyon ment el szavazni, a népszavazás érvénytelen és eredménytelen lett,2 ám a kormány kijelentette, hogy győzött. (Annyiban ez igaz, hogy senki más se nyert.) Tehát az egész fölösleges volt, kidobott pénz. Aztán odanyilatkozott a kormány: életkérdés, hogy bevegyék az ún. Alaptörvénybe: migránsok itt nem, nem, soha. Ez másodlagos okok miatt nem sikerült, mire a kormány kijelentette, hogy édes mindegy, így se engednek be muszlimokat. Ennek az értelmetlenségnek az lett volna a célja, hogy nőjön a kormány szavazóinak aránya. Kicsit nőtt is, aztán megint csökkent. Nem történt semmi, csak mindenkinek elment a kedve az élettől.

No meg újra alkalom nyílott a rendszerváltás – igen szerény és részleges – „vívmányainak” a visszavonására, a sajtószabadság, a plurális nyilvánosság további korlátozására. A magyar állam szétbarmolása folytatódik, a kormányzást a digitális és elektronikus uszítás helyettesíti, mint egyébként sok helyütt, vagy ahogy régimódi publicisták szeretik mondani: szerte a nagyvilágban, amire a korszerű fiatalok azt mondják: „kint”. (Ismerik a „kinti magyarok” kifejezést? Ragyogó.)

A makacs tévedés következtében „baloldalinak” meg „demokratikusnak” nevezett ellenzéki pártocskák meg sajtótermékek a „mérsékelten szélsőjobboldali” (van ilyen?) Jobbikkal való összefogást mérlegelik. In hoc signo vinces, Simicska.3

Heribert Prantl, a ballib Süddeutsche Zeitung hírneves vezércikkírója, helyettes főszerkesztője videopublicisztikájában4 kócosan, kisírt szemmel, mélabúsan emlékezteti a németeket – legalábbis a nyugatnémeteket – arra, hogy a vadállat merénylők bomba- és kamionpolitikáját talán nem kellene hasonlóan vadállati rendőrállami és háborús politikával megkontrázni. Azt ne higgye valaki, hogy a CSU meg az AfD akár néhány órát is várt, míg Frau Merkel áldozatainak nevezte – választások jönnek – az Iszlám Állam által „vállalt” gyilkosság halottait. Becstelenség, mondja dr. Prantl. De hát megette a fene. Mindenki láthatta, mi lett a Francia Köztársaságból a merényletek után.5 Ha Németország is erre az útra lép – és Anglia sincs már –, akkor Európának és 1989-nek végképp befellegzett. Európa „fölöttes énje” leköszön.

Nem megmondta Orbán Viktor? De megmondta.

De a Friedrich-Wilhelm-Gedächtniskirche ívei alatt – az NSZK vezetőinek jelenlétében – Heiner Koch katolikus érsek, Markus Dröge evangélikus püspök, Michael Müller berlini főpolgármester (SPD) addig is azt mondja, Berlin továbbra is keresztyének, zsidók, muszlimok és mások nyitott városa marad. Szép szavak.

A szép szavak ellenére nézzünk szembe végre józanul avval, ami történt.

200 éve állnak a modern, azaz kapitalista rendszer középpontjában az angol nyelvű országok – előbb a Brit Birodalom, majd az Egyesült Államok – különböző alakváltozatokban, különféle szövetségi-geostratégiai formációkban, de általában együtt, lazább vagy szorosabb kapcsolatban. Anglia kilépése az Európai Unióból (együtt Nagy-Britannia állami egységének megrendülésével), majd Trump megválasztása nem kevésbé drámai fejlemény, mint annak idején a Népszövetség föloszlása vagy az aranyalap 1971-es megszüntetése volt. Anglia révén kapcsolódott Észak-Amerika (meg még a Commonwealth pár állama) Európához; ez volt az ancien régime bázisa, amely 1945 és 1989 között uralkodott, s amely 1989 után megerősödni látszott – de ez épp csak ennyi volt: látszat. Az angol kilépés, az új amerikai izolacionizmus (és a liberális konszenzus rég esedékes halála) új világrendet – pontosabban: rendetlenséget – jelent. Minden rendetlenség tartalmazhat esélyt és reményt (van, aki épp ebben bízik, még a baloldalon is), de hát ez csak elvi lehetőség, amelynek tapasztalható (empirikus) jelei (még) nem mutatkoznak.

Amikor a fasiszta hatalmak (Németország, Olaszország, Spanyolország, Japán) kiléptek a Népszövetségből, szintén „új világ” kezdődött – ezt nevezték második világháborúnak. Az is „újdonság” volt, sokak szerint nyomokban reményt is tartalmazott. (Németh László azt írta ekkor, hogy a német kés – így – kivágja majd a földgolyó rothadt részeit;6 szóval volt ujjongás bőven.) Akkor is a kantiánus republikánus kozmopolitizmus („örök béke”) halálát ünnepelték az etnicisták meg a reakciósok meg a diktatúrák (akkor még) nyílt, dacos és diadalittas hívei. A Kellogg-Briand paktum (1928, a háborúk betiltása, ami nem merő tréfa volt, hanem a nemzetközi jog átalakítása; ezt örökölte – enyhített alakban – az ENSZ) ugye kudarcot vallott, a liberális-republikánus kozmopolita pedagógiával egyetemben. Jöhetett a Wehrmacht meg a Waffen SS meg a többi. Ilyen veszedelem most nincs. Klasszikus fasizmus sincs – mert klasszikus fasizmus csak a kommunistákkal szemben értelmes, akik manapság hiánycikket képeznek. A liberálisok tévedtek, amikor azt hitték, hogy a szocialista-kommunista ellenállás megszűnésével a terepen egyedül maradt globális nagytőke megáll itt; nem gondolták volna, hogy a kommunista meg a szociáldemokrata baloldal után ők következnek. Pedig ez a helyzet.

A magyarországi olvasó is észlelheti (teszem azt a HVG-ben), hogy a modern kapitalizmusban megszokott, banális újraelosztást holmi bolsevista trükknek tekintik; a nálunk megszokott kistőkés-kispolgári logika szerint voltaképpen a nagytőkés korporációk, a részvénytársaságok és a holdingok is gyanúsak (mintha lenne bármi egyéb, mintha a mitikus „kisvállalkozók” számítanának, pedig már alig különböznek a bérmunkásoktól). A liberálisokra a tőkés korporációknak és tőkés államoknak nincs többé szükségük; a „hatékony kormányzáshoz” szükséges konszenzust nem a plurális-parlamenti logikával kell megszervezni (hiszen ennek a tartalmai szemlátomást megszűntek), hanem a hatalommánia és a demagógia kevéssé újszerű elegyével, amelynek pár Twitter-üzenetben összefoglalható ideológiája az – egyébként folyton módosuló – etnikai előítélet, a nemi előítélet és az alóluk kikandikáló osztálygyűlölet (az „alsóbb néposztályokkal” szemben, fölülről). A többi a profit meg a stratégiai előnyszerzés szokványa, amelyet ugyancsak a megszokott modorban kísér a „ráció”, a gondolat iránti (mesterségesen is „gerjesztett”, de a korszellemnek is megfelelő, tehát spontán) undor. Paranoid mítoszok stb. stb.

Az összes tőketulajdon nélküli „néposztály” – a proletariátus, a prekariátus, a munkanélküliek, a kisnyugdíjasok, az önálló törpebirtokosok, a kiszolgáltatott „kisvállalkozók”, a polgári társadalom alá szorult lumpenek és „underclass” – politikai szervezettség hiányában csak olyan defenzív eszközökhöz nyúlhat, mint a tömeges kivándorlás (ez tartja fönn a belső egyensúlyt a kelet-európai országokban: a kelet-európaiak migrációja Nyugatra, továbbá a keleti menekültek, bevándorlók kiszorítása, s ez ma a nemzeti egység alapja); mindez pedig az osztályproblémát etnicizálja és rasszosítja.7 Az ún. baloldal, amely két és fél évszázados történetében most először nem képes vagy hajlandó az alsóbb osztályok érdekeit képviselni, csakugyan szóra sem érdemes.

Amiről viszont érdemes beszélni, az a mindenütt növekvő egyenlőtlenség, az elhúzódó strukturális válság, a közel-keleti, közép-ázsiai és afrikai népek elmondhatatlan szenvedése – amiért mindenekelőtt a globális kapitalizmus a felelős, és a képviseletében fellépő nyugati nagyhatalmak –, no meg Törökország, India és Indonézia fasizálódása, a szunnita-síita majdnem-világháború, a burmai (Myanmar) muszlimok (rohingyák) iszonyatos üldözése (a kínai kisebbség helyzete is romlik) Ang Szán Szú Csí (Szaharov-díj, Nobel-békedíj, Nehru-díj) emberijogista rendszere alatt, a dolgozók, munkanélküliek és nyugdíjasok helyzetének romlása, politikai erejük csökkenése, a fajüldözés, a nőgyűlölet (nemcsak az iszlamista rezsimekben, hanem Indiában is, sőt: elsősorban a „demokratikus” Indiában), az etnicizmus, a sovinizmus, a klerikalizmus, a militarizmus újjáéledése; a Kelet és Nyugat, Észak és Dél közötti gazdasági, katonai, szociális egyenlőtlenség, a gazdagság halmozódása a centrumban és mindenki más leszakadása, s az emiatt persze újra erősödő háborús veszély.

A represszív jobboldali politika diadalsorozata után mélyenszántó balközép, polgári közírók azt javasolják (amint várható volt), hogy meg kell érteni, mit kíván a nép (szerintük: elnyomást), és olyannak kell lenni, mint az ellenfélnek; végül is a lepuffantott niggerek meg a megerőszakolt nők csak azt kapják, amit megérdemelnek. Lássuk be. Így közelednek (szerintük) a néphez, amelyet eddig bűnösen elhanyagoltak. Mert a nép, amelyet végre az „elitistáknak” is meg kell érteniük, szerintük diszkriminációt és repressziót áhít. Mert szerintük – értsük meg – ilyen az emberi természet, amihez végre-valahára alkalmazkodni kell. Így jön létre a szükséges nemzeti egység. Szerintük. A többi csak PC bárgyúság, PC frázis. „Egyenlő emberi méltóság”? „Szabad emberi közösség”? „Hatalomnélküliség”? Csacsiságok. Mindezt már hallottuk 1939-ben.

Semmi új, hacsak az ellenállás hiánya nem az.

Kormányprogram
(2017. január 1.)

Azt mondják kedves olvasóim, hogy 2016 karácsonya körül több mélypesszimista írást tettem közzé1 – mi lenne, ha mondanék valamit hazánk jövőjéről, meg arról, hogy mi legyen, a fenébe is.

Próbáljuk meg.

Nincs jobb kiindulópont, mint a közhely.

Az állam és a jog által okozott bajokat csak hatalommal lehet helyreütni – tartja az évezredes bölcsesség.

Aki így vagy úgy nem hajlandó a hatalomból fakadó problémákkal szembenézni (beleértve a hatalom hiányát), az ne beszéljen politikáról – mondják.

Erre van (ugyancsak nagyon régi) válasz, vallási és filozófiai természetű. A hatalom rossz, és ha csak a hatalom elvállalása (vagy erőszakos leküzdése) teszi lehetővé a politikai beszédet és cselekvést, akkor mondjunk le a politikáról és általában a közérdekű cselekvésről. Megmarad az elmélkedés és az elmélyülés, a közügyek elkerülése, a tett elutasítása, az elfordulás „a világtól”. Senki nem tagadhatja – én meg se próbálom –, hogy ez magasrendű és érvényes válaszváltozat.

Vannak korok, amelyekben nincs más lehetőség szép és jó életre; lehet, hogy a miénk is ilyen: ebben az esetben fejtegetéseink hívságosak vagy fölöslegesek.

Természetesen a politikai vélekedéseknek és cselekvési terveknek még a legszerencsésebb esetben se szabad pusztán arra irányulniuk, hogy valamely embercsoportban erős közös identitást alakítsanak ki, amely – kétely, vita, gondolat nélkül – egységes tettre képesít és készít föl, s amelynek legfőbb célja a minél szélesebb körű, minél tartósabb hatalom birtoklása. A politikai vélekedéseknek és terveknek „a közös jó” (le bien commun) meglelését és – ha megvan – a szolgálatát kell célozniuk, s helyes, ha a politikai csoportosulások mindig szem előtt tartják: nem lehetetlen, hogy mindenben tévednek. Ha pedig kiderül, hogy így történt, jól teszik, ha nyilvánosan bejelentik, nehogy megtévesszék híveiket. Ez természetesen erre az írásra is áll, ahogyan minden egyéb politikai elmélkedésre.

Annak reményében, hogy talán mégse kell belenyugodnunk abba, hogy kár minden politikai erőfeszítésért – bár számos tény és megfontolás sajnos éppen ezt látszik alátámasztani –, arról szeretnék most viszonylag röviden szólni, hogy milyennek látszik a parlamenten kívüli baloldalnak (ezt a továbbiakban PKO – Parlamenten Kívüli Oppozíció – betűszóval fogom jelezni) a hivatalos politika. (Burzsoá jellegűnek tetszik, elnyomónak és szellemtelennek.)

Meg főleg arról beszélnék, amiről én nem szoktam, bár mások sűrűn: hogy mit gondoljunk a választásokról.

Magyarországon – a látszat ellenére – nincsenek a szó tulajdonképpeni értelmében vett pártok. A rendszerváltás nagy pártjaiban (SZDSZ, MDF) szervezett irányzatok, áramlatok voltak, amelyek nyilvánosan vitáztak egymással. (Ez a kezdetben kicsiny MSZP-re is állt.) Volt tagság, voltak szervezetek, volt világnézeti változatosság, belső – de kifelé is nyitott – nyilvánosság, regionális eltérések, szakadások és szakítások, egyszóval: közélet. (Az, hogy a rendszerváltás „fölülről” történt és nem volt tevékeny civil társadalom – sok ezer egyesület alakult! –, nem egyéb, mint ocsmány hazugság.) Mára ebből semmi nem maradt: a Fidesz föloldódott az államapparátusban, pártéletnek semmi nyoma. Az MSZP választmányi elnöke, Hiller István megengedheti magának, hogy közölje: dolgoznak a hosszú távú programjukon az elvtársai, de egyelőre titokban tartják – demokratikus pártban ez nem lenne lehetséges, ám de facto az MSZP-nek sincsenek tagjai, eleven szervezetei, a vezetőség nézeteiről, szándékairól, belső viszonyairól nem lehet tudni semmit. Ilyesmi még apró összeesküvő csoportoknál se szokott előfordulni, nemhogy kormányzásra aspiráló nagy pártoknál. Azonkívül van két vezérelvű szekta (Jobbik, DK), amelynek tagjai és aktivistái mukkanás nélkül követik a vezér utasításait; ezek se tipikusan demokratikus pártok, hogy udvariasan fejezzük ki magunkat. Szűk körű apparátusok, hatalmi klikkek, politikai-gazdasági érdekszövetségek – nem pártok. A Fidesz a manipulált médiáin keresztül érintkezik passzív híveivel, fő politikai szerve a Finkelstein & Birnbaum cég, amelyhez kiszervezték a magyar nemzeti világnézetet és terjesztését.2 (Az MSZP-nél ezt a szerepet, úgy látszik, ismét a jó hírű és népszerű Ron Werber fogja ellátni.)

A pártvezetőségek nem is sejtik, mi lesz az ideológiájuk, míg a fizetett stratégiai team nem közli velük.

De a lényeg ismert.

A Magyar Nemzet föltárta,3 hogy az Orbán-kormány úgy növeli a foglakoztatást, hogy munkahelyenként (!) tizenkétmillió forintot ajándékoz a multiknak a dolgozók adófilléreiből. Ők fizetik a tőkés nagyvállalatok „beruházásait”. Erről szokták mondani liberális kommentátorok, hogy „baloldali”, „szocialista” elemeket födöznek föl a Fidesz–KDNP gazdaságpolitikájában, amelyről maga a pártkormány-kormánypárt azt állítja, hogy antiglob.

A pártrendszer és a parlamentarizmus Magyarországon merő látszat.

A PKO – per def. – nem vesz részt a választásokon, és viszonya a parlamentarizmushoz, illetve egyáltalán a polgári rendszerben megszerezhető hatalomhoz: szkeptikus, ambivalens, némely csoportjában pedig ellenséges. Még rosszabb a helyzet a merőben látszólagos „parlamentarizmus” esetében, ami kétségessé teszi ennek a cikknek az értelmét vagy célirányosságát.

Márpedig itt pontosan erről lesz szó: a polgári rendszerben netán (nem általunk) megszerezhető hatalom esetleges „progresszív” átalakításáról. Ez iránt minden kétely indokolt. Az előjelek rémesek, mondhatni: vészjóslóak.

A PKO-nak a közvélemény, a civil társadalom néhány kisebb szektorában van némi gondolati, világnézeti, érzelmi befolyása (ez a politikailag aktív közönség 2-3 százaléka lehet, vagy kicsit kevesebb; maga a PKO pedig még szűkebb kör, ráadásul megosztott), de pár választókerületben ez is jelenthet valamicskét. Tehát a támogatásának vagy elutasításának van némi gyakorlati jelentősége, elviekben pedig ez (különösen, ha specifikussá válik, körvonalakat ölt) különösen fontos, bár társadalmilag persze nem nagyon.

Ugyanakkor lehet, hogy a hatalomra nem aspiráló, szervezetlen, laza, többnyire „informális” – de bizonyos alapelvekben nagyjából egyetértő vagy hasonlóan érző – csoportok állásfoglalása morálisan valamelyest azért mégiscsak számít. Elvégre itt senki nem pályázik tisztségekre – per def.

Bár nincs köztünk híve a tőkés rendszernek, a legtöbben (nem mind) azt hisszük, hogy nem szabad teljesen passzívan várni a radikális változás pillanatát. Az aktivitás elsőrendű célja persze nem a parlamenti többség korlátozott lehetőségű átalakulása (ez mások dolga), hanem a szélesebb antikapitalista mozgalom kialakítása.

De (általában) nem vagyunk közömbösek a polgári politika transzformációival szemben, hiszen nem minden kapitalizmus egyforma, bár mindegyik variáns megéri a pénzét.

Ezért talán – talán – nem egészen értelmetlen dolog követeléseket intézni a „ráutaló magatartással” támogatást kérő „parlamenti pártokhoz” – sőt, meg lehetne fontolni, hogy (fölvilágosító, nevelő célzattal) egy-két választókerületben támogassuk (mondjuk) a Balpárt4 jelöltjét, ha alkalmas a valóban szocialista eszmék terjesztésére és a helyi közvélemény megmozgatására. (Ezeket a jelölteket valószínűleg nem fogják megválasztani, pláne, hogy a választási propagandára nem szabad a szokásos forrásokból pénzt elfogadni. De ez most mellékes.)

Bár természetesen ezek a követelések nem a szó szoros értelmében nem létező (polgári demokratikus) „pártokhoz” szólnak, hanem az informális baloldali nyilvánossághoz, amely – ha úgy tartja helyesnek – szabadon használhatja őket nyomásgyakorlásra, ha van, aki nyomást gyakoroljon, s főleg: ha van kire, ami kétséges.

Ezek a követelések nem a nem létező „kormányprogramunkkal” azonosak, hiszen csöppet se óhajtanánk kormányra kerülni. (Különösen az „adott keretek között” nem, még ha lehetne is, márpedig nem lehet. Amúgy pedig: a kommunizmusban nincs állam, tehát kormány se – ennyiben a kérdés komoly formában föl se vetődik.) Szemben a történelmileg lezártnak tekinthető szociáldemokrata és bolsevik szervezeti hagyománnyal, bármiféle „programot” csak maga a dolgozó nép alakíthat ki szabad vitában (amelyet a mozgalom nyilván megpróbálhat befolyásolni) – az ilyen vita föltételei5 pedig csak forradalmi méretű átalakulás következményeképpen jöhetnének létre, és ez a vita maga is része volna a forradalmi átalakulásnak.

Ez a pillanat – még – nem jött el.

Hát lássuk. Az ellenzéki közvélemény véget szeretne vetni – joggal – az Orbán-rezsim népellenes és jogállam-ellenes kormányzásának, csak éppen nem talál hozzá kedvére való pártokat. (Ami nem csoda, tekintve, hogy voltaképpen nincsenek pártok.) Az elégedetlenek között jobboldaliak, konzervatívok is találhatók, akiknek megvannak a maguk tiszteletre méltó, tiszteletet érdemlő szempontjaik és javaslataik (ezeket nem osztom, de természetesen jó lenne, ha ők is otthon érezhetnék magukat Magyarországon, s a jövendő balközép kormánynak, ha lesz ilyen, illenék kompromisszumot kötnie velük), ám képviseletük nekik sincs. Nyilván lehetnek követeléseik, de ezeket nekik is elő kell terjeszteniük, ha azt szeretnék, hogy a balközép (ha lesz) gondolataiknak legalább egy részét majd érvényesítse. A jelenlegi balközép-jobbközép „ellenzéki pártok” nehezen tudják majd a kormányellenes-rendszerellenes közvéleményt maguk mellé állítani, mert teljesítményük eddig, hm, nem túl meggyőző. Ami a karakteresebb független baloldalt és a PKO-t illeti: a távolságuk a hivatalos balközéptől hatalmas.

Az elmúlt pár évben éles bírálatban részesítettem az MSZP-t, a DK-t, az LMP-t, kétségeimet hangoztattam az Együtt antikorrupciós taktikáját illetően, és a nekem viszonylag rokonszenves Párbeszéd pár gesztusát is tollhegyre tűztem. Ezeket nem ismétlem meg, különben is eléggé ismertek. Nem foglalok állást az ellenzéki „pártok” összefogásának és egységének kérdésében, de azt hiszem, hogy

1. amennyiben az ellenzéki „pártok” a választásokon együttműködnek az egyébként csakugyan változó és ma már a Fidesz–KDNP-től kissé „balra” álló Jobbikkal, akkor nem szabad rájuk szavazni, hanem komoly kampányt kell indítani a civil társadalomban a választási bojkott érdekében – ami amúgy is az opciók egyike. (Gondolom, ez esetben a Kétfarkú Kutya Pártra leadott protesztszavazat is lehetőség. Az elkeseredésében kacajra fakadt magyarországi társadalom egykönnyen bejuttathatja a kétfarkúakat az Országgyűlésbe, akiknek – ha esélyeik javulnak – azért nyilatkozniuk kellene majd néhány politikai alapkérdésben. Persze kár lenne, ha ajkunkra fagyna a mosoly.) Tehát a bojkott gondolatát semmiképpen ne feledjük el, bár az ellenzéki közvéleménynek hatalmas az emocionális nyomása az Orbán-uralom befejezése érdekében, ami hovatovább öncélnak tetszik – mintha mindegy lenne, mi jön utána.6

Noha ez a gondolatkísérlet adottnak tételezi föl a polgári rendszer további fönnállását, támogatásunkhoz az szükséges, hogy a támogatásunkat (akárcsak hallgatólagosan) kérő „párt” vagy „pártszövetség” módosítsa a rendszert, mindenekelőtt vessen véget a neoliberális politikának és a vele járó szélsőséges egyenlőtlenségnek. Ehhöz az kell, hogy

2. az államot állítsák az egyenlősítő újraelosztás szolgálatába, s minden mást ennek rendeljenek alá: mert valamennyi emberi lény összemérhetetlenül, tehát végtelenül értékes, aminek az el nem ismerése igazságtalanság (ez az alaptétele az összes vallásnak és klasszikus filozófiának, amelyek ennyiben persze a kommunizmus előzményei, de nem azonosak vele); ezért parancsolóan szükséges, hogy radikálisan módosítsák az adórendszert: az egykulcsos adót azonnal szüntessék meg és változtassák erősen progresszívvá, növeljék a tőkés társaságok adóit, továbbá állítsák vissza a munkanélküli-segélyt, az igénylők anyagi helyzetéhez szabják a különféle állami támogatásokat, előnyben részesítve a szegényeket; ámde

3. általában is módosítani kell a költségvetés kiadási oldalát: véget kell vetni mindenféle pazarlásnak, és minden rendelkezésre álló összeget a szociális rendszerek rehabilitációjára, röviden: a széles körű népnyomor állami eszközökkel történő megszüntetésére kell fordítani – az ismert követeléseken (egészségügy, oktatás, idősgondozás, a gyermekszegénység fölszámolása) túl bevezetendő a szociális foglalkoztatás (a „közmunka” önkéntessé tételével és demokratikus elosztásával); fogadják el A Város Mindenkié javaslatait a hajléktalanság megszüntetésére, indítsanak nagy átmérőjű szociálisbérlakás-programot (és szociális lakásépítési programot), emeljék tovább a minimálbért és a bérminimumot, támogassák a fizetésemeléseket minden szektorban és szakmában, helyezzék szociális alapra a lakás- és családtámogatást és így tovább. Lehetővé kell tenni a szociálpolitika társadalmi ellenőrzését, átvéve és továbbfejlesztve a társadalombiztosítási önkormányzatok intézményi hagyományát.

4. Le kell bontani a diszkriminációt.

Ehhöz meg kell szüntetni pl. az iskolai szegregációt, lehetővé tenni, hogy minden gyerek civilizált körülmények között jusson el az iskolába (ha kell, iskolabusszal), kapjon meleg ételt, ruhát, gyógyszert, és mindenki egyformán részesedjék a kulturális javakból és ismerkedjék meg a tudománnyal. Egyenlő munkáért egyenlő bért: a nők alacsonyabb fizetését emeljék föl a férfiak átlagához, munkahelyi előléptetésüket az egyenlőség szellemében szabályozzák – és követelni kell az ellenzéki „pártoktól”, hogy jelöltjeik fele nő legyen, sőt: hogy majdani parlamenti frakcióik fele is nőkből álljon (ezt a listák révén könnyűszerrel meg lehet oldani), valamint azt, hogy a cigányok társadalmi arányának megfelelő számú roma jelöltjük, illetve képviselőjük legyen –, továbbá tegyék meg a szükséges lépéseket a melegek méltó társadalmi és politikai reprezentációja felé. Vessenek véget a romák rendőri zaklatásának, a szüntelen faji alapú igazoltatásoknak és az erőszakos, diszkriminatív hatósági bánásmódnak. A valódi baloldal munkásbarát, feminista és cigánypárti.

5. Az infrastruktúra- és településpolitika szolgálja az egyenlőség célját; honfitársainknak nem szabad hátrányt szenvedniük amiatt, mert „leszakadt régiókba” születtek; lehetővé kell tenni az ingázást – ehhöz gyors, kényelmes és olcsó vasutak kellenek. Hármas metró!7 Le kell csapni az ingatlanspekulációra, megakadályozni a szegények kiszorítását a városok belterületéről, védeni a települések élhetőségét, otthonosságát, ezért muszáj véget vetni annak, hogy a városgazdálkodást alárendelik a pusztító tömegturizmusnak (és luxusturizmusnak!), amit külföldön már minden progresszív városvezetés erősen korlátoz, nagyon helyesen. Meg kell védeni az épített környezetet, leállítani az állam és a hozzá kapcsolódó tőke brutálisan esztétikaellenes rombolását.

Többek között ezért is

6. azonnal le kell tenni az olimpiáról, ami katasztrófát okozna Budapesten.8 (Egyúttal a súlyos társadalmi patológiákat okozó, strukturálisan korrupt hivatásos sport állami támogatása is megszüntetendő – evvel az erővel a prostitúciót és a kábítószer-kereskedelmet is támogathatná az állam, azokban is lelnek élvezetet némelyek, mégse helyeseljük –, helyette az amatőr-, a szabadidősportot kell támogatni.)

7. Csökkenteni kell az állam puszta működtetésére (így a vezető káderek fizetésére) meg az állam presztízsére szánt szédítő összegeket, ugyanakkor visszaállítani a szükséges, autonóm, a végrehajtó hatalmat korlátozó szakintézményeket, amelyeket épp most vert szét a Fidesz-kormány.9

8. Új alkotmányra van szükség. Ennek szociális alkotmánynak kell lennie, amelynek alapelve az egyenlőség, az osztálykülönbségek enyhítése és mindenféle diszkrimináció hatékony tilalma. Ehhöz vissza kell adni az Alkotmánybíróságnak a jogköreit és megújítani az ombudsman intézményét (a korábbinál is szélesebb jogkörrel és külön szociális ombudsmani rendszer bevezetésével). (Ez meg szimbolikusan fontos: helyre kell állítani a „Magyar Köztársaság” elnevezést és a Kossuth-címert; király nélküli királyságból már volt egy, nem kell több.) Az alkotmány biztosítsa a decentralizációt, restaurálja a megyék funkcióit, növelje a regionális és lokális hatalmi szintek autonómiáját. Az Országgyűlés ma a parlament paródiája, a demokratikus házszabály alkotmányos biztosítása elengedhetetlen (tisztára komikus, ahogyan a világ egyik legkevesebbet ülésező parlamentje technikai jogszabályok ezreit „fogadja el” hosszú órákig tartó, gépies, értelmetlen szavazásokkal – nem véletlen, hogy a brit parlamentben nincs nyomógomb –; a törvényhozás mint önálló hatalmi ág 1990 óta aránytalanul gyönge volt, 2010 óta voltaképpen megszűnt), a választási törvényt meg kell változtatni. Magyarországnak arányos („tiszta listás”) parlamenti választási rendszerre van szüksége, hogy lehetőség szerint minden nézet és érdek kifejeződhessék; mindenfajta „küszöböt” el kell törölni.10 Az olyan fasiszta jellegű intézmények, mint a kötelező tagságú „hivatásrendi” kamarák (pl. a Nemzeti Pedagógus Kar meg hasonlók az egészségügyben és másutt) vagy az olyan kinövések, mint a „Magyar Művészeti Akadémia”, megszüntetendők. Ugyancsak föl kell számolni az egységes és országos fegyveres rendőrséget. Szabad országban csak önkormányzati, civil – katonai rendfokozatok, függelem és katonás szellem nélküli – rendőrség elképzelhető. Társadalmi ellenőrzés alá kell helyezni a csökkentett jogkörű titkosszolgálatot. Széles jogkörű diszkriminációellenes hatóságra van szükség. A szegények „megélhetési” bűnözésének és más büntetőjogi típusoknak társadalmi, nem erkölcsi okaik vannak: ezért a büntetőjogot gyógyító és nevelő (azaz kevésbé megtorló) irányban kell továbbfejleszteni, tehát leépíteni. Meg kell könnyíteni a népszavazások kezdeményezését és lefolytatását: mindenki kezdeményezhessen népszavazást, kivéve az államot.

9. A jelenlegi kormánynak igaza van abban, hogy az Európai Unió túlságosan központosított (akkor viszont a nemzeti szintű központosítás se indokolt, amit Orbán erőltet, hisz ennek ugyanazok a hibái, mint amannak). A következő kormánynak törekednie kell rá, hogy növeljék az Európai Parlament szerepét, amely ellenőrizhesse a Bizottságot (a Bizottság legyen felelős, ám gyönge európai kormány) és az EU olyan szervezeteit, mint a Frontex és az EULEX,11 amelyek a diktatúrák logikája szerint működnek. Az Európai Tanács vétójoga elavult, más kontrollmechanizmusok kellenek. Magyarország nemzeti érdeke a semlegesség: szükséges lazítani, majd megszüntetni Magyarország NATO-tagságát. El kell érni, hogy ezt a semlegességet – Ausztria mintájára – nemzetközileg garantálják (a legjobb persze a NATO teljes fölszámolása volna). Az új magyar kormánynak aktív békepolitikát kell folytatnia és baráti együttműködésre kell törekednie szomszédainkkal és egész Kelet-Európával; a sovinizmus nem érdeke sem a proletariátusnak, sem a nép egészének, ehelyett határokon átnyúló osztály-együttműködésre van szükség a tőkével és az állammal (államokkal) szemben. Támogatni kell Gregor Gysi (Európai Baloldal) indítványát a dél-európai Marshall-tervről,12 amely lehetőleg kiterjesztendő a nem EU-tag kelet-európai országokra is. Szembe kell szállni az oroszellenességgel és a románellenességgel.

10. Környezetvédelem és birtokpolitika összefügg: az Orbán-rezsim szétverte az ökopolitika intézményeit, visszaállította a nagybirtokot és újból létrehozta a föld nélküli parasztságot, amelyre még jobbágyként sincs szükség a gépesített, monokultúrás latifundiumokon. E tekintetben több ellenzéki pártnak és a magyarországi zöld mozgalmaknak is kiváló elképzeléseik vannak, amelyek alkalmazására fogadalmat kellene tennie a megalakítandó új kormánynak. A Paks II. atomerőművet nem szabad fölépíteni.13

11. A munkaerő-keresletet és a fogyasztói keresletet egyaránt serkentő gazdaságpolitikára lesz szükség; a foglalkoztatás bővítésében az államnak kezdeményező szerepet kell játszania. Ki kell hajítani a Munka Törvénykönyvét, egészen újat kell alkotni, amely politikai egyenlőséget hoz létre a munkáltatók és az alkalmazottak között; a munkahelyek menedzsmentjében meghatározó szerepet kell játszaniuk a dolgozók megválasztott képviselőinek, s a dolgozóknak kell kijelölniük a személyzeti osztályok és hasonlók vezetőit, a fegyelmi, munkarendi szabályokat pedig a dolgozók egyetértésével, demokratikus szavazási procedúrával kell megállapítani; az állami vállalatok önigazgatói alapon kormányzandók; emellett növelni kell az önigazgatási rendszerben működő közösségi tulajdon részarányát, a sztrájktörvényt átírni a dolgozók javára, bővíteni a szakszervezetek jogait. A munkahelyek szociális funkcióit (üzemi rendelő, könyvtár, üdülés, gyermekfölügyelet, sport, továbbképzés, fölnőttoktatás, ismeretterjesztés, önművelés, egyesületi és – belső – politikai élet) garantálni kell mind az állami, mind a magántulajdonú munkahelyeken.

12. Az államnak anyagilag és szervezetileg is támogatnia kell a szabad és elfogulatlan, önálló és önigazgató közszolgálati médiákat (beleértve a minőségi sajtót), akárcsak a minőségi kultúrát. Nem kaphat állami támogatást a kommersz álkultúra. Meg kell akadályozni a médiák hirdetések révén való befolyásolását. A piaci-plurális rezsimekben majdnem mindenütt az állami médiák a legszabadabbak és a legtartalmasabbak: ilyen helyzetnek kell létrejönnie Magyarországon is. Ennek biztosítása kétségtelenül nagyon nehéz, de nem lehetetlen. Különösen támogatni kell az Orbán karmaiból kiszabadítandó regionális és helyi sajtót, amely nélkülözhetetlen a demokratikus közélethez. Ez nem idézheti elő azt, hogy a jobboldali sajtó meggyöngül. Paritásra kell törekedni. A kultúrafinanszírozást is – ellenőrzött – önigazgatói testületekre kell bízni. Az Orbán-rezsim nagylelkűen támogatta a külhoni magyar kisebbségek kulturális intézményeit; ez megőrzendő, de ki kell zárni belőle a politikai előnyszerzést és a kisebbségi magyar közvélemény (bármilyen színezetű) budapesti irányítását. Olcsóbb és nagyobb példányszámú könyvekre, olcsó hangversenyekre és kiállításokra, ingyenes múzeumokra, ingyenes népfőiskolákra, tudományos ismeretterjesztésre van szükség. A köz- és fölsőoktatás osztályjellegét, kiváltság-újratermelő jellegét, diszkriminatív jellegét a leghatározottabban föl kell számolni. Az állam ne saját maga dekorálásra használja a kultúrát, amely az egész népé; a kommersz tartsa el magát üzleti alapon. Az uralkodó osztály népmegvetésének, a nőgyűlöletnek, az etnikai előítéletnek, a rasszizmusnak, az irredentizmusnak, az antiszemitizmusnak, a cigányozásnak, a homofóbiának, a fasizmus rehabilitációjának – legalábbis kritika nélküli, propagandisztikus formájában – el kell tűnnie az államilag támogatott kultúrából és a közszolgálati médiákból. Ez nem vonhatja magával azt, hogy a nép és a köztársaság ellenségei nem szólalhatnak meg: de nézeteik – mint akárki másnak a nézetei – vita és bírálat nélkül csak a maguk vagy magánbefektetők által finanszírozott magánmédiákban hirdethetők. (Itt meg kell jegyeznünk, hogy a liberális médiák erősen nacionalisták, de a jobboldaltól eltérően nem a Nyugattal, hanem a kelet- és délkelet-európai népekkel meg olykor az arab államokkal szemben. Ennek is véget kell vetni.) Az állam ebben nem lehet semleges; a párizsi békeszerződés és az ENSZ Alapokmány szellemében a magyar állam (ahogy minden tagállam) közjogi értelemben is antifasiszta (kell hogy legyen). Punktum.

12 + 1. Amint már 2016 szeptemberében javasoltam az azóta megszüntetett Népszabadságban,14 a magyar államnak csakugyan nem az Európai Unió nyomásának engedve, hanem önként kell befogadnia menekülteket; akkor a szerény húszezres számot indítványoztam. Ugyanezt javasolja a Cseh Szociáldemokrata Párt (ČSSD) és Bohumil Sobotka miniszterelnök – ez az indítvány zavarba ejtően minimalista és defenzív, de igazán ez a szint az, amiből nem szabad engedni. Tapodtat se. A baloldal antirasszista és internacionalista, jelenleg tehát „menekültbarát”. A menekültek a háború és a szörnyűséges közel-keleti diktatúrák elől menekülnek; a velük való szolidaritás elengedhetetlen.

Azt javaslom tehát, hogy nem föltétlenül ezeket, de ezekhez hasonló követeléseket kell támasztani a balközép ellenzékkel szemben; mint látják, ezek rendkívül mérsékelt, visszafogott javaslatok, távolról se bontják szét, csak mérsékelik, korlátozzák a magyarországi tőkés rendszert. (Mi persze nem erről álmodunk.) Az ilyen követeléseket nagyrészt teljesítő reformista, balközép kormány azonban vállalkoznék – bizonyos határok között – a tőketulajdon nélküli plebejus többség képviseletére, amit persze nem tehet meg harc nélkül, hiszen számíthat az évtizedek óta minden kormány által elkényeztetett nagypolgárság meg a multinacionális társaságok ellenállására, amivel szemben az érdekeiben és méltóságában elismert magyar nép támogatásához föllebbezhet. A nagytőke érdekeinek képviseletét itt majd a konzervatív, neoliberális és szélsőjobboldali ellenzék (Fidesz–KDNP) vállalja, amelynek mozgósítási képessége nem csekély. A nemzetközi nagytőke se maradna jóindulatú és semleges. Vajon elhihetné-e a proletariátus-prekariátus-underclass szövetség (ha lenne ilyen), hogy az elkerülhetetlen konfliktusban meg kell védenie a „népfrontkormányt”? És érdemes lenne-e csakugyan? Ha a balközép megfontolná javaslatainkat, hatalmas ellenségeket állítana csatasorba saját magával szemben. Elképzelhető, hogy vállal ilyesmit? Őszintén szólva nem hiszem.

De az ilyen konfliktusban, ha vállalja (aminek nem adok sok esélyt), bizonyára számíthatna a PKO kritikai, fönntartásos és föltételes támogatására is. Ám szemben a régi szociáldemokratákkal, én kétlem, hogy akár az ilyen haladó polgári rezsim „átnőhet” a szocializmusba. Nem, tőkés rezsim maradna, hiszen fönnmaradna benne az árutermelés, a magántulajdon, a kizsákmányolás és mindaz, ami ezekből következik. De jó esetben megszüntetheti (fokozatosan) a négymillió szegény kirekesztését és megaláztatását, javíthat anyagi és szellemi helyzetükön, csökkentheti az ebben a termelési rendszerben elkerülhetetlen barbárság és represszió mértékét.

Bennünket avval vádolnak, hogy csak bírálunk és fölforgatunk, de nem teszünk „konstruktív” javaslatokat. Ez annyiban igaz, hogy fő dolgunk a kritika és a szubverzió, semmiképpen nem az ilyen jellegű javaslattétel, de kétségtelenül nem lehetünk teljesen közömbösek a polgári rendszer keretében zajló folyamatok iránt. Egyébként látható, hogy a polgári értelmiség és a fiatal középosztály körében egyre népszerűbbek azok a főként (de nem csak) neokeynesiánus reformista gondolkodók és közéleti személyiségek (Pogátsa Zoltán, Ferge Zsuzsa, Szelényi Iván, Andor László vagy a náluk jóval radikálisabb Szalai Erzsébet – és mások), akik változást követelnek: újraelosztó, egyenlőségi gazdaság- és szociálpolitikát, demokratikus irányú állami beavatkozást. A radikális reformizmusnak is van olyan példaértékű, sikeres mozgalma, mint A Város Mindenkié, és működnek nagyszerű feminista, antirasszista, környezetvédő szervezetek is a régebbi, kitűnő jogvédő csoportok mellett. A társadalmi igazságtalanság miatti fölháborodás nő, és ez egyre több gyakorlatias, konkrét, az érdekelteket nemcsak képviselő, hanem demokratikus részvételre késztető, őket bevonó mozgalomban, eseményben, szervezetben manifesztálódik (fölhívom a figyelmet a Közélet Iskolája és a Helyzet Műhely működésre). Nem érthetünk egyet valamennyiükkel, hiszen egymástól is nagyban különböznek, de együttesen mégis jelzik a társadalom – egyelőre nem nagy – baloldali szegmentumának mindennek ellenére kibontakozó dinamikáját. Ezek a (részben új) erők jól teszik, ha féltékenyen őrzik a függetlenségüket, de esetleg meg kéne próbálniuk befolyásolni az állampolitikát, ha ki akarnak lépni a fölvilágosítás, tiltakozás és jótékonyság határai közül. (Innen forradalmi úton is ki lehet lépni, de erre nem számítok.)

Biztos vagyok benne, hogy az én talán hevenyészett javaslataimnál jobbakat is tudnak gyártani, hiszen nagy előnyük a közös munka és a közös gyakorlat. Én csak el akartam indítani ezt a remélhetőleg közös politikai töprengést, amelynek szerintem nem szabad oda vezetnie, hogy a polgári demokratikus ellenzéki „pártok” instrumentalizálják (magyarán: kihasználják) a PKO-t, a független mozgalmakat, hogy megdolgoztassák, majd cserbenhagyják őket, amint annyiszor történt világszerte. Még az a kormány se lesz a barátunk, amely minden követelésünket teljesíti. (Ami valószínűtlen.) Mert semmilyen kormány nem lehet az, hiszen nemcsak a tőke ellenségei vagyunk, hanem az államéi is.

A lényegről
(2017. január 14.)

Ha megkérdezné tőlem valaki, mit mondanék a magyar baloldalnak, mit kell tennie annak érdekében, hogy elhárítsa az egyenlőségi politika (ld. a lehetséges kormányprogramról szóló írásomat)1 elől az akadályokat, s ezt csak a leglényegesebbre szorítkozva kellene összefoglalnom, vajon mit mondhatnék?

Azt hiszem, ezt.

A társadalmi igazságosság, s ezen belül az egyenlőség fokozatos kiterjesztésére tett erőfeszítések legnagyobb akadálya az, hogy az igazságosság érvényesítésnek reménybeli haszonélvezőit a létező előítéletekre támaszkodó jobboldali propaganda NEM osztályjellegű csoportokként írja le, hanem mint etnikai, regionális, nemzedéki és nemi populációkat. Ez a propaganda azt mondja, hogy amikor a „nem produktív” romák, az aprófalvak lakói, az öregek, „a termelésből kimaradó” fiatal anyák lennének azok, akikhez az államhoz befolyó adójövedelmek javát irányítanák az egyenlősítő baloldaliak, azoktól „vennének el”, akik „keményen dolgoznak”, „vállalkoznak”, terveznek, takarékoskodnak és így tovább.

A piaci fundamentalista neoliberálisok kivételével mindenki helyesli a béremeléseket, de alig valaki javasolja a segélyek és a szegényeknek juttatott más kedvezmények emelését, bővítését (vagy visszaállítását). Sokan sürgetik a köz- és fölsőoktatás színvonalának emelését vagy legalább a helyreállítását, de kevesebben tiltakoznak amiatt, mert a jobboldali oktatáspolitika intézkedései (a tankötelezettségi korhatár leszállítása, a gimnáziumi férőhelyek csökkentése, a szakoktatás „lebutítása” stb.) lehetetlenné teszik a munkásfiatalok mobilitását,2 és még kevesebben helytelenítik az etnikai szegregációt a közoktatásban – ezt nem üdvözlik nyíltan, szimplán letagadják, pedig nyilvánvalóak a tények.

Vannak, akik – többnyire csak szavakban, de olykor tettleg is – beleegyeznének az egészséges, hagyományosan és digitálisan képzett, szüleik támogatásával lakás- és gépkocsivásárlásra képes fiatalabb munkásság és alsó középosztály helyzetének állami eszközökkel való javításába, de azoknak a helyzetét, akik ezt állítólag „nem érdemlik meg”, nem javítanák úgy, hogy azt népszerű állami beruházások megszenvedjék, vagy hogy emiatt a fölső középosztály anyagi helyzete stagnáljon.

Ez az „elismerés” vs. „újraelosztás” híres kérdése – vö. Nancy Fraser, Axel Honneth: Redistribution or Recognition; nem értek egyet mindenben egyik szerzővel se, bár tanultam tőlük.3 Axel Honneth azt állítja, hogy az újraelosztásnak előföltétele az elismerés. Félretéve most ennek az elméleti megalapozását, azt hiszem, ez empirikusan és politikailag is helytálló. Nem várható el a társadalomtól az egyenlőség előmozdítása, ha ugyanez a társadalom az egyenlőség (várható, eljövendő) alanyainak az erkölcsi egyenlőségét előbb nem ismeri el.

Kiemelve az egyenlőség ideológiai akadályai közül a legfontosabbat, a következőket lehetne vagy kellene szorgalmaznia a baloldalnak, még a nagyon-nagyon mérsékelt, roppantul óvatos, szelíden reformista baloldalnak is – annak a baloldalnak, amely mostanában, a roma emberi jogi csoportok, illetve az etnikai jogegyenlőséggel foglalkozó intézmények megszűnése alkalmából,4 némaságával hívta föl magára (és fölfogásának természetére) a figyelmet. A jogvédő és más NGO-k elleni támadások már régebben elkezdődtek,5 és most válnak igazán veszélyessé:6 itt az ideje az eddiginél keményebb ellenállásnak. Fordulatra van szükség, és ehhöz a fordulathoz – az örvendetesen terjedő honpolgári jótékonyságon túl, amelynek az önföláldozó aktivistáit és adakozóit hála illeti, amint hála illeti a jogvédőket és a tényföltáró újságírókat is – észjárásunkban és magatartásunkban is nagy változásnak kell bekövetkeznie.

Ugyanis anélkül kell roma honfitársaink méltóságát nyilvánosan és habozás nélkül elismernünk, sértett büszkeségét orvosolnunk, hogy bármiféle előzetes föltételeket támasztanánk, amelyek elterjedt álnevei az „integráció”, az „asszimiláció”, az „alkalmazkodás”. Ezek a homályos előföltételek – amelyeknek a teljesülését olyan embereknek kellene ellenőrizniük, akik nem kedvelik a cigányokat, tehát soha nem igazolnák, hogy a romák „hasonultak”, amint ezt más, korábbi történelmi esetekből jól ismerjük – voltaképpen nem követelések, hanem burkoltan azt szögezik le, hogy a cigányok „nem olyanok, mint mi” (ahhoz, hogy ugyanolyanok legyenek, nekik kell megváltozniuk; a fehér többségnek itt nincs föladata), s ameddig ilyenek, addig nem érdemlik meg, hogy a társadalmi igazságosság kritériumait rájuk is kiterjesszék.

Az még nem dőlt el, hogy a magyarországi cigányok – akiknek túlnyomó többségükben sem az anyanyelve, sem a vallása nem különbözik a „magyarnak” tekintett népességekétől – vajon „nemzetiséggé” alakulnak-e abban az értelemben, ahogyan a kettős Monarchia nemzetiségei (teszem azt, a szlovákok) jöttek létre, eredetileg külön politikai aspirációk nélküli kulturális-etnikai-nyelvi kisebbségből egészen a területi elszakadást és a külön államalakítást szorgalmazó proto-nemzetté. Jelenleg ilyen tendenciák nem látszanak. Hogy lesznek-e effélék, sok tényezőtől függ.7 Egy azonban biztos: a cigányság egyre kevésbé fogja elviselni, hogy a vele szemben bizalmatlan többségi etnikum képviselői vezessék, irányítsák, szabják meg saját érdekvédelmi politikáját. Látnia kell, hogy a magyar állam barátságtalan vele, és azt is, hogy a jelenlegi magyar állam bírálói, a hátrányos megkülönböztetést gyakorló vagy eltűrő kormányok ellenfelei mennyire lagymatagok és ambivalensek (esetleg gyávák).

A magyarországi cigányság elkerülhetetlenül ki fogja vívni a maga politikai autonómiáját, különállását – miután a „befogadó”, integráló-asszimiláló liberális kisebbségi politika (minden más liberális kísérlettel együtt) kudarcot vallott, ráadásul sok tekintetben nem is volt eléggé őszinte és kellőképp határozott. Talán jó lett volna – de nem lett. (Nem is szólva a „nem halat, de hálót” típusú képmutató, üres beszédekről.)

Akárhogy is volt, ennek már vége.

A magyar baloldali újrakezdés a cigánykérdésben nem egyszerű.8 Itt nem az előítéletek „leküzdésére” gondolok: ez magától értetődik. Hanem arra, hogy EGYSZERRE kell kivívnia két dolgot, amelyek szemléletileg nehezen összeegyeztethetők.

Az első: el kell ismerni, el kell ismertetni – és a napi gyakorlatban is érvényesíteni –, hogy a romák a politikai közösség (ha tetszik: a nemzet) egyenrangú, nélkülözhetetlen és minden tiszteletet megérdemlő tagjai, a köztük és mások között fönnálló különbségek szociális és történeti eredetűek, tehát nem állandóak és nem lényegesek. Ők mi vagyunk.

A második: a romákat saját hátrányos és kirekesztett helyzetük, illetve – mint minden etnikumot – a történelmük külön csoporttá konstituálja, amellyel ki kell egyezni. A fehér többségnek bele kell törődnie, hogy nem vezetheti a romákat (azaz őszintébben: nem uralkodhatik rajtuk vagy fölöttük), és még a legjobb szándékú reformokat is csak velük egyetértésben, az ő jóváhagyásukkal szabad megtervezni és foganatosítani. A romák egyenjogú és a miénkkel azonos megbecsültséget élvező tagjai kell hogy legyenek „a nemzeti közösségnek”, UGYANAKKOR el kell ismerni őket különálló közösségnek, amely kollektív jogokkal bír, saját intézményekre, képviseletre jogosult; különálló érdekeit és törekvéseit a többségnek tiszteletben kell tartania. Ők azok, akik, és mi nem vagyunk ők.

Együtt és külön: ez a testvériség meghatározása. Akit szeretünk, az másvalaki. De akit szeretünk, ahhoz ugyanolyan közünk van, mint önmagunkhoz.

Tehát arra van szükség, hogy ne csupán „problémaként” – és különösen ne a fehér többség „problémájaként” – tekintsünk a romákra, hanem az emberszeretet ismeretes szabályai szerint járjunk el, ami érzületként nem olyan egyszerű (én is ellentmondásként jellemeztem), ám szerény nézetem szerint egyedül helyes. Itt nem pusztán arról van szó, hogy a sokat szenvedett és ma is rettenetes helyzetben élő cigányság iránti, nem egészen helyesen „szolidaritásnak” nevezett részvétet, együttérzést dicsérjük (bár ez is szép), hanem arról, hogy minden fönntartás nélkül úgy viselkedjünk, ahogyan a magunk közösségéhez, tágabb családjához tartozókkal kell viselkednünk – ami szintén bonyolult lehet. De ha csakugyan így lesz, ha mindent megteszünk a „halmozottan hátrányos helyzetű”, a transzformációs válság (különösen az ipartalanítás) elhúzódó következményeitől aránytalanul sújtott cigányság érdekében, és visszahelyezzük jogaiba a pozitív diszkrimináció elvét és gyakorlatát is, akkor annak sem lehet majd akadálya, hogy az alapvető ok – az osztálykülönbség – lényege és szociális folyományai ellen fordulhassunk. Ma ugyanis a cigánykérdés embertelen fölfogása a legfőbb szemléleti nehézsége Magyarországon (és szomszédainknál) az egyenlőségi (tehát baloldali) politikának.

Gyakorlati (pontosabban: prudenciális, „eszélyességi”) szempontból is persze, de ennél tágabb értelemben is: döntő megértenünk, hogy a munkanélkülinek, a három elemit végzett, lapátoló segédmunkásnak, a fűtetlen lakásában haldokló kisnyugdíjasnak és a nagyvárosi programozónak közös érdekei – osztályérdekei – vannak; ennek a közösségnek a fölismerése az, amitől a jövendő függ. A fajgyűlölet csak a rendszer kedvezményezettjeinek, a kiváltságosoknak, „az uraknak” használ, akkor is, ha a rasszizmus ma ismét sokak világnézete, nem utolsósorban azoké, akiknek kárt okoz. Az etnikai, nemzedéki, regionális és nemi egyenlőtlenség elválasztása az osztálykérdéstől végzetes lehet, amint azt a világpolitika átalakulása is mutatja. (Ld. ugyancsak Nancy Fraser tollából9 az ún. „progresszív neoliberalizmus” [pl. Clinton/​Blair] éles bírálatát, amely e címke alatt foglalja össze az új szociális mozgalmak egy részének – feminizmus, antirasszizmus, multikulturalizmus, LMBTQ-mozgalom, ökológia – perverz szövetségét a high-end szolgáltatói szektorral: Wall Street, Szilícium-völgy, Hollywood; ezt a szövetséget szerinte is haladéktalanul föl kell mondani.)

A javakat és jövedelmeket a szegényektől a gazdagokhoz átcsoportosító „perverz újraelosztást”, amely – többek között – a mai magyar kormány politikája (is), egyéb tényezők mellett az európai reformista-mérsékelt baloldal etnopolitikájának és osztálypolitikájának a kettéválása teszi lehetővé.10 Az összes baloldali irányzatoknak együtt kell látniuk a nyomorgó öreg parasztok és a munkanélküli fiatal romák kínzó problémáit, a nagyvárosi „szociális tisztogatás” (dzsentrifikáció) összefüggését az etnikai és nemzedéki szegregációval (a romák, a szegény fehérek és az öregek kiűzésével a polgáribb negyedekből, vidéken pedig egyáltalán a városokból). Ez a „szinoptikus” együttlátás lehetetlen, ha nem válik egyértelművé a baloldal álláspontja a cigánykérdésben.

Tudom jól, hogy az, amit mondok, pillanatnyilag népszerűtlen. De nem ez számít.

Mi lesz, ha az ellenzék nyer?
(2017. szeptember 23.)

A jövőre esedékes országgyűlési választásokon nagyjából a következő helyzetek alakulhatnak ki:

a Fidesz–KDNP egyszerű többséget szerez;

a Fidesz–KDNP alkotmányozó (kétharmados) többséget szerez;

a Fidesz–KDNP legnagyobb pártként az élen végez ugyan, de nem szerzi meg a mandátumok (képviselői helyek) többségét, tehát egyedül nem tud kormányt alakítani; az együtt többségben lévő, de külön-külön kormányalakításra képtelen ellenzéki pártok mindannyian összefognak a Jobbikkal, kormányt alakítanak; egyedül a Fidesz–KDNP marad ellenzékben;

a Fidesz–KDNP kisebbségi kormányt alakít valamelyik korábban ellenzéki párt külső támogatásával;

a demokratikus pártok – a Jobbik nélkül – összefogva megszerzik a képviselői helyek többségét, kormányt alakítanak: mind a Fidesz–KDNP, mind a Jobbik ellenzékbe kerül;

a demokratikus pártok alkotmányozó (kétharmados) többséget szereznek;

valamelyik demokratikus párt egyedül megszerzi az országgyűlési többséget;

a Jobbik egyedül megszerzi az országgyűlési többséget;

valamelyik ellenzéki párt egyedül alkotmányozó (kétharmados) többséget szerez.

A többi kombináció, azt hiszem, elhanyagolható. (Bár elképzelhető pl. olyan törékeny konstrukció, amelyben a kisebbségi demokratikus kormányt kívülről támogatja a Jobbik vagy a Fidesz-KDNP, de az ilyesmi meglehetősen irreálisnak tetszik.)

Én most egyetlen változat esetleges bekövetkeztének a lehetséges folyományait venném szemügyre. Ez az ötödik változat, amelyben a demokratikus ellenzéki pártok egyszerű többséget szereznek, a két jobboldali párt (Fidesz–KDNP, Jobbik) ellenzékbe szorul, ugyanakkor az új kormánypárti többségnek együttesen sincs alkotmányozó ereje (azaz kétharmados többsége). Ez a változat nem valószínű, de nem is lehetetlen. Nagyjából ezt szeretnék a demokratikus pártok és szavazóik, kivéve a Momentumot, amely nem érdeklődik a következő magyar kormány politikai színezete iránt, csak be akar kerülni a parlamentbe, bár nyilván jóval távolabb áll a mai kormánytól, mint az ellenzéktől. (Ne értsenek félre: a Momentum célkitűzése legitim – és másutt sem szokatlan – politikai álláspont. Stratégiailag is igazolható, hiszen a kormányváltás esélyei nem jók.)

A demokratikus pártok közötti erőviszonyokat nem vizsgálom, hiszen ezek – akárcsak a végső választási eredmény – megjósolhatatlanok. Ma (2017 szeptemberében) a Fidesz–KDNP sikere látszik szinte bizonyosnak; bár az ilyen „bizonyosságok” számtalanszor elenyésztek már. Ámde tételezzük föl (ez pusztán gondolatkísérlet), hogy valamilyen – egyelőre ismeretlen – kombinációban a demokratikus ellenzéki pártok nyerik meg a választásokat, az államelnök kinevezi az új többség által javasolt személyt miniszterelnöknek, aki kormányával egyetemben bizalmat kap az Országgyűléstől, programbeszéde elmondása után pedig megkezdi munkáját.

Az új kormánytöbbség úgy alakulhat meg, hogy megválasztott képviselői leteszik az esküt Orbán Viktor és Szájer József Alaptörvényére. Ugyan a fideszes képviselők is fölesküdtek a köztársasági alkotmányra, majd ripityára verték – ami nem szép viselkedés –, mivel a demokratikus pártoktól többet várunk, ők nem léphetnek át ilyen könnyedén az általuk (joggal) megvetett Alaptörvény előírásain. Ez még akkor se lenne erkölcsileg egyszerű, ha kétharmados többséggel bírnának. Tevékenységük vezérfonala az addigi Alaptörvény kell hogy legyen.

Az új kormány nagyon nehéz körülmények között kezdhet majd a dolgához. Erről korábban már többen írtak, ezért én most csak rendszerezem e tényezők leírását, jelentőségükhöz képest fölöttébb kurtán. Először is számos közjogi méltóság és számtalan állami-intézményi vezető, csupa elkötelezett jobboldali, még hosszú évekig be fogja tölteni tisztségét. Az orbáni tisztogatások következtében a teljes államigazgatás és kormányapparátus (beleértve a kevés megmaradt háttérintézményt) teljesen fideszes (jobb- és szélsőjobboldali). Minden helyhatóság – a majdani önkormányzati választásokig – jobboldali kézben marad, majd’ minden vezető a legkisebb intézményekig szintén jobboldali, ahogy az oktatás, a kultúra, a tudomány irányító személyiségei s a legtöbb autonóm testület, közület, egyesület vezetői is többnyire jobboldaliak már, jobboldali elkötelezett a tőke legtöbb szervezete, a bírósági igazgatás, az ügyészség, a rendőrség, a hadsereg főtiszti kara (egyáltalán: minden hatóság), a kamarák, a „hivatásrendi” társulások, a befolyásos gazdasági egyesületek, zömmel az egyházak, a diplomáciai szolgálat és a titkosszolgálat (no meg az ultráikat mozgósítani képes, jól kézben tartott, agyonfinanszírozott, egytől egyig politikailag gyanús „sportklubok”) – nem is lehet valamennyit fölsorolni. Közülük a legtöbben szabotálni fogják – de legjobb esetben is bizalmatlanul és utálkozva fogják szemlélni – az új kormány intézkedéseit.

Újabb – ellenkező irányú – tisztogatást visszautasítana a demokratikus közvélemény (a majdani, ezúttal jobboldali ellenzékről nem is szólva), amelynek elege volt az ilyesmiből. De ha nincsenek személycserék, akkor az új kormánynak nem lesznek megbízható hivatalnokai, ráadásul nem is jutalmazhatja majd híveit állásokkal (a kettő nem egészen ugyanaz), márpedig – szerény és józan határok között – az ilyesmi mindenféle polgári kormányzás velejárója szerte a világon.

Budapest kivételével a jobboldal mindenestül megkaparintotta a médiákat, sőt, immár a digitális médiatérben is terjeszkedik, ahol kulturális és nemzedéki okokból eddig erőtlenebb volt.1 Ezeket a médiákat az Orbán Viktor mostani miniszterelnökhöz személyesen is közel álló személyek és cégek birtokolják és irányítják. „Átvitt értelemben” Orbán Viktor a legnagyobb magyarországi médiatulajdonos (meg szintén „átvitt értelemben” a leggazdagabb magyar ember), s médiapozíciója a szomszéd országokban sem lebecsülendő. Mindezt az állami hitelekből történt masszív fölvásárlások révén a magyarországi adófizető finanszírozza, ám az érintett orgánumokat nem lehet többé jogszerűen visszaszerezni vagy megszüntetni; a magyar sajtó tehát évtizedekig jobboldali lesz. (Pláne, hogy a ma még ellenzéki, ún. balliberális sajtó zöme is jobboldali, bár részben másképp.)

A közpénz jellegüket elvesztett2 gigantikus állami vagyonok a politikai jobboldal kizárólagos ellenőrzése alatt állnak és így is maradnak; az eredetileg független magyarországi nagytőkések szabad szemmel már megkülönböztethetetlenek a magyar jobboldaltól. Ha választási vereséget is szenved Orbán Viktor, politikai célra fölhasználható anyagi forrásai – azért is, mert szabadon használhatja föl őket, de azért is, mert oly hatalmasak – számottevőbbek lesznek, mint az új kormányéi.

Bár a magyar értelmiség megosztott (a „humán-” és művészértelmiség elsöprő többsége nem kedveli az Orbán-rendszert), a magyarországi polgárság és hivatalnoki-alkalmazotti középosztály (beleértve a tőkés cégeknél dolgozó magántisztviselők zömét és a „szabadfoglalkozásúakat”, pl. ügyvédeket) masszívan a jobboldal pártján áll, ha vannak is kifogásai. A leggazdagabb kerületek és települések – mint kerek e világon mindenütt – a jobboldalra szavaznak. S ez még csak az osztályhatalmi szféra.

Az Orbán-rendszer még a vele elégedetlenek nagy részét is maga mellé állította a menekültügyben és az Európa-politikában3 – olyannyira, hogy amennyiben (az itt tárgyalt hipotézistől eltérően) mégis nyer, az ennek lesz köszönhető –, ami teljesen egybevág a nemzetközi trendekkel. (Az egész világon megsemmisítő vereséget szenved a „neoliberalizált” szociáldemokrácia: a választók a konzervatívoktól és a szélsőjobboldaltól elfogadják az üzletbarát, tőkebarát, népellenes gazdaságpolitikát, ha ez nem jár az „underclass”: a színes kisebbségek és a külföldiek védelmével, míg a szocdemektől nem.)

Az Orbán-rezsim diadala biopolitikai, kulturális és morálpszichológiai természetű.

A magyarországi közvélemény (s ebben csak fokozatilag különbözik más, akár nyugati országok ideológiai hangulatától) jelenleg elutasítja az „idegen fajúnak” érzékelt populációkat (menekülteket, bevándorlókat, vendégmunkásokat és a romákat, kisebb mértékben a zsidókat), nem érti és utálja a „liberálisnak” és „politikailag korrektnek” (azaz antirasszistának, antinacionalistának, feministának, melegbarátnak, toleránsnak, a fegyelem és a büntetés ellenségének) tekintett (nagy részt mítoszi) Nyugatot vagy Európát, továbbra is ellenséges az utódállamok többségi nemzeteivel szemben, fél az ázsiaiaktól és afrikaiaktól és lenézi őket. Bár hagyományos családnak ma nyoma sincs Magyarországon, az eszméje mégis erős, emögött azonban csak heteroszexizmus (azaz a nők és a melegek iránti ellenségesség) áll, amiben föltűnően sok áldozat (nő) is osztozik.

Mindez a kipusztult nemzeti hagyományhoz – amely (történelmi múltú önálló államiság, politikai tradíció híján) nálunk a (főleg irodalmi) magaskultúrában testesült meg, márpedig ez elfeledettnek tekinthető – nem kapcsolódik és nem is kapcsolódhat; ezt a hagyományt az etnicizmus ambivalenciái helyettesítik. (Teszem azt: utáljuk a nemzetek fölötti Habsburg-birodalom gondolatát és utáljuk a magyar nemzeti függetlenséget megteremtő őszirózsás forradalmat is.)4

A biopolitikai csatát megnyerte Orbán Viktor: a faj és a nem (a rassz és a dzsender), a rokon és az idegen, a haza és a külföld, a hasonló és a különböző, a meghitt és a szokatlan – ugyan örökkévaló – kontrasztjában következetesen a népszerű konzervatív álláspontra helyezkedett, nem pedig az „osztály” és az „egyenlőség” népszerűtlen álláspontjára.

Ámde a szocializmus lényege (a mérsékelt, demokratikus, félpiaci szocializmusé is) épp az etnicitástól megtisztított osztályálláspont, amelynek a fő világszemléleti ellenfele a társadalmi különbségeket eltakaró „nemzeti egység”; ez utóbbinak az elfogadtatása a mindenkori uralkodó osztály és a tekintélyi állam (Obrigkeitsstaat) érdeke.

Ha a fő ellentét nem társadalmi osztályok, hanem etnikumok (illetve nemzetek, népfajok) között feszül, akkor csak a területet és a homogénnek föltételezett populációt védő, katonailag erős, háborúra kész állam lehet elfogadható. Magyarországon nincs ilyen állam, ezt az ország vezetőjének erősember-retorikája helyettesíti (egyelőre sikerrel).

Mindazonáltal ahogy a modernség kezdete óta próbálkoznak vele, úgy ez a rezsim is csak akkor tudja megvédeni a természetszerűleg kis létszámú uralkodó osztály, valamint a vezető politikai garnitúra és bürokrácia uralmát, érdekeit és biztonságát a vagyontalan és hatalom nélküli többséggel szemben, ha közöttük valamiféle érdekközösséget posztulál („cross-class solidarity”): s ez rendre a faj, az etnikum vagy a nemzet (a három nem ugyanaz) közössége, szembeállítva valamiféle idegennel (és ilyen idegen létezhet hasonlóképp „megalkotva”, „konstruálva”).5 Ez a konfliktus (potenciális háború) nem más, mint az osztályharc helyettesítése a „faji” harccal (amint Otto Bauertől szoktam idézni: „Rassenkampf ist Klassenkampf”).

Így a jobboldal szerint Magyarországon a szegénység kérdése: cigánykérdés. A szociális és nemi jogegyenlőség kérdése: a nyugati befolyás („a külföld” „velünk” szemben) kérdése. A hátrányos megkülönböztetés tilalma és a privilégiumok (kiváltságok) kérdése: „politikai korrektség”, azaz: külföld. A (különböző) dzsenderelméletek a kormányzó és ellenzéki magyar szélsőjobboldalon divatozó rémképe ugyancsak: külföld.

Más szóval, ahol az EGYENLŐSÉG problematikája fölmerül, ott a jobboldal azt kiáltja: „idegenek!” Ez pedig már megnyert csata: ebben a magyarországi radikális jobboldal rég győzött.

Ám semelyik győzelem sem örökkévaló, s ha most egy pillanatra – ennek az írásnak a fiktív keretei között – föltételezzük, hogy Orbán Viktor veszített, s demokratikus pártok kerültek többségbe Magyarországon, akkor azt is föltételeznünk kell, hogy az etnicizmus, antifeminizmus és homofóbia hármasságát valahogy mégis sikerült semlegesíteni. A következő demokratikus kormányzatnak (ha lesz ilyen, ami nehezen hihető) evvel a hármassággal szemben kellene végrehajtania a programját, ennek ellenében megtartania hatalmát – békésen és nyugodtan, mert választói békét és nyugalmat óhajtanak, nem újabb politikai háborúkat.

A modern politika kérlelhetetlen logikája szerint a baloldalnak (és nem a liberálisoknak, akiknek a története elválaszthatatlan az európai demokratikus nacionalizmusétól, de még a gyarmatosításétól is) a „nemzet” logikájával szemben MUSZÁJ az „osztály” logikáját választania, ami jelenleg a másutt kudarcos és zsugorodó szociáldemokrácia álláspontja (ezt már a „mintaszocdem” északon – Dánia, Norvégia, Finnország – is fenyegeti a rasszizmus).

Akkor is, ha óvakodik tőle, hogy a magyar jobboldal etnicista retorikáját és politikáját nyíltan bírálja a színpadon, pozitív értelemben mégis kénytelen lesz így tenni: a gazdagok és a tőkés társaságok adójának megemelésével, szociális és foglalkoztatási programokkal állami forrásból, minőségi népoktatással a nyomorgó vidékeken, csakugyan ingyenes vagy olcsó egészségüggyel és szociális lakásépítéssel – méghozzá gyorsan, mert az alsóbb osztályokat a lakhatás területén is régóta fatálisan elhanyagolják –, a vidéki infrastruktúrák bővítésével, beleértve az olcsó tömegközlekedést; csupa olyasmivel tehát, ami rengetegbe kerül, és amit a társadalom befolyásos csoportjai nem szeretnek, már csak azért sem, mert hátrányos nekik anyagilag.

Míg a jobboldalnak semmibe se kerül a fajgyűlölő retorika és a faji elkülönítés (szegregáció), a baloldalnak pusztán csak az integrált iskolarendszer kiépítése is százmilliárdokat fog kóstálni, nem beszélve a majdani jobboldali ellenzék tűzokádó kampányairól.

Ámde ha a mérsékelt baloldal, balközép már beszélni kezdett egyenlőségről és társadalmi igazságosságról (magyarán: az osztályharcról: a mai németországi társadalomtudományban ezt új műszóval, szakkifejezéssel „demokratikus osztályharcnak” nevezik)6, akkor intézkednie is kell.

Ha a balközép hivatali ideje alatt nem csökkennek elviselhető méretűre az albérleti díjak az egyetemi városokban és nem nő a diákotthonok (kollégiumok) férőhelyeinek a száma, ha nem csökken a tandíj és nem nő az ösztöndíj, akkor az egyetemisták nem fogják méltányolni a kibővült kutatási és tanszabadságot meg a fölsőoktatás putyintalanítását, hanem elmennek Nyugatra.

A béreknek is növekedniük kell az iparban, a szállításban, a szolgáltatásokban, az államgépezetben – meg a nyugdíjaknak is. Vissza kell állítani a munkanélküli-segélyt. Pénz, pénz, pénz. Az államkasszában pedig ki tudja, mi van. Az esztelen pazarlást látva nem lehet sok.

A baloldali kormány nem tudja egyedül kiharcolni az alkalmazotti jogokat; ehhöz harcos és nagy létszámú szakszervezetek kellenek. Tapasztalatok szerint a nyomorba süllyesztett kisebbségi csoportok megsegítése nem nagyon megy progresszív egyházak nélkül. Az alsóbb néposztályok mozgósítása se kivihető haladó tömegpártok vagy legalább középpártok, népmozgalmak, önkéntes társulások, egyesületek híján – hazánkban csak az apparátusukra visszametszett törpepártok léteznek. Márpedig a depolitizálás és a demobilizáció – az átpolitizálás és a mozgósítás helyett – annak a jobboldalnak a fegyvere, amely számíthat az állami erőszakszervezetekre és a nagypolgárság pénzére meg a nemzetközi pénzügyi intézmények (mégoly vonakodó) együttérzésére. A baloldal (ha baloldal, nem pedig álcázott burzsoá érdekképviselet) csak a néptömegekre számíthat, őket kell megnyernie: vagy ők védik meg, vagy senki.

Mert különben – ha elmaradnak a népbarát szociális reformok, ha nem enyhülnek a maradék munkásság és az egyre népesebb prekariátus kínzó anyagi gondjai, ha el kell búcsúzniuk a szülőknek kivándorló gyerekeiktől – a jobboldal (etnikai térre terelve a konfliktust, bármilyen ürüggyel) szimbolikusan vagy akár szó szerint fölgyújtja a baloldal alatt az országot (amivel – már látjuk – persze az ellenfeleit fogja vádolni).

Ezért a magyarországi szociáldemokráciának (ha ugyan létezik) egyértelműen és világosan szakítania kell a megszorításos, ún. egyensúlyi gazdaságpolitika hirdetőivel, a monetaristákkal, a financializálás bajnokaival, a neoliberálisokkal (akkor is, ha az Orbán-rendszer sok őszinte ellenfele található közöttük). A baloldalnak szociológusokra, szociálpolitikusokra, demográfusokra, statisztikusokra, urbanistákra, ökológusokra, közlekedési mérnökökre, pedagógusokra, gyermekorvosokra kell hallgatnia – és alkotmányjogászokra –, hogy terveit keresztülvihesse. A nép nem fog várni. A nép – semmi kétség – a migrációs politikában a status quóhoz ragaszkodik majd, bármennyire gyűlöletes is ez. De ezen kívül mindenben változást kíván, mert ha az etnikai kérdés nem volna, akkor – természetesen – rossznak tartaná az Orbán-kormány szociális és gazdasági teljesítményét; no meg a többség a cenzúráért meg a médiamonopóliumért sem rajong. (Mindez nem jelenti, hogy a jobboldali kormánynak ne volnának részleges eredményei a bérek, nyugdíjak területén – ezek zömét azonban elviszi az egykulcsos személyi jövedelemadó és a magas forgalmi adó, az „áfa”.)

Mert azt kell megértenünk, ha a magyar jobboldal valaminő véletlen hiba vagy baleset folytán megbukik (egyéb okból sajnos aligha), akkor is nagyon erős marad, és – ami szokatlan – egyenrangúként beszélhet valaminő majdani demokratikus, balközép kormánnyal, amelyet egykönnyen meg is dönthet, ha ez utóbbi nem változtatja meg – újraelosztási és aktív társadalompolitikai szemszögből (segélyek, juttatások, programok, fejlesztések, kedvezményes, hosszú lejáratú hitelek-kölcsönök a megszorultaknak, fölnőttoktatás, átképzés, segítségnyújtás, szociális intézmények bővítése és alapítása, a munkanélküli segélyen kívül, afölött nyújtott, szabadon választható közmunka) – az egész társadalmat, méghozzá villámgyorsan és drágán (minden sietség költséges).

És még ez sem elég. Ahhoz, hogy a dolgozók ne csupán passzív fogadói, kedvezményezettei legyenek az újraelosztásnak, meg kell változtatni a Munka Törvénykönyvét és a sztrájktörvényt, föl kell újítani a szociális partnerséget (a dolgozók képviseletét a vállalatok igazgatásában, sőt: a vállalati önigazgatás bizonyos formáit is be kell vezetni, ami több, mint „beleszólás” és több, mint „béralku”), szabaddá kell tenni a szakszervezeteket. Ez pedig a tőkések és a konzervatív menedzserek legvadabb ellenállását váltaná ki, és rossz lenne a bel- és külföldi sajtója.

Ugyanakkor a leglényegesebb és -nehezebb politikai föladat: világossá tenni, hogy a modern vállalatoknál (iparban, szállításban, szolgáltatásokban) dolgozó, jól képzett és jól kereső szakmunkások érdekei stratégiai tekintetben egybeesnek a nyomorgó tanyavilágban sínylődő, félig írástudatlan, munkanélküli, marginális, reményvesztett emberek érdekeivel; hogy a teljes elosztási- és munkarendszer, az oktatási, egészségbiztosítási és szociális rendszer összefügg, hogy nincs „kétféle egyenlőség”, egy a sikeres, tanult, mozgékony nagyvárosiaknak, a másik meg a leszakadt, a harmadik világ perifériáinak anyagi és kulturális szintjén élő elhagyottaknak. Továbbá a biopolitikai egyenlőségre is törekedni kellene („egyenlő munkáért egyenlő bért” a nőknek, női kvótákat vezető állásoknál, oktatási-nevelési, anyagi-szociális, lakhatási és kulturális segítséget a hátrányos helyzetű kisebbségeknek stb.).

Ha nem sikerül láthatóan nagyobb egyenlőséget és szociális biztonságot teremteni a hazai és nemzetközi nagypolgárság, a nemzetközi és európai pénzügyi intézmények, a hazai fölső középosztály és a magyar jobboldal, sőt: a liberális értelmiség ellenkezésével szemben is, akkor kár a demokratikus pártoknak hatalomra kerülniük, mert elsöpörné őket az, amit divatjamúlt szóval ellenforradalomnak kell neveznünk.

És aminek az alapja ráadásul nem lenne más, mint valóságos, indokolt társadalmi elégedetlenség.

Senki nem tudja, hogyan lehetne antidemokratikus körülmények között, a félrevezetett, megtévesztett tömegek körében demokratikus választásokat nyerni a mindenható kormánnyal szemben, de jelen – szándékoltan fikciós jellegű – gondolatkísérletben ebből indultunk ki. És arra kellett rámutatnunk, hogy a mérsékelt, szociáldemokrata-zöld baloldal esetleges és meglepő választási sikere önmagában is milyen pokolian nehéz és kockázatos munkával járna, mennyire veszedelmes lenne, ha netán megtörténnék.

Vannak olyan kötelességtudó, áldozatkész, bátor, önzetlen és elvszerű vezető csoportok, amelyekre ezt a mai – hazai, európai és nemzetközi – körülmények között gigászi művet rá lehetne bízni?

Mert hogy ennél még veszíteni is sokkal könnyebb.

Még nyolc év?
(2018. január 28.)

Föltételezzük, hogy a soron következő országgyűlési választásokat 2018 tavaszán a jelenlegi esélyes, Orbán Viktor miniszterelnök (államvezető) és apparátusa (a szociológiailag tévesen „pártnak” nevezett ún. Fidesz–KDNP) nyeri meg. Hipotézisünk értelmében alkotmányozó (kétharmados vagy nagyobb) többséggel.

Mi lesz akkor Magyarországgal? És mi lesz az utódállami magyar kisebbségekkel, amelyeknek a jelenlegi politikai helyzetét a legjobban az egyetlen vajdasági magyar napilap impresszuma jelzi, ahol – büszke nyíltsággal – ez áll: „Készült a Magyar Kormány támogatásával. Miniszterelnökség, Nemzetpolitikai Államtitkárság. Bethlen Gábor Alap.”

Az ellenzéki pártokról most nem lesz szó. A „választóközönségnek” nevezett lakosságról csak annyit, hogy 83 százaléka ellenzi menekültek vagy bevándorlók befogadását bármilyen föltételek mellett,1 76 százaléka elvenné az Erdélyben és Vajdaságban élő kettős állampolgároktól (kisebbségi magyaroktól) a szavazati jogot, 43 százaléka pedig ugyanezt venné el azoktól a honi állampolgároktól, akik nem végezték el a nyolcosztályos általános iskolát (azaz valójában megvonná a választójogot a cigányoktól).2

A többség már vélekedett másképpen – és még fog is –, s ettől nem kell kétségbeesni. A magyar népnek nincs rögzített világnézete, hagyományai pedig – mint minden népnek – vegyesek. Ezek a pillanatfölvételek: pillanatfölvételek. Csak a máról szólnak. Igaz, ez az írás is.

✻

A jelenlegi világtrend jobboldali, antidemokratikus és rasszista-etnicista. A föltűnően tájékozatlan magyarországi újságírók ebben kivételeket vélnek fölfedezni (például Emmanuel Macron kormányzásában), de tévednek. Nincsenek kivételek. A jobboldal diadalmámora jogos.

Ám hogyan fog festeni az újabb négy- vagy nyolcesztendős Orbán-uralom (föltéve, hogy nem omlik össze teljesen az elbizonytalanodott, népszerűtlen Európai Unió, és nem tör ki háború) szeretett, ám (sajna) nem túlságosan szeretetre méltó hazánkban?

Precedensekből indulunk ki; az előre nem láthatót nem látjuk előre.

A legfontosabb a mennyiségileg nem föltétlenül élesedő egyenlőtlenség (társadalmi igazságtalanság) állandósulása, megszilárdulása, kasztosodása lesz. Már most megfigyelhető, hogy az életformák rendkívüli mértékben eltérnek egymástól. A társadalom minden rétege egyaránt a kommersz (elektronikus-digitális) kultúrmocskot élvezi, de a tömegkultúrának osztályszempont alapján eltérő bugyrai vannak. A különféle osztályok és rétegek más-más sorozatokat, videóblogokat stb. néznek, más-más „zenét” hallgatnak és a „szociális”, azaz aszociális („közösségi”) médiák más-más gumicelláiban tombolnak. A fiatal középosztály „utazik” és sáfrányos rizottót készít, mialatt a barátnő megsétáltatja az ír szettert, a szubproletariátus dobozos sört iszik a jeges sárban és herbált szí, a nemzeti elit pedig pálinkafesztiválon szeli a fokhagymás-paprikás tokaszalonnát.

A nemzet egyesül a kölcsönös utálatban, minden szép és komoly dolog össznépi kiröhögésében és az olvasás mellőzésében.

A kultúra kimerül a „programcsinálásban”, a rendezvények látogatásában (köztudomású, hogy sokkal többen járnak költői estekre, író-olvasó találkozókra, mint ahányan könyvet vásárolnak): tele vannak a színházak, a koncerttermek, a kiállítóhelyiségek, mert a középosztály kényszeresen menekül hazulról, és képtelen csöndben lenni. (Otthon is szól a zenerádió, a fülben az mp3-lejátszó vagy az okostelefon fülhallgatója, megy a videó a számítógéppel összeolvadt tévén: soha nincs egyedül senki, a csönd megszűnt.) Ezen nem segít a könyvkiadók anyagi helyzete miatt aggódó irodalomkritikusok újabb barátságos szokása, amellyel remekművé forralják a híg limonádét.

A politika a szórakoztatóipar részévé vált, általánossá lőn a hülyék ironikus kultusza.

Miközben milliók „utaznak” (hová? minek?), minden külföldi tárgyú digitális információ fölhasználóinak a száma töredéke a hazai trivialitások élvezőiének. Mesterszakos egyetemi hallgatóink képtelenek megkülönböztetni egymástól Szlovákiát és Szlovéniát.

A vidéki sajtó (és a „határokon túli magyar nemzetiségi sajtó”) orbánista egyirányúsítása és egyenruházatba öltöztetése nem okozott föltűnést. (Találkoztam olyan emberrel, aki nem hitte el nekem, hogy még vannak nem fideszes polgármesterek. Úgy tudta, ellenzékiek már csak Pesten találhatók, „de nincsenek állásban”.) Hozzáértők becslései szerint körülbelül egymillióan lehetnek azok, akiknek belföldi politikai információik és nézeteik akadnak: ők is elválasztják azonban a politikát a társadalmi kérdésektől, a jövedelmi viszonyoktól, a közigazgatás problémáitól, amelyeket a neutrális „állami működéshez” sorolnak: a „politika” legtöbbünk számára kizárólag a pártvonzatú médiacsetepatékat jelenti.

✻

Ezt írja az egyik közalkalmazotti szakszervezet vezetője a Népszavában: „egyre nő a települések száma, ahol a jegyző, a könyvelő, a szakelőadók kilépése miatt az önkormányzat működésképtelenné vált. […] Nincs iskola, orvos, könyvtár, kultúrház, [posta,] sok helyen már kocsma sincs, és a templomban is csak »körpap« beszél vasárnap egy órát, majd sietősen továbbhajt […] És itt, ezekben a falvakban él […] minden negyedik magyar gyermek. Távlatukat, szerepüket, jövőjüket vesztő térségek, települések, és ezekben deprimált, kilátástalan helyzetű közszolgák, közigazgatási, szociális, oktatási, településüzemeltető, közlekedési, művelődési, egészségügyi dolgozók”3 – akik a költségvetési helyzet miatt távoznak a szolgálatból; a nyugalomba vonulókat, kilépőket nem pótolják, nincs is kivel. Ugyanabban a lapszámban írja a Zala Volán egyik szakszervezetének elnöke, hogy az 1993-ban „nyugati mintára létrehozott” üzemi tanácsok, amelyek a „Sozialpartnerschaft” keretében a nem szervezett dolgozókat is képviselik az igazgatósággal és a tulajdonosokkal folytatott béralkukban és más tárgyalásokon, megszűnőben vannak. A törvény jelentős hatásköröket biztosít nekik, de a legtöbb vállalatnál nem működnek, függetlenített (a vállalat által javadalmazott) üt- (1989 előtt: üb-) elnökök nincsenek, holott lehetnének: a hatékony üzemi érdekképviselet érdeklődés híján kimúlt, pedig sok európai országban sikeresen dolgozik és népszerű.4 A szakszervezetek is hanyatlanak. Az – egyébként helyes és joggal népszerű – bér- és nyugdíjemeléseket a dolgozók, a társadalom megkérdezése nélkül rendeli el a kormány, saját politikai szükségletei szerint. Ugyanakkor hatalmas életszférák, régiók, néprétegek, foglalkozási csoportok állami gondoskodás és saját képviselet nélkül hullanak ki az államból, a magyarországi politikai közösségből.

Az ilyesmit legtöbb honfitársunk nem tekinti politikának, mintha a demokratikus civilizáció részvételi, emberiességi, gondoskodó, segítő intézményeinek a védelme (forrásai, ellátottsága, működtetése, ellenőrzése, fejlesztése) nem lenne a honpolgári cselekvés szükséges és méltó tárgya. Mintha az állam hatalmas adóbevételeinek helyes és erkölcsös elosztása, morálisan helyeselhető célokra – mindenekelőtt a szűkölködők, szenvedők, betegek, stigmatizáltak kínjainak enyhítésére – fordítása és az idevágó problémák racionális megbeszélése ne volna ugyancsak a honpolgári cselekvés (azaz a politika) szükséges és méltó tárgya. Mintha nem lenne politika azoknak az elveknek a tisztázása, amelyek szerint a nemzeti közösség erőforrásait így vagy amúgy használjuk föl a közjó, a közüdv, a közboldogság, a közérdek javára.

Mindezekkel kapcsolatban egyetlen kritérium tarthat számot közérdeklődésre: az, hogy ezeknek az erőforrásoknak a használatából hogyan zárjunk ki olyan embercsoportokat, amelyeket valamilyen tekintetben idegennek tartunk. Félreértés ne essék: ezekhez a csoportokhoz nemcsak etnikailag vagy „szexuális orientáció” által meghatározott kisebbségek tartoznak, hanem életkor és nem vagy dzsender (társadalmi nem), egészségi állapot, régió, foglalkozás, településtípus szerint körülírtak is, továbbá egyetlen osztályjellegű embersokaság: az underclass, a szubproletariátus, amely ugyan legföljebb egyharmad részt roma, de amelyet a rasszista képzelet rasszosít, cigánynak tart. (Az egész világon elfogadják az alsóbb néposztályok azt a számukra is előnytelen gazdaság- és szociálpolitikát, amelyről kimutatható, hogy egyértelműen árt a színes bőrűeknek vagy más „allogén” csoportoknak.)

Minden integrációs, egyenlősítő, a társadalmi igazságosságot szolgáló rendszabályt elutasít a közvélemény – teszem azt, az oktatási szegregáció (faji elkülönítés) megszüntetését –, többek között az ijesztgető kormánypropaganda (szélsőjobboldali demagógia) hatására.

✻

Felejthetetlen emlék: néhai Horn Gyula miniszterelnök mondta nekem: „Kedves Gazsi, nem szabad az etnikával foglalkozni az újságban meg a parlamentben, attól megvesznek.” Segíteni kell a cigányoknak, de csak suttyomban, mert „ez az ország” nem viseli el… – sóhajtá a megboldogult státuszférfiú.

A kormányzatra nem nehezedik egalitárius nyomás: ez a kormányzat kizárólag a középosztálynak és a „nemzeti burzsoáziának” kedvez (no meg a multinacionális iparvállalatoknak és más „stratégiai partnereinek”, mindenekelőtt a szövetséges diktatúráknak).5 A propaganda tisztán biopolitikai jellegű: főleg demográfiai tényezőkkel fenyegeti a közvéleményt: a „szapora” cigánycsaládokkal és az Európába készülő „migránsokkal”. Így igazolja a „perverz újraelosztást” és a negatív szociálpolitikát: magyarán fajgyűlölettel.

Evvel nem áll egyedül. A válság és a technikai haladás hatására csökken az ipari, kereskedelmi, szállítási és szolgáltatási munkahelyek száma: ezért – mivel nincs a munkásmozgalomnak funkcionális utóda – az alsó középosztály és a szakmunkások nem a burzsoáziától, az uralkodó osztálytól rettegnek, hanem az állami újraelosztás előnyeiből esetleg részesülő underclass náluk sokkal szegényebb tagjaitól (meg a bevándorlóktól és vendégmunkásoktól). Ezért – a történelemben először – a szakmunkások az egyenlősítő újraelosztás, a társadalmi igazságosság ellenségei. Persze a saját kárukra. Ettől a régi szociáldemokrata baloldal hajdan megvédte őket. (Ez nem mindig sikerült: a nácik többek között azért nyertek, mert az 1930-as évek elején a Németországi Kommunista Párt már csak a hárommillió fiatal munkanélkülit képviselte, márpedig az ő érdekeik eltértek a szolidabb helyzetben lévő iparágak alkalmazottaiétól, akiket a szociáldemokrácia védelmezett.)

Persze az igazságtalanság fő támogatója ma is a polgárság és a – „középosztálynak” becézett – kispolgárság. (Bár Magyarországon a kommentariátus – ez a szó nem a kommentelőkre, hanem a hivatásos politikai kommentátorokra vonatkozik – ilyenkor mindig azt üvölti, hogy Magyarországon nincs polgárság, mert neki csak Thomas Mann és Márai Sándor polgárai polgárok, aminek ellentmond a statisztika. A Bildungsbürgertum csakugyan halódik, de nagy- és kistőkések bőven akadnak, ahogy velük szolidáris, jól kereső alkalmazottak és szabadfoglalkozásúak is. Ez számít, a többi mese habbal.)

A tőkés társaságoknak és a jómódú magánszemélyeknek kedvező adószerkezet az ár, amelyért a polgárság vígan elárulja a polgári demokráciát, a szabadelvű-alkotmányos jogállamot. A magyarországi polgárság természetesen a bizonytalankodó perifériakapitalizmus zavaraitól, „a tömegek lázadásától”, ún. faji zavargásoktól, nemzetiségi, etnikai, felekezeti villongásoktól is fél. Fél a „tömegdemokráciától” – ez a jellegzetesen fasiszta kifejezés ma a liberális ellenzéki sajtó megmaradt kis töredékeiben is gyakran föltűnik. „Tömegdemokrácián” (és „tömegtársadalmon”) a szélső reakció egyszerűen demokráciát ért (ahol a többségnek – piha! – van beleszólása a dolgokba), megvető köpedelmet irányozván a démosz címére.

A társadalmi lesüllyedéstől, tönkremenéstől, státusz- és presztízsveszteségtől rettegő polgárság és az alkalmazotti középosztály meg a szakmunkásság fölső rétege (ez együtt is kisebbség, azonban viszonylag aktív, azaz szavazó réteg, amely Magyarországon majdnem elegendő a választási győzelemhez) kizárólag antiszociális politikát segíthet ma hatalomra. Ennek lehetne éppenséggel neokonzervatív-neoliberális változata is, de az européer neokon-neolib véleményáramlat pillanatnyilag nem eléggé rasszista. (Ez is változik antidemokratikus, jogegyenlőség-ellenes irányban.) Ezt a változatot a (csakis utólag és tévesen így nevezett, vagyis pocskondiázott) „baloldali” magyar kormányok művelték, folytatva és radikalizálva a rendszerváltás utáni első, MDF–Kisgazda kormány privatizációs gyakorlatát, fölszámolva a versenyképtelennek tartott iparágakat az ismert pokoli szociális következményekkel, szóval a korukban divatos, szélsőségesen „piaci” és „takarékossági” (vagy „megszorításos”) gazdaságpolitikát űzve. Ezt annyira gyűlölte a nép, hogy a programmal retorikailag szembeszegülő Orbán Viktor ekkor halmozhatta föl szilárd „politikai tőkéjét”, miközben senki se hajlandó beismerni, hogy a legtöbb vonatkozásban ő is ugyanilyen gazdaságpolitikát folytat (bár mint mindent, ezt is eklektikusan és szeszélyesen): az egykulcsos személyi jövedelemadó, a kiáltó igazságtalanságnak ez a botrányos szimbóluma, a helyén van. Orbán vezette be, akinek a sajtója a „neoliberalizmust” a kannibalizmus, a pedofília és az ördögimádás szinonimájaként kezeli.

Ennek következtében a polgári és/​vagy középrétegek, noha egy részük idiótának, közönségesnek és korruptnak tekinti a kormánypárti variáns szerint szélsőjobboldali politikusokat, segítenek hatalmon tartani őket. Ausztriában mindenki egyetértett benne, hogy a legtisztességesebb és legértelmesebb párt a Zöldeké, de mivel ez a párt volt egyedül méltányos a menekültekkel és a már megtelepedett muszlim kisebbséggel szemben, kiejtették a parlamentből. Tut mir wirklich leid.

Mindezek a jelenségek súlyosbodni fognak. Megengedték elmondanom, hogy az Orbán-rezsim nem etatista, nem államosító és nem központosító, hanem romboló és állampusztító.6 Erre most nem térek vissza.

✻

De mivel Orbán Viktor látja, hogy büntetlenül csapkodhat összevissza, szórhat szét százmilliárdokat, szegheti meg a jogalkalmazás, a kormányzás, a diplomácia minden szabályát, hízeleghet gagyi zsarnokoknak, szólhat pimaszul és lenézően a magyar néphez, veheti semmibe az Országgyűlést, szegheti meg az alkotmányt, a nemzetközi jogot és akárhány törvényt, hányhatja ki vasvillával kétes politikai cégbirodalmaiba a közvagyont, viselkedhet uralkodóként Erdélyben egy másik állam területén (anélkül, hogy valaki pisszenni merne), ismételheti gúnyos mosollyal hazugságait („ha hiszel nekem, megérdemled, te marha”), tagadhatja meg a legcsekélyebb részvétet is a szenvedő magyar honpolgárok millióitól, hiszen mindezek ellenére egyre népszerűbb, sőt: külföldön is egyre elismertebb – ezért az önkontrollja is gyöngülni fog. Joggal veti meg a dekadens európai államférfiakat, akik eltűrik, hogy úgy bánjék velük, mint a ronggyal, s akiknek imponál, hogy Magyarország ura minden harmadik nap fenékbe rúgja saját nemzetét.

Orbán Viktort nem tudja, sőt: nem is igen akarja megállítani senki. Sok kanyar, tétovázás, kapkodás, kudarc után a miniszterelnök úr megtalálta a mai világtrendben a hatalom kulcsát: amíg a meghatározó társadalmi osztályok és csoportok az igazságtalanságban, az egyenlőtlenségben látják menekvésüket, addig rászorulnak erőszakos védelmezőjükre (hiszen kisebbségben vannak a néppel szemben), aki hol elcsórja a pénzüket, hol megajándékozza őket olyan pénzzel, ami nem az övé. Félnek tőle, utálják is, de nem nélkülözhetik. Orbán Viktor nem fasiszta, de ösztönösen rálelt a fasizmus sikerreceptjére: kiszolgálni a burzsoázia gazdasági érdekeit, enyhíteni páni félelmét és megfosztani politikai hatalmától. Nem a polgárság uralkodik, Orbán miniszterelnök uralkodik a nevében és az érdekében – ha úgy tartja úri kedve.

Szegény jó magyar liberálisaink még mindig „a polgárságban” és „a polgáriságban” bíznak, amin megejtő egyszerűséggel a Nyugatot értik. Ilyen már volt. Liberális őseik is a Nyugatban bizakodtak, s az eredmény München volt és a drôle de guerre.

Ebben a helyzetben a teszt a cigánykérdés és a menekültkérdés, és ezen a vizsgán mindenki elbukott: pár elszigetelt figurától eltekintve a teljes magyar közélet, élén a politikától viszolygó, előkelő orrfintorgatókkal, a téma elől kitérőkkel, a másról beszélőkkel, a fagyosan hallgatókkal és a „hamis realistákkal”.7

Akik nem buktak meg – professzionális jogvédők és marginális baloldaliak (baloldalin nem ezt vagy azt, hanem szabadságpárti antikapitalistát értünk, beleértve most ebbe egyfajta reformista szociáldemokrácia lassan növekvő számú híveit) –, legjobb esetben hatástalanok, legrosszabb esetben üldözöttek. Tisztelet rajtuk kívül az élemedett, elvszerű óliberálisoknak is, e keveseknek, akik még kitartanak a jogegyenlőség és a pozitív diszkrimináció közutálatnak örvendő gondolatai mellett. Chapeau!

Tovább fog tartani a fajgyűlölet, a sovinizmus és a népmegvetés, egyetemben a gépiesen gerjesztett médiahisztériákkal – vagyis a rendetlen tekintélyuralom –, és ez gyorsítani fogja Magyarország amúgy is sebes civilizációs és kulturális hanyatlását. A fiatal szakemberek (orvosoktól szakmunkásokig) tömeges kivándorlása mellett – amivel eltűnik a modern kultúra és a progresszív reform bázisának jelentős része (pedig ez volna a stabilitás egyik fő záloga hazánkban) – nem pusztán az egészségügy és a népoktatás ismeretes tönkremenetele figyelhető meg, hanem a könyvkiadás és az összes közgyűjtemények (így a könyvtárak) válsága, a kormányzati háttérintézmények barbár fölszámolása, a támadás az akadémiai kutatóintézetek és több egyetem ellen, irodalmi, művészeti lapok és tudományos szakfolyóiratok megszűnése, a kétségbeejtő színvonalcsökkenés a kultúra minden területén, a magyar irodalmi nyelv elpimpósodása (miközben jeles liberális értelmiségiek arra biztatnak mindenkit, hagyják csak nyugodtan figyelmen kívül a magyar nyelvtant és helyesírást, hogy a kollokviális és idiomatikus, magyaros stílusról említést se tegyünk), a közönségesség, trágárság és durvaság elterjedése a hétköznapokban és a „sajtóban”, a kezdetleges fogyasztói hedonizmus, a hagyományok műveletlen félreértése, a klasszikusok elfelejtése, az általános rossz modor és rossz ízlés – vö. köztéri szobrok! –, a giccs érzelgős magasztalása (meg az olyasmik, mint a #MeToo pornográf sztárpletykává stilizálása), s mindezek hátterében annak széles körű elfogadása, hogy nem kell kutatni, mi a jó élet.

A jó – erkölcsileg helyes – élet, a helyénvaló közös életforma keresése a görög politikai filozófiából származó formula, a „magas” európai (meg kínai meg indiai) politikai hagyomány lényege. Ennek az eredménye lehet ugyan pluralista szkepszis vagy relativizmus (tehát a keresés lehet végső soron eredménytelen), de maga a közös keresés – lehetőleg észszerű dialógus „filozófiai küzdelem” (agón) révén – abszolúte szükséges: az egyetlen emberhez méltó közösségi állapot.8 Ennek a kezdő föltételeit abszurddá teszi, ha a keresés előtt (fogalmi-erkölcsi tisztázás nélkül) korlátozzuk (etnikailag vagy kulturálisan) annak a közösségnek a terjedelmét, amelyet bírálunk vagy jónak tartunk. Emiatt ellenkezik a kissé pontatlanul „humanistának” nevezett (hiszen a morálteológia is beletartozik) politikafilozófiai hagyománnyal az etnicizmus meg a rasszizmus-„kulturalizmus”.

De nem kell „elvontan moralizálni”: igen régóta megvan a kapitalizmusnak a „magas” hagyománytól elérő, Mandeville-féle igazolása, amely a „közhasznot” a „magánbűnökből” eredezteti, amitől egyenes út vezet a „láthatatlan kéz” elméletéhez, miszerint az elvakult önzés aktusai erényes állapotot szülnek anélkül, hogy a cselekvők maguk erényesek lennének. E tanban a jó élet racionális kutatása épp racionalitása miatt néz kancsalul festett egekbe: a legfőbb jó hatóoka az önösség és a következmények iránti vakság. Ez mindenesetre elmésebb, mint a Magyar Idők c. kormánylapban fölmelegített ősreakciós locsogás arról, hogy a szociáldemokrata újraelosztási stratégia elveszi a tehetséges, szorgalmas, vállalkozó szellemű, sikeres emberektől a megérdemelt hasznot, és odaadja a renyhe, balogsüti, bicebóca, béna balfácánoknak és lúzeroknak, amivel lepocskolja a természetes rend (a hierarchia) isteni fönségét.

A hanyatlás okozta életérzés – „semmi nem ér semmit, minden trágya, az élet értelmetlen” – egyben lehetetlenné teszi a hanyatlás föltartóztatását. „Mindenki fasiszta” – mondta nekem egy fiatal lány. Így valóban nem lehet élni.

A hanyatlás és az átéléséből fakadó nihilizmus nem tesz lehetővé egyebet, mint – ellenállás helyett – a tehetetlen gyűlölködést. Az undor a dekadenciában mazochista élvezetté változik. A magyarországi kormányrendszer pedig újabb és újabb indokot szolgáltat az undorra, újabb és újabb bizonyítékot minden erkölcsi indítékú társadalmi küzdelem hiábavalóságára, az általa elrendezett élet pedig a maga igazságtalanságával és példátlan ízléstelenségével elkeserít minden érzékenyebb lelket s jóravaló kedélyt. Evvel örökíti át önmagát.

Nehéz elgondolni, hogy ez még tovább romolhat, pedig tovább fog romlani.

Egész Európa – a többit most hagyjuk – rettentő állapotban van, de Magyarország végromlása összeszorítja patrióta szívünket. (Patriotizmuson nem sovinizmust értve, hanem a hazánk sorsa iránti szenvedelmes és bensőséges érdeklődést.) Az Orbán-rezsim kialakulása és megszilárdulása történelmi tragédia. Nagyon sokan támogatják, de hiszen enélkül ez a sorsforduló nem is lenne tragikus.

Társadalmunk kedvetlenül és passzívan (egy jelentős kisebbség meg lelkes egyetértéssel) rendeli alá magát ennek az undok és kaotikus uralomnak („…undok Elnyomatás” – írta az elfelejtett fiatal Illyés első fontos kötetében),9 amely a középosztálynak létbizonytalanságot és keserűséget, a magyar szegényeknek pusztulást hoz. Minél tovább tart, annál rosszabb mindenkinek. S ha fölbomlik mégis, újabb zűrzavarok és nagy bajok elébe nézünk.

Kitartunk meggyőződésünk mellett, és nem reménykedünk fölöslegesen.10

Parlamenti kreténizmus
(2018. február 26.)

Mind a „demokratikus” parlamentarizmus (a „képviseleti demokrácia” kifejezést tudtunkkal először Alexander Hamilton, az egyik amerikai alapító atya írta le 1777-ben),1 mind a „demokratikus” parlamentarizmus bírálata igen régi, s a nagyszerű, ékesszóló – filozófiai és politikai – összecsapások történetét itt nem idézhetjük föl sajnos, még egyes epizódokat se.2

Itt most csak arról tehetünk röviden említést, hogy milyen keretföltételei vannak a „képviseleti demokráciának” (szemben az arisztokratikus-liberális „képviseleti kormányzattal”): mindenekelőtt az általános, egyenlő és titkos választójog – sok országban, így Magyarországon is, a második kritérium hibádzik –, aztán ami legalább ilyen fontos: a szervezett közvélemény.

A szervezett közvélemény azt jelenti itt, hogy teljes mind a politikai szervezkedés szabadsága, mind pedig a szólás- és sajtószabadság, amely lehetővé teszi az összes véleményáramlatok és irányzatok nyilvánosságát (amihez kell a kereskedelmi érdekeknek nem alávetett médiumok – ebbe most beleértve a könyvkiadást és a közvéleményt befolyásoló kulturális intézményeket – szabadsága, pluralitása és anyagi támogatottsága),3 továbbá hogy a szabad politikai tevékenység büntetlen. Szükséges még ehhez, hogy a képviseletért való versengés a részvevőknek ne legyen egzisztenciálisan kockázatos, szükséges a közigazgatás politikai semlegessége, a politikai okokból foganatosított gazdasági büntetések, hátrányt okozó intézkedések4 tilalma, az állami és a népi erőszak hiánya, pszichológiailag pedig a politikai tömegszenvedélyek korlátozottsága.

A szervezett közvélemény fontos föltétele az állampolgárok tájékozottsága és általános műveltsége, a racionális vitamódszerek elterjedtsége, a logikus érvelés és a bizonyított tények tekintélye, a lényegi alternatívák közismertsége.

Kell még hozzá az amerikai és a francia forradalom (1776, 1789) révén, szűkebb értelemben 1945, ill. 1989 óta megképződött alapjogi konszenzus: a habeas corpus, a személyi szabadság és a konvencionálisan értelmezett emberi jogok elfogadottsága, a tág jelentésében vett alkotmányosság tisztelete (tehát mondjuk a zsarnokság vagy diktatúra nem érvényes opció) – s jobb, ha ezt nem (vagy nemcsak) korlátozó jogszabályok mondják ki, hanem egyetértés van benne.5

Politikai-szociológiai tekintetben szükséges, hogy a választás szokása másutt is érvényes legyen: hogy a helyhatóságok is valódi plurális szisztémában, tényleges választásokon jöjjenek létre, s hogy választásokat alkalmazzanak munkahelyeken, a szakmai és köztestületekben, a civil társadalom szabad társulásaiban, az „érdekképviseletekben”, korporációkban, s egyáltalán: hogy a vezetés a lehető legtöbb helyen a vezetettek választáson kinyilvánított beleegyezésének legyen a függvénye, s hogy minél kevesebb szférában érvényesüljenek antidemokratikus szabályok, pl. a társadalmi ranghoz, képzettséghez, pozícióhoz, vagyonhoz stb. kötött vezetői privilégiumok, beleértve a rátermettség formális ismérveit – ez utóbbiaknak érvényesülniük kell a szakszerű közigazgatásában, de nem szabad megjelenniük a politikai hatalom gyakorlásában. A politika környezetének is demokratikusnak kell lennie, ahol a honpolgárok hozzászoknak a döntésben való részvételhez, az ellenkezés, tiltakozás, új társulások, új kezdeményezések megszervezéséhez, a tárgyaláshoz, vitához, kompromisszumhoz, szakításhoz, akaratuk érvényesítéséhez, szövetségkötéshez, partnerek és ellenfelek megbecsüléséhez, eljárási szabályokhoz, udvariassághoz, kölcsönös elismeréshez (mint a párbajban).6 És jó, ha a demokratikus ország demokratikus (a kanti értelemben köztársasági) rendszerű szomszédos országokkal van körülvéve.

Az okszerű és célszerű parlamentáris szisztéma gondoskodik róla, hogy a versengésben részt vevő pártok külön-külön is demokratikus pártok legyenek. A pártok belső szabályzata közügy, és a törvényhozónak biztosítania kell, hogy a pártokon belül is érvényesüljön a szólásszabadság, a frakciószabadság, a rendszeres és szabad tisztújítás, a belső nyilvánosság és az átláthatóság elve. A képviseleti demokrácia szabadságfogalma ellensége mindenféle titoknak és titkolózásnak. Tehát ha a parlamentarizmust nem veszi körül a tanácskozó demokráciára és a minden szociális szférában szabadon választott és békésen leváltható vezetésre alapozott társadalmi tevékenység (és nyilvánosság!) a lehető legtöbb életterületen, ha nincs a lehető legszűkebb térre szorítva a diszkrimináció, ha a státuszok merevek (nincs mobilitás), akkor a parlamentarizmus nem lesz demokratikus.

Ugyancsak kevéssé valószínű, hogy demokratikus legyen a képviseleti rendszer, ha mind a választókat, mind a vezetőket külső (pl. vallási vagy etnikai) tekintélyi megfontolások befolyásolják (pl. ha Indiában nem hajlandók muszlim, Írországban protestáns, Szerbiában vagy Romániában katolikus jelöltre szavazni), ha a társadalmi előítéletek nagyon erősek (pl. csak gazdag vagy diplomás emberről, csak férfiról vagy fehér emberről, csak idős vagy csak fiatal emberről ismerik el széles körben, hogy vezetésre méltó), ha nagyon merev és zárt a politikai osztály (csak tapasztalt, ismert politikusokat választanak meg) – nem szólva a politikai korrupcióról, a választási csalásról és más hasonló (törvényellenes és méltánytalan) anomáliákról.

Nyilván nem lehet kiküszöbölni, hogy a pártok etnikai, felekezeti, regionális és osztályérdekeket testesítsenek meg, de léteznie kell a közérdek/​közjó elismert minimumának, hiszen ez teszi lehetővé a közéleti vita konzisztenciáját, amelynek valamelyest hasonló, összemérhető témákról kell folynia: bármely „téma” egyetlen párt általi kisajátítása (amelyről tehát értelmetlen a vita) szintén valószerűtlenné teszi a képviseleti rendszer demokratikus jellegét.

S még ez sem elég.

Tökéletesen értelmetlen képviseleti demokráciáról beszélni, ha maga az országos törvényhozás antidemokratikusan működik, ahol nincs idő és mód a szabad vitára, ahol megsértik azt az elvet, amely szerint minden képviselő egyenlő (ennek közismert jele, ha a párthoz nem tartozó, független képviselő jogait megnyirbálják, ha a bizottsági tagok stratégiai előnyt élveznek a többi képviselővel szemben stb.), ha erőszakosan betartatják az ún. frakciófegyelmet, ha a többség olyan procedurális szupremáciával rendelkezik, amellyel akadályozni lehet a kisebbség (a mindenkori ellenzék) fölkészülését, tájékozódását, megszólalását, ha a szakigazgatási szervek nem állnak az ellenzék rendelkezésére. A többségnek nem lehet más kiváltsága, csak annyi, amennyi a többségi döntés valószínűségéből folyik: a törvényhozók között nincs és nem is lehet hierarchia.7

Nyilvánvaló továbbá, hogy nem beszélhetünk képviseleti demokráciáról, ha a többség birtokában lévő politikai erő pozícióját olyan gazdasági előnyök vagy akár előjogok megszerzésére használja föl (vagy ami még rosszabb: ha ezek az előjogok hozzák létre a politikai pozíciókat), amelyek egyenlőtlenné, aránytalanná teszik a választási küzdelmet. (Sose feledjük, hogy maga Kossuth Lajos is csak szavazatvásárlással juthatott be az országgyűlésbe – nyílt szavazás volt –: a pénzt hozzá nem más adta, mint a dúsgazdag főúr, gróf Batthyány Lajos, a fölsőtáblai ellenzék vezére, a későbbi mártír miniszterelnök.)

A parlamenti rendszerben laikus kormányzás folyik: a képviselőket (illetve a képviselők a kormányt) nem állítólagos szakértelmük, kompetenciájuk, gyakorlottságuk, szolgálati idejük alapján választják meg – hiszen a politikai kompetencia meghatározhatatlan, és formális kritériummá tétele csak visszaélésekhez vezethet. Viszont az érdemeket és fogyatkozásokat lehetőleg tárgyilagosan, elfogultság és ráfogás nélkül kellene a választóknak megítélniük.

Puszta látszat az olyan képviseleti kormányrendszer, amelyben fönnállnak a jogállami-alkotmányos föltételek és szabályok a formális (állami, pl. parlamenti) szférában, de közben a civil társadalom autoritárius (mondjuk uralkodik benne a nacionalizmus és a klerikalizmus), vagy ahol a nagy vagyonkoncentráció és egyenlőtlenség függő státuszba szorítja a nép nagy részét.8

Amint a parlamenti kormányzás rég elmúlt aranykorának tapasztalata mutatja, az udvarban, az arisztokrácia környezetében (a tanácsadók és némely művelt főurak között) és az egyházban (egyetemeken) összpontosuló szakértelem dönthetett a nyilvánosság szélesbedő szabadsága és magas intellektuális minősége révén, valamint a hivatalviselésről alkotott magas vélemény (önzetlen patriotizmus) jóvoltából; mindezt továbbá az ész becse tette lehetővé, s így nehéz kérdéseket – olyanokat, amelyeket ma közgazdaság- és társadalomtudományi problémáknak tartanánk – megoldhatott a laikus képviselet.9

Bár a képviseleti rendszer sehol se tökéletes, a legtöbb európai országban a fő elemei javarészt megvannak.

✻

Ugyanakkor sült bolondnak néznők azt a honfitársunkat, aki azt állítaná, hogy a demokratikus parlamentarizmus föltételei a mai Magyarországon fönnállanak.

Ki az ördög képzelheti józan ésszel, hogy ilyen körülmények között szabad választások mehetnek végbe hazánkban?

Hogyan lehetséges, hogy értelmesnek és józannak tetsző polgártársaink egy része úgy véli: nem szabad országban lehetséges szabad választásokat tartani?

Miért ringatja magát ebben az illúzióban az ún. „demokratikus” ellenzék, és miért teszünk úgy – ha nem is mindig – sokan, mintha ez lehetséges lenne?

Némelyek egy részletkérdésre koncentrálnak: tagadhatatlan, hogy a magyarországi választási rendszer „logikája” kétpártrendszert ír elő. Az egységes, teljhatalmú és elég népszerű kormányapparátussal, az Orbán Viktor miniszterelnök irányítása alatti (pontosabban: az ő tulajdonában lévő) „mély állammal”, a politikai vezető csoport birtokát képező hatékony média- és propagandagépezettel csak egy (egyetlen!) jól szervezett, egységes tömegpárt szállhatna szembe komoly eséllyel. Ez az ellenzék világnézeti tagoltsága és hagyományai miatt nem lehetséges, ráadásul bizonyos, hogy ilyen ellenzéki egységpárt kialakulását a féldiktatúrás államhatalom nem tűrné el. Még az ennél szerényebb egységtörekvések útjában is titokzatos akadályok tornyosulnak.

Mégis, sokan fecsérlik az idejüket annak a lehetetlen föladványnak a megoldására, hogy miként lehet az egymással egyet nem értő ellenzéki csoportosulásokat természetellenes „összefogásra” kényszeríteni. Nem lehet.

Így tehát a szabad választás – ami legfőképpen mégis azt jelenti, hogy nemcsak az egyik félnek van esélye a sikerre – Magyarországon lehetetlen. Valamilyen véletlen (botrány, katasztrófa) miatt Orbán Viktor elveszítheti a formális hatalmat egy kis időre, de a „mély állam” fölötti informális hatalma és a megbízható kezekbe „kiszervezett” állami vagyon mindenki más számára valószínűtlenné teszi a nyugodt kormányzást, a tartós építkezést. Ezt a tényt nem lehet eltakarni rikácsolással és bosszúszomjas pózolással.

A magyarázat természetesen nem az, hogy az ellenzéki pártok és támogatóik elvesztették az eszüket – bár nem állnak messze tőle, amint ezt korábban volt alkalmam illusztrálhatni (ezt most nem ismétlem meg).

Hanem valami más.

Ez a szakadékba ugrástól való érthető félelem. Kijelenteni azt, hogy a hazát parlamenti úton nem lehet megmenteni (ráadásul az abszurd és erkölcstelen helyzet megrontja még a szabadság híveit is), nem könnyű. Ez legtöbbünk számára azt jelenti, hogy a hazát egyáltalán nem lehet megmenteni.

Ha a képviseleti demokrácia elveszett, akkor törvényes mód a magyar nép emancipációjára nem kínálkozik. Ezt nehéz belátni. Ebből nem az következik, amit a hivatalos és hivatásos jobboldal hirdet – ugyanis hogy a Soros-birodalom itt fölkelést készít elő, és jön a fegyveres Armageddon: ez magától értetődőleg ostoba hazugság –, az viszont igen, hogy a demokrácia (s hogy milyen demokrácia legyen ez, vitakérdés) följebb sommásan vázolt előföltételeit kívülről, a rendszeren kívülről kell majd megteremteni. S ennek nem az ellenzék untauglich mivolta a fő oka (bár ez is fönnáll) – valódi demokratikus mozgalom létrejötte esetén a mai ellenzékből csak feszélyező emlék marad: elég ízetlen epizód volt, mi tagadás –, hanem ez az egyszerű tény: az Orbán-rendszer ellen nem lehet az Orbán-rendszerben harcolni. Az Orbán-rendszerben nincs helye komoly ellenzéknek, s ennek nem az az oka, hogy valakiket úgymond „megvásároltak”, hanem az, hogy a nyilvánosság korlátozásának és a vele közvetlen oksági kapcsolatban nem álló, inkább csak párhuzamos – intellektuális, morális, esztétikai – hanyatlásnak az együttes hatása pusztító (vö. múlt heti írásommal:10 e hanyatlás lényegéről majd máskor), no meg ami még ennél is fontosabb: természetesen a följebb részlegesen vázolt (nélkülözhetetlen) intézményi, erkölcsi és kulturális környezet hiányzik.

A kérdés most is, mint mindig, Platón demokrácia elleni ismert érvének (a Politeia VI. és VII. könyvében) a kortárs problémánkra való alkalmazása lenne: hogyan lehet jól kormányozni az államot – hogyan lehet az ehhöz kellő helyes, igaz ismerethez eljutni –, ha az igazságosságra (a politikai erényre) irányuló tiszta gondolkodást lehetetlenné teszik a körülmények (nemcsak itt és most, hanem a miénkhez hasonló állapotban mindenha). Jelesül ha igaza van Marxnak, és a kapitalizmus lényege rejtett (a dolog tetszik cselekedetnek, és megfordítva), méghozzá ez a rejtettség szükségszerű, maga is a rejtett lényeg alkotórésze, akkor a képviseleti demokráciával nem juthatunk többre, mint hogy a tudtunkon kívül balhitűnek bizonyulható puszta vélekedéseket vetjük egybe. Egybevetésük végeredménye a honpolgárok akaratától és érdekeitől fog függeni, nem pedig az igaz ismeretüktől, tudásuktól, az akaratot és vágyat fejezi ki (nem érvényességét okadatolja) anélkül, hogy általánosságát – amely az igazságra (az igaz tudásra) támaszkodó közmegegyezéshez szükséges lenne – bizonyíthatná.11 Ennek a meghaladásához mindenféle konstrukciókat állítottak föl különféle hagyományok (ilyen a kinyilatkoztatásra, az egyházatyákra, a tradícióra, a vértanúságra stb. támaszkodó „tanítóhivatal”12 mint a dogmatika forrása, vagy a transzcendentális – nem empirikus – tudásra, lényegismeretre vagy lényegszemléletre támaszkodó „kommunista párt” Lukácsnál; mindkettő speciális gondolati technikákkal hárítja el a partikularitás, a „hamis tudat” veszedelmét).13

A liberális megoldási javaslat – amely tekintetbe veszi tudásunk tökéletlenségét és körülményeink szakadatlan változását – az állam földarabolását, az egyes szférák (a három hatalmi ág) elválasztását írja elő, ugyanakkor a közigazgatás, a civil társadalom és a nyilvánosság stb. stb. különtartását is, azaz alapjában állandó, bár temperált küzdelmet indítványoz: szüntelen tanácskozást, vitát, ellentétet, egyeztetést; az igazság egyetlen reménye itt a permanens önkorrekció (párbeszédben a tudományokkal és a filozófiával), az elvek meg nem pihenő fölülvizsgálata, a hatalmat gyakorlók sűrű cseréje. (Nem véletlen, hogy a véletlen volt a polisz technikai alapelve: elvégre a felelős vezetőket sorshúzással választották ki és csak kevés időre választották meg, továbbá nem javadalmazták. A kiválóságért verseny folyt, de a kiválóság sem eredményezhetett önmagában hatalmat.)

„A szakértelem bolsevista trükk” – deklarálta emlékezetesen Csurka István. Már régen mondom, hogy ebben igaza volt: hiszen a bolsevik párt hatalmi jogcímként magasabb rendű tudásra (tudományos szocializmus) hivatkozott. Ezért a platonizmus kései utóda.14 Annyi bizonyos, hogy a liberális érvelés körben forgó: lényegében az in abstracto meglévő szabadság (szabad nyilvánosság, szabad vita, a hatalmi ágak alkotmányos elválasztása stb.) (mint előföltétel) hozza létre in concreto a szabadságot (amelynek – legalább mint politikai kultúrának, mentalitásnak, éthosznak – szintén meg kell már lennie eleve, és í. t.). Ez a circulus (vitiosus vagy se) mint „történelem” jelenik meg a szabadelvű diskurzusban. (Innen származik az „alapítás” klasszikus problémája a XVIII. században.)

Akárhogy is, hazánkban a képviseleti demokráciát újonnan létre kell hozniuk azoknak, akik ezt szeretnék. Jelen esetben azt nevezem parlamenti kreténizmusnak,15 hogy a tényektől függetlenül létezőnek tekintik a parlamenti demokráciát azok, akik még csak ezentúl akarják megteremteni, ezért naiv módon vesznek részt a választásokon, mintha lennének választások. Ez szerkezetileg emlékeztet a körben forgó liberális okoskodásra, de az előleges szabadság fönnállása vagy hiánya empirikus, nem pedig transzcendentális kérdés. Lehetnek érvek a választási részvételre – népnevelés, a szabadsághiány föltételei között a szabadság gyakorlásának szimbolikus aktusa: ezekkel szemben nincs kifogásom, én is fogok szavazni –, de a kormány némi joggal gúnyolódik rajtunk, ellenzékieken: önök miért tiltakoznak a kormányzat szabadságot elkobzó lépései miatt, ha szabadon részt vehetnek (és részt is vesznek) a többpárti, szabad választásokon? Az adekvát válasz erre a következő: részt veszünk rajtuk, bár tudjuk, hogy ezek mégse szabad választások. Helyes-e akkor részt venni a politikai szabadsághiány keretei között zajló nem (vagy nem egészen) szabad cselekményekben, amelyben csak (vagy főleg csak) szolgai szerep jut mindenkinek a zsarnok (ha ugyan csakugyan zsarnok) kivételével?

Az evvel kapcsolatos kételkedésre hívom föl a kedves olvasót.16

Orbán úr alkotmányt módosít
(2018. június 15.)

Az alkotmány („Alaptörvény”) legújabb módosításának1 közkeletű bírálatai az új szövegek abszurditását és fölöslegességét emelik ki. Idegen népességet amúgy se lehet a magyar állam területén úgymond „letelepíteni”. Az illegális bevándorlás – mint neve mutatja – egyébként is tilos. „A közterületen való életvitelszerű tartózkodást” más jogszabályok már tiltják. „A keresztyén kultúra védelme” jogilag értelmezhetetlen. És í. t.

Ezek a bírálatok észszerűek és helytállók, de nem lényegesek.

Itt az orbáni állam végleges konszolidációjáról van szó. Erre a pillanatnyi helyzet kiválóan alkalmas. A társadalom „szolid” többségének a gazdasági helyzete tűrhető. Sok szakmában nőnek a bérek. A kormányzás alacsony színvonala nem számít, mert a modern állami működés (az újraelosztó szociális demokrácia) „ideológiailag látható” kedvezményezettei – a különféle szegények – nem népszerűek. A tömegközlekedés rohad, a szociális lakásépítés megszűnt, a kórházak, rendelők, iskolák, postahivatalok, közművelődési intézmények (pl. közkönyvtárak, könyvkiadók) stb. szörnyű állapotban vannak, de ezt lényegtelenné teszi a lehetséges szociális vetélytársak iránti megvetés vagy közöny vagy ellenszenv.

Ráadásul a rasszizmussal és szexizmussal, xenofóbiával és homofóbiával megnyert magyarhoni politikai csata beleilleszkedik a nemzetközi trendbe.2 Az EU menekültpolitikája a döntő pontokon: a görög-török határon, a görög szigeteken, az olasz tengerparton brutálisabb, mint Magyarországé, a predictive policing – amely az önkényesen kijelölt, ún. potenciális bűnelkövetőket éppúgy vizsgálhatja, mint eddig a már ténylegesen elkövetett bűncselekménnyel alaposan gyanúsítható személyeket – elfogadott gyakorlat pl. az Egyesült Államokban, Nagy-Britanniában, Németországban. Jogállam? Ugyan. Azt, amivel a magyar államot vádolják (joggal), a nyugati hatalmak maguk is elkövetik. S az uralkodó világnézet is egyre antidemokratikusabb és antiszociálisabb mindenütt: Orbán Viktornak, a magyar állam vezetőjének a külföldi népszerűsége nőttön nő, hazájában a pártja vezet az összes tabellákon. Magyarellenes román, szlovák, szerb nacionalisták is sokra tartják, próbálják ellesni a titkát.

Itt van hát az egyedülállóan kedvező pillanat.

Az alkotmánymódosítási javaslatoknak (és mellesleg a velük egylényegű „Stop Soros” törvénynek)3 van néhány közös eleme. A legfontosabb az alkotmányos identitásról és a keresztyén kultúra védelméről szóló szakasz. Ez se precedens nélküli a mai világban.

Olvassuk el az izraeli Háárec angol nyelvű kiadásának 2018. június 4-ei cikkét.4 Ebből kiderül, hogy az Egyesült Lista – ez főleg az izraeli arab kisebbség pártjainak szövetsége, benne a részben zsidó Hadas tömb (amelynek egyik eleme az Izraeli Kommunista Párt) – három képviselője alkotmánymódosítási javaslatot nyújtott be a Kneszetnek (parlamentnek), amely szerint kijelentené az állam, hogy Izrael az összes állampolgárának, lakosának az állama, nem csak a zsidóké. A Kneszet jogi tanácsadója, Ejál Jinon kijelentette, hogy az indítvány megfosztaná Izraelt a zsidó jellegétől („a zsidó nép állama”), mert így az alkotmány nem tenne különbséget nemzetiségi szempontból zsidó és arab között, hatálytalanítaná a Visszatérés törvényét5 s az izraeli állampolgárság fő kritériumává nem a zsidó származást, hanem az állam valamelyik polgárához fűződő rokoni kapcsolatot tenné; ezért a parlament elnökségének (ez nálunk a Házbizottságnak felel meg) joga van megakadályozni napirendre tűzését, ill. a megtárgyalását. A házbizottság 7:2 arányban úgy döntött, hogy az alkotmánymódosítási indítványt nem tűzi a Kneszet napirendjére. Ezt nevezzük definícióm értelmében „etnicizmusnak”, ahol egyazon állam honpolgárainak egyik részét (kisebbségét) hátrányosan megkülönböztetik a jellegadó etnikum előnyére (szemben a honpolgári egyenlőség elvére alapozott nacionalizmussal), miáltal alkotmányjogilag megszüntetik a politikai egyenlőséget és a jogegyenlőség eszmei és hivatkozási alapját.6

Pontosan ez következik be most Magyarországon is, ahol a ködös fogalmazás ugyan nem fordítható le maradéktalanul a diszkrimináló jogszabályok nyelvére – amúgy Izraelben is kevés formális joghátrányt jelent a muzulmán és keresztyén arabok (izraeli állampolgárok) számára az államnak mint „zsidó államnak” a meghatározása, s a „keresztyén államként” való meghatározás nálunk még ennyit se –, de a már régebben elkezdődött folyamatok most kulminálnak. Már „a határokon átívelő nemzeti egység” is (tehát az etnikumnak az állampolgárság fölé helyezése) – kettős állampolgárság, könnyített honosítás stb., ami távolról emlékeztet a Visszatérés törvényére, amely szerint minden zsidó eredetű személy Izraelbe költözhet – az állam etnikai jellegét emelte ki, s ezt most (izraeli mintára) felekezeti tekintetben is megerősítették.

„Azt akarjuk, hogy Magyarország magyar ország legyen” – szokta mondani Orbán Viktor miniszterelnök és Kövér László, az Országgyűlés elnöke. És csakugyan: éppen ez történik – az etnokulturális és vallásfelekezeti tekintetben körülírt (magyar) etnikum mint „államalkotó tényező”, ahogyan régebben mondták, alkotmányos rangra, méltóságra emelkedik.

Önmagában nem érdekes, hogy alkotmányos alaptételek nem „operacionalizálhatók”, hogy nem következnek belőlük konkrét intézkedések.

Az 1989-ben megszűnt Magyar Népköztársaság Alkotmánya, (I) 2. § (1) kimondja: „A Magyar Népköztársaság szocialista állam” (ez volt annak az államalakulatnak az alkotmányos identitása). Kimondja azt is, hogy (I) 3. : „A munkásosztály marxista-leninista pártja a társadalom vezető ereje.” Ebből nem következett egyértelműen, hogy – teszem azt – párthatározatok és „rendes” állami rendeletek tartalmi ütközése esetén a párthatározatok lettek volna „önműködően” érvényesek. Ám épp ez a meghatározatlanság jelölte ki a hatalomgyakorlás jellegét: ezt általános magatartási „vezérfonalnak” szánták, amely alkotmányosan megnyitotta az utat a pártszervek jogszabályban nem rögzített fölsőbbségének (szupremáciájának) az érvényesülése (így az ún. hatásköri listák, azaz a nómenklatúra kinevezési gyakorlata) előtt.

Az alkotmányos identitás (Aranybulla, pragmatica sanctio, miegymás) nem értelmezendő szó szerint, bizonytalan utalása a rendi-arisztokratikus, monarchikus államjogi tradícióra mégis sokatmondó. Nem tudni, hogy ebbe az identitásba beleértendők-e a kiegyezéskor kodifikált (ill. az 1848-i törvényeket követve újrakodifikált), szabadelvű szemlélettel meghatározott alapjogok7 vagy sem; az nem sokat számít, hogy sosem helyezték őket hatályon kívül (Ausztriában mindenesetre explicite hatályosak). Ha kiemelt az állam etnikai jellege, vajon beleillik-e ebbe a régi-új alkotmányos identitásba mondjuk a numerus clausus?

Ha ezt a három új elemet összevetjük: (1) az államnak kötelessége a keresztyén kultúra védelme, (2) idegen népesség nem telepíthető be Magyarországra, (3) a hajléktalanság büntetendő, majd kiegészítjük avval, hogy (4) a „Stop Soros” szerint a menekültstátusz iránt folyamodóknak nyújtott jogi tanácsadás, a pro bono (ingyenes-önkéntes) jogi képviselet törvénysértő (még akkor is, ha a jogi képviselő esetleg a pörnyertes felet képviseli!) akkor kibontakoznak előttünk az orbáni Magyarország körvonalai.

Az orbáni alkotmány céloz rá, hogy az együttesen többségben lévő keresztyén felekezetek valaminő homályos értelemben ugyan, de fokozott alkotmányos védelemben részesülnek. Az „idegen népesség” látszólag értelmetlen emlegetésével ugyancsak homályos különbséget állapít meg a magyarországi letelepedés és a magyar állampolgárság elnyerése iránt folyamodók különféle – etnikai, vallásfelekezeti – kategóriái között, továbbá tud olyan (szándékolatlan, akaratlan) szociális helyzetről, amelynek szereplőit (áldozatait) a legmagasabb szintű jogszabályban elítéli, továbbá puszta létüket (e szociális helyzet keretei között) tilalmazza, ami visszatérés a kasztos, premodern joghoz, amely különféle foglalkozási csoportokat (és más társadalmi kategóriákat) olykor törvényen kívül szokott volt helyezni.8

Mindezek az alkotmányos és (sarkalatos, tehát alkotmányerejű) törvényi kijelentések – amelyek alkotmánybíráskodás révén többé nem fölülvizsgálhatók, az alkotmányszöveg eo ipso érvényes és vitathatatlan – arra utalnak, hogy az 1945 utáni jogállami (és nemzetközi jogi) szabályozások két világnézeti alapja – a republikanizmus és a liberalizmus – megszűnt.

A republikanizmus nem a királypártiság ellentéte, hanem a politikai egyenlőség és a népszuverenitás egyetemleges igenlése, amelyből a honpolgárok és az országlakosok semelyik csoportja sem emelhető ki, se pozitívan (jogkiterjesztőleg), se negatívan (jogfosztólag). A hatalom a honpolgárok (országlakosok) egyetemét illeti meg, korlátozás és hierarchia nélkül.

A liberalizmus (alkotmányos tekintetben) a természetjogon nyugszik (akár a republikanizmus), amely az alapjogokat (tehát az emberi jogokat) az ún. pozitív jognál és törvényhozási aktusoknál (statutes) magasabb rendűnek tekinti; ezt 1945 (az ENSZ Alapokmányának elfogadása) óta a nemzetközi jog (később pedig az Európai Unió jogrendszere is) biztosítja, amely (elvileg) előnyben részesítendő a nemzetállami törvényekkel szemben (s ezeket a nemzetközi egyezségokmányokat és szerződéseket eddig a magyar jog is elismerte, vagyis rendelkezéseik egyelőre részei a hazai jognak).

Mindezeket kezdetben keretbe foglalta a teljes alkotmányos joganyag, beleértve az Alkotmánybíróság precedensértékű döntéseit – ez utóbbiakat az orbáni Alaptörvény (2011) mindenestül kihajította a szemétdombra. (Ráadásul, mint tudjuk, kérdéses módszerekkel.)

Természetesen a nemzetközi jogfejlődés is elmozdult az 1945-i alapoktól, a politikai, állami (erőszakszervezeti) gyakorlatról nem is szólva.

Az „Alaptörvény” újabb módosításai nem jelentik ki nyíltan az állampolgári egyenlőség fölmondását, de a maguk összességében, egyirányú logikájával egyértelműen erre utalnak.

Nyugodtan, sőt: higgadtan kimondhatjuk, hogy Magyarországon a szó formális jogi értelmében is megszűnt az, amit 1989 óta alkotmányos-szabadelvű, jogállami demokráciának neveztek.

A csonkolt és meghamisított képviseleti rendszer jelképes fönnmaradásának – amivel az alkotmányosságot kevéssé tájékozott honfitársaink azonosítani szokták („végtére is vannak választások!”) – a súlya fölöttébb csekély.

A „jogállami” szisztéma is kihív számtalan bírálatot (ezeknek a bírálatoknak a jelentős részét mellesleg e sorok írója is osztja),9 de most nem erről van szó. A formális politikai és jogegyenlőség mögött a társadalmi igazságtalanság és egyenlőtlenség számos erkölcsileg fölháborító formája búvik meg, de a formális egyenlőség (félig-meddig burkolt) széttördelése ez utóbbiak orvoslására se mutat sok biztató jelet.

Amint látjuk, nem kell totalitárius csinnadratta a közszabadságok elveszejtéséhez. Népünk már hozzászokott, hogy ezek a közszabadságok jobbára névlegesek. Alig valaki vette észre, hogy Magyarországon a „migrációs szükséghelyzet” vagy mi az ördög miatt kivételes állapot van, amely olyan fölhatalmazásokat ad az államrendőrségnek – a preventive-predictive policing módszerei alapján –, mint pl. a bűncselekmény elkövetésére esetleg hajlamos (?) vagy a velük kapcsolatban álló (!) személyek igazoltatása, motozása, bekísérése stb., amilyeneket rendszerint katonai puccsok vagy polgárháborúk alkalmával szokott kapni a szerv. Ezek az enyhén szólva aggasztó körülmények (még?) nem váltották ki szabadságszerető nemzetünk aggodalmát vagy fejcsóválását.

Habozva mondja ki az ember az olyan közhelyet (truism, Binsenwahrheit, platitude), hogy „Európa rohamosan fasizálódik” (bár efelől semmi kétség),10 mert a közönség ettől – és nem a jogainak az elkobzásától – azonnal hisztérikus rohamot kap, és megindul az a fajta vádaskodás, ami sajnos éppen ezt a banális tételt igazolja.

Az állam ezentúl védeni fogja a keresztyén kultúrát – Nietzsche műveit betiltják? –, de nem védi majd a zsidó, a muszlim, a fölvilágosító, az ateista, a buddhista, az agnosztikus-szkeptikus kultúrát. Kérdés, mi lesz, ha az olyasfajta reformátusok, mint Orbán Viktor vagy én, egyházunk tanításai szerint kimondjuk, hogy a mise szemfényvesztés, a szentképek és az ereklyék tisztelete szentségtörő bálványimádás (tehát mindenkit határozottan lebeszélünk a csíksomlyói kirándulásról), vagy ha unitárius polgártársaink fölemlítik, hogy a szentháromsághit merő pogányság és eretnekség. Görögkeleti atyánkfiainak más véleményük van az istenség természetéről. A protestánsok szerint a papság egyetemes, tehát a katolikus hierarchiának keresztyén ember nem tartozik engedelmeskedni, sőt. (Ez a reformáció, amelyet Erdélyben ünnepelt Orbán Viktor, ahogyan a szintén református Kövér László az 1568-ban Tordán meghirdetett vallásszabadságot – ez most kultúraszabadság?)

Igaz: Orbán megmondta, hogy a keresztyénség nem vallás, hanem kultúra (ami a jelenkorban szociológiailag alkalmasint igaz), ez esetben azonban a „keresztyén”: álnév. Kulturális alapon nem lenne tilalmazható a melegházasság (amelyet több külhoni keresztyén felekezet is elismer és bátorít, az „Alaptörvény” azonban tilt, akárcsak az eurót: a magyar pénz a forint, mondja a gránitszilárdságú szöveg).

A „kultúra” a mai szélsőjobboldali diskurzusban egyszerűen a „faj” vagy az „etnikum” utóda (éppúgy megváltoztathatatlannak tekintik, mint elődeik a „fajt”: állítólag ezért nem lehet bizonyos kulturális csoportokat „integrálni” vagy asszimilálni, s ezért se szabad „idegen népességet betelepíteni”).

A mai szélsőjobboldal nagyon rugalmas: az ilyesfajta elemzésekre egyszerűen tagadással válaszol, de újságaiban már nem riad vissza a fehér maszkulinitás (férfiasság, de inkább: hímség) fölsőbbrendűségének humoros magasztalásától. S attól, ami evvel jár: a katonai erények, a háború dicsőítésétől.

Amint az „idegen” megjelenik az alkotmányban, s megjelenik a vallásfelekezetileg körülírt privilégium (kiváltság) és a társadalom alatti (tilos) lény is: tudjuk, hol állunk. Itt valakik megszegték a társadalmi szerződést. A felelősök neve ismert: az elkövetők hangosan hencegnek a tettel. Már csak az a kérdés, hogy az észrevétlen tragédia, amellyel a kutya se törődik, tragédia-e még. Vagy valami más.

Mi lenne a teendő?
(2019. január 4.)

Az ellenfél kiléte és mibenléte ismeretes. Mármint azé, aki és ami a közvetlen ellenfél (Orbán és rendszere): és az Orbán-rezsim nemcsak a baloldal ellenfele, sőt: nemcsak az ellenzék ellenfele, sőt: nem is csak azoknak az ellenfele, akik nem nagyon kedvelik. Az ilyen típusú rendszer az egész társadalom ellenfele, azoké is, akik nyers osztályérdekeinek olykor kedvez. Van a kapitalizmusnak olyan történeti válfaja, amely még a burzsoáziának se jó: hagyja pénzt keresni, de megfosztja politikai befolyásától, ahogyan megfoszt politikai befolyástól mindenkit, aki az informális hatalmi központ és az alárendelt apparátus fölső szegmentumán kívül áll.

A tüntetések természete

A „rabszolgatörvény”,1 a szakszervezeti demonstráció és a parlamenti ellenzék obstrukciós kísérlete után megkezdődött tiltakozó mozgalom politikai tartalmában zömmel reformista és polgári volt, érzelmi dinamikájában és társas erotikájában azonban radikális (erről ld. meglehetősen félreértett írásomat,2 amely nem forradalmi program volt, hanem az események leírása úgy, ahogyan lezajlottak). A baloldali diákok és a szervezett dolgozók mellett részt vettek mindenféle emberek, liberálisoktól egészen ultrakonzervatív nacionalistákig. Volt pár vörös és pár vörös-fekete (anarchoszindikalista) zászló, de „a XXI. századi pártok” – mindenekelőtt a Jobbik és a Momentum – lobogói és jelképei domináltak (meg az árpádsáv); persze ezek se fejezték ki a tömeg preferenciáit: negyven zászlóvivő egykönnyen azt a látszatot tudja kelteni, hogy mind a tízezer tüntető vele ért egyet.

A párt nélküli, szervezetlen embereknek nincsenek zászlaik, nem látszanak, csak a zabolátlan, obszcén, elkeseredett dühük hallatszik. Mint korábban írtam, a düh indokolt.

A látszat azt mutatja, hogy akárcsak Franciaországban, Szerbiában, Bulgáriában, Albániában, Litvániában vagy korábban Szlovákiában és Romániában, a tiltakozók között nálunk is megtalálhatók a szélsőjobboldal és a szélsőbaloldal hívei, s a kettő között mindenki más; de a parlamenti pártok másutt nemigen játszottak szerepet (még Romániában valamelyest), a néptömegek meglehetősen ellentmondásos követeléseket hangoztattak, időnként akár az uralkodó osztály valamelyik frakciójának az ideológiai-politikai iránymutatását követték, de a dinamika mindenütt priméren uralomellenes volt, a hierarchia (mindenekelőtt az államnak vagy az állam valamelyik aspektusának a) gyűlölete jellemezte. A vezértelen mozgalmak vezetését sehol se tudták magukhoz ragadni a régimódi, bármennyire „radikálisnak” tetsző parlamenti pártok. Nem kellenek.

Magyarországon az ez alkalomból egységesült parlamenti (vagy parlamentbe törekvő) pártok viszont látszat szerint kezdeményező szerepet játszottak (a parlamenti meg az MTVA épületében rendezett két népszerű botrány3 mintha egy pillanatra megszüntette volna a pártok iránti egyetemes utálatot, ami 1989 óta jó és rossz okokból mindig általános volt a magyar közvéleményben). Ez lehetővé tette, hogy országgyűlési képviselők mintegy a tiltakozó mozgalom vezetőiként lépjenek föl, amit – rövid habozás után – a lázadó ifjúság kikért magának. (Ld. Antonovics Marcell, Varga „Nefelejcs” Gergő, Vida Kamilla és Szijártó Imre cikkét.)4 Erre meg visszatérek.

Egyébként liberális oldalról Révész Sándor teljes joggal veti föl a változatlanul ultrareakciós Jobbik szereplésének kérdését is, és ugyanilyen joggal bírálja a „megújult” egységretorikát.5

A polgári politikusok nyilván nem érezték úgy, hogy kisajátítják a tiltakozó mozgalmat – hiszen formális (és „mediális”) értelemben csakugyan az ő országházi akciójuk durrant először a legnagyobbat, az MTVA-épületben is ők voltak a főszereplők, és nagyon jól tették szerintem, amit tettek –, és nem érthették, hogy a mozgalom fontos komponensei másképpen gondolkodnak a mozgalom lényegéről és céljairól. A szakszervezetek és a baloldali diákok szociális követeléseihez (és ne feledjük, hogy már korábban, a második nagyobb CEU-tüntetésen6 az összes szónokok a követelések közös jellegét hangsúlyozták: munkás, diák, même combat, a harcunk ugyanaz) hozzácsapták az önmagukban helyes, bár a kormány megbuktatása nélkül reménytelennek látszó liberális követeléseket (a közigazgatási bíráskodás orbánista formájának elvetését, csatlakozást az európai ügyészséghez, az ún. közszolgálati médiák kiszabadítását a szélsőjobboldal fogságából). Az egyetemi és akadémiai (kutatói) autonómia kérdései viszont egyelőre háttérbe szorultak, de nyilván nem sokáig.

A megmaradt liberális médiák a szkepszis és a mainstreaming között ingadoznak.

Észlelvén a mozgalom fölszíni eklektikáját – és az ügy osztályharci dimenziója tekintetében nyilván nem állnak tántoríthatatlanul a munkások és a diákok mellett – egyrészt eltérítik a közvitát a lényegtelen kérdések irányába: (a) a csöppet se erőszakos „erőszakkal” kapcsolatos nyámmogásba, (b) a „rabszolgatörvény” érdektelen munkajogi részleteinek tendenciózus és hajszálhasogató elemzése felé, (c) a mozgalomnak a választási esélyekre való közvetett hatásának a (demobilizáló) latolgatása felé, „az ellenzéki összefogás”, az ellenzéki pártok közeledése érdektelenné vált szemszögéből. S amint azt Vida Kamilla nagyon jól vette észre hivatkozott cikkében, a „fehér sapkás” (a fehér itt az erőszakmentesség színe) képviselőnők szerepeltetése álfeminista módon a már régóta üres parlamentarizmus – amúgy reménytelen – rehabilitációját szolgálja, nem a nőket.

Az összezsugorított mainstream ellenzéki sajtó sztárjai, a liberális establishment médiagondolkodói és a magyar „européer” értelmiség váteszei – a tüntetések kapcsán – lelkesedésük hiányával tűntek ki, habár Orbán-ellenességük kétségen fölül áll. Főzés közben a konyhában hallgattam a Klubrádiót, benne is a liberális értelmiségi bálványokat, akik elmondták szilveszterileg, hogy mi volt a menő 2018-ban, egyikük se említette a tüntetéseket.

Velük szemben ezennel kihirdetjük, hogy minden hiba, szamárság és kisajátítási kísérlet ellenére a mostani tiltakozó mozgalom – a puszta létével – nagyszerű dolog, fordulópont a magyarországi válság történetében, és hogy mindenki csatlakozzék hozzá, aki megunta a hanyatlást, az erkölcsi végromlást, a kapitalista dekadenciát és ezt az egész tehetségtelen döghalált. Éljen!

Persze a csatlakozásnak, a mozgalomban való tevékeny részvételnek ára van – és itt nem pusztán a posztfasiszta állam várható bosszújára gondolok. Ez az ár: az ilyesmiben tapasztalanoknak (a baloldali diákoknak) és az efféle tapasztalatokban túlságosan elnyűtteknek (a szakszervezeteknek), eléggé eszköztelenül a nagyon bonyolult helyzetben, ráadásul az idő nyomása alatt, egyszerre kell stratégiailag és taktikailag gondolkozniuk, valamint megtartaniuk az elvszerűséget, az eszmei tisztaságot, amelyet elvár a kop., pecs. alkukba és a tehetetlen toporgásba belefáradt, kiábrándult (baloldali) ellenzéki közvélemény.

Az „összefogási” vagy egységideológia hatása nagyon jelentős annak ellenére, hogy az összes médiák szakadatlanul gúnyolódnak rajta (joggal). A látszat most az, hogy a polgári, parlamenti pártok (meg az egyelőre parlamenten kívüli Momentum)7 elég üres Orbán-gyűlöletben fogant egysége a tiltakozó mozgalom lényege: erről beszél hazánk egyik szerencsétlensége, „a politológiai szakma”,8 továbbá a mozgalom lejáratásában érdekelt szélsőjobboldali kormánysajtó.

Nem állítom, hogy „az egységes ellenzék” létrejötte nem jelentős dolog. De az. Bizonyára nagyon sokan reménykednek benne, hogy az elterjedt – bár téves – terminussal „le lehet váltani az Orbán-rendszert”. Az „összellenzéki eskü” újabb retorikai elemet biggyesztett az eddigiekhez.

„Minden ilyen akciónak egyetlen célja van: Soros György azért finanszírozza őket [az ellenzéki pártokat], hogy az európai parlamenti választások után újra bevándorláspárti többsége legyen az Európai Parlamentnek” – magyarázza a Fidesz közleménye9 a Fidesz miatt elmaradt csütörtöki (2019. január 3-ai) parlamenti ülés utáni helyzetet (ezredszer is evvel a nevetséges hazugsággal: még a neonácik is kikacagják). Az ellenzéki pártok mindenesetre támogatják a szakszervezeteket és a készülő sztrájkot: ez dicséretes és fontos újdonság.

A valódi magyar baloldal csak egyet tehet ebben a helyzetben: udvariasan és csöndben elfogadja ezt a támogatást, közben pedig teszi a maga (sajátos) kötelességét, anélkül, hogy beleártaná magát a polgári pártoknak a későbbi választási sikereket célzó törekvéseibe.

Az évszázada elavult parlamentarizmus még fönnáll egy darabig (az Isten kegyelméből való monarchia négyszáz évvel élte túl a saját halálát, a keresztyén egyházak pedig az abortusz, a házasság, a cölibátus, a papi pedofília, az LMBTQ+, a dzsenderkérdés, a feminizmus, a gyermekáldás [natalizmus] kérdésében megosztott szexuálpolitikai egyesületek mindössze, nem többek ma már), de nekünk egyszerűen hátat kell fordítanunk a választási politiká(k)nak, bár nyilván nagyon fogunk örülni, ha a Fidesz–KDNP netán megbukik a következő néhány választáson. Ám szemmel látható, hogy a valóságos politikai erő és a választási (közvélemény-kutatási) eredmény eltérhet egymástól. A közvélemény aktívan vagy – főleg – passzívan lázad, a nagyszerűen szervezett, a legnagyobb hatású médiákat ellenőrző, dúsgazdag hatalmi hálózat pedig választást nyer, miközben majdnem mindenki utálja.

Akinek nem egyszerűen az Orbán-féle autoritárius, etnicista „puha” diktatúra az ellenfele, hanem az egész rendszer – azaz a kapitalizmus –, annak természetesen más kell hogy legyen a magatartása a helyeslendő reformlépések és szabadságszaporító alkotmányos buzgalmak tekintetében, mint a polgári pártoknak. Az út egy részét megtehetjük közösen (ha eltekintünk az 5 ponton10 kívüli pártálláspontoktól, amelyek általában elfogadhatatlanok számunkra), de mindenfajta hálátlanság és méltánytalanság nélkül elmondhatjuk, hogy az utak elválnak majd. Akkor is, ha esetleg elérjük azonnali és közös célunkat, a tüntetések 5 pontjának és a szakszervezetek 4 pontjának11 az elfogadtatását, s – e tekintetben – megtörjük a kormányzat akaratát.

A tiltakozó mozgalom politikai karaktere egyelőre vegyes, világnézeti tartalma eklektikus, a részvevőket nemzedéki és kulturális jegyek is megkülönböztetik egymástól. Ennek is a következménye, hogy ez az írás most nem mindenkihez, hanem (elsősorban) a valódi baloldalhoz szól.

A valódi magyar baloldal

A valódi magyar baloldal (a továbbiakban: VMB) mindenekelőtt fiatal baloldal és diákmozgalom: számos tagját ismerik az olvasók a Mércén és a kritikai baloldali folyóiratokban, blogokon megjelent írásaikból, videókból, közösségi eseményekről, akciókból, s elsősorban fölbukkanásaikból a gyorsan kibontakozó mozgalmi közéletben az egyetemeken, kollégiumokban és másutt, „a jó helyeken”. Egyik látható megjelenése a Hallgatói Szakszervezet és a #Szabad Egyetem csoport. De aligha marad pusztán diákszövetség – bár ez se kevés, amint jól tudjuk ’68 történetéből. (Más balradikális csoportok is vannak.)

Baloldalinak lenni nem azt jelenti, hogy az embernek igaza van. Ehhöz elég megemlíteni Sztálin nevét; de a munkásmozgalom, a kommunista és a szociáldemokrata mozgalom az ő félelmetes nevével jelképezett gyilkos poklon kívül is világtörténelmi kudarcot vallott, amin nincs mit szépíteni.12

A kegyetlen és hősies történetnek mégsincs vége, ami a kapitalizmus érdeme. Ameddig van kapitalizmus, addig szocializmus (kommunizmus, anarchizmus stb.) is van. És nem véletlen, hogy a mainstream munkásmozgalom eretnekeinek öröksége támadt föl, beleértve – a nem önhibáján kívül félreértett – Marxot.

Azonban annak a jelentősége, hogy a szovjet/​bolsevik tradíciótól idegen, új és fiatal marxista, ám ahogy a kitűnő ifjú esszéista, Borbély András mondta pár napja, nagy példák nyomában, igenis „ortodox marxista”13 nemzedék bukkant föl Magyarországon – legutoljára Kelet-Európában, de mégis végre! –, óriási.

Mindenki meg van mérgezve: amióta van történelem (s nem volt mindig), nincsenek ártatlan nemzedékek. A baloldalnak is megvan a maga saját politikai és morális patológiája: fanatizmus, humortalanság, intolerancia, az elméletiség túlhajtása, dogmatizmusra való hajlam, a radikalizmusban való versengés, „szektásság”, betűkultusz, a lovagiasság elvetése, ridegség. (Ahogyan a konzervatizmusnak14 is van: cinizmus, frivolitás, a plebs lenézése, a hagyomány esztétizáló tisztelete – elvonatkoztatva a filozófiai tartalmától –, hatalomkultusz, a nemesi hagyományból származó sport- és katonai erények bálványozása, a játékszabályok amorális betartása, az elegancia előnyben részesítése a szenvedéllyel szemben, a stílusé a szubsztanciával szemben.)

Mindezekből nehéz kikeveredni, hiszen valaha nagyon komoly szociális okaik voltak, a szocialista munkásmozgalomban mindenekelőtt a különböző osztályokból származók (a régi városi szakmunkások, az első generációs – paraszti eredetű – betanított munkások, a radikális értelmiségiek stb.) együttélése a küldetéses, messianisztikus közösségben, ahol nem voltak és nem is lehettek áthagyományozott közös formák. Az Ügy számít csak, mondták a régi kommunisták; a Hit számít csak, mondták az első keresztyének. (S így nem számított a kiejtés és az ízlés ételben, italban, zenében, szerelemben.)

Mindezek sokkal szívósabb dolgok, mint gondolnánk.

A valódi baloldal most erőteljesen megnyilvánult a maga különleges módján a polgári pártokkal való együttműködés látszólag apró problémájával kapcsolatban. Négy Mérce-cikket idéztem itt, mindegyikükben megnyilvánul a szakítás szenvedélye, az autonómia iránti vágy és az elvek mindenek fölötti tisztelete és szeretete.

De a leghatásosabb – és az egyik legelső ultrabaloldali underground, szubkulturális médiasiker – „a székely és szórvány szituacionisták” (szszsz) „nyilatkozata a rabszolgatörvényről”, amelyet az erdélyi magyar valódi baloldal kiváló (internetes) filozófiai és irodalmi orgánuma, A Szem közölt (ajánljuk a lapot olvasóinknak).15 Ebből kiemeljük – önkényesen – az első két pontot, amellyel „a székely és szórvány (azaz nyilván kolozsvári) szituacionisták” détournement-t hajtanak végre a magyarországi (budapesti) tiltakozó mozgalom 5 pontján, amennyiben – radikálisan visszatérve Marxhoz – azt mondják, hogy a bérmunka az életösztön tagadása, amellyel szemben fölszítják a gyűlöletet. Nem jobban javadalmazott munkát követelnek, hanem a bérmunka megszüntetését. „A cél nem a munkásokat állítólag képviselő erők hatalomra juttatása, hanem a munkásosztály és minden más társadalmi osztály eltörlése. Le az osztálytársadalommal!” Ez valóban a marxizmus eredeti, forradalmi szellemének a föltámasztása, s mint ilyen, várva várt gesztus, amely a legvilágosabban mutatja ki a különbséget közöttünk meg a reformista szakszervezetek és a polgári pártok között. Anélkül, hogy összebeszéltem volna a rejtélyes „szszsz” imádni való titkos ügynökeivel és fölforgató provokátoraival, valami hasonlót mondtam én is a munkáról nemrég: „aki dolgozik, nincs otthon” – írom –, mert „[Marx] szerint a modern szubjektum éppen hogy az elidegenedésből származik, a kapitalizmusban [ugyanis] nem lehetséges nem elidegenedett szubjektum”, még „a burzsoá is alá van vetve a munkaszervezetnek”, s „a bérmunka nem jó”.16 Értsd: semmilyen bérmunka, a rövid ideig tartó és jól fizetett bérmunka se jó.

Soha.

A mi célunk nem az egyenlőség és az (osztó) igazságosság (az a polgári „demokrácia”, más szóval a modern [nem neo-] liberalizmus célja), azaz nem a méltányos osztálybéke, hanem az osztály nélküli társadalom. (Mellesleg: az egyenlőség az elosztásban nem jelent egyenlőséget a termelésben.)

A munkásmozgalom klasszikus korszakában Rosa Luxemburg így írt arról a lehetőségről, hogy a (polgári) demokrácia előkészítheti az utat a szocializmusnak, „Társadalmi reform vagy forradalom?” (1898) c. munkájában:

„[A]bból a tényből, hogy a polgári liberalizmus a föltörekvő munkásmozgalomtól és végcéljaitól való félelmében kilehelte lelkét, csak az következik, hogy a szocialista munkásmozgalom éppen ma a demokrácia egyetlen létező és lehetséges támasza, és hogy nem a szocialista mozgalom sorsa van hozzákötve a polgári demokráciához, hanem megfordítva, a demokratikus fejlődés sorsa van hozzákötve a szocialista mozgalomhoz; hogy a demokrácia nem olyan mértékben válik életképessé, amilyenben a munkásosztály föladja emancipációs harcát, hanem megfordítva, olyan mértékben, amilyenben a szocialista mozgalom eléggé erőssé válik […]; hogy aki a demokrácia erősödését kívánja, annak a szocialista mozgalomnak is az erősödését, nem pedig a gyöngülését kell kívánnia, és hogy a szocialista törekvések föladása mind a munkásmozgalomnak, mind a demokráciának a föladása.”17

Mutatis mutandis – a körülmények csakugyan megváltoztak, és a szocializmus sajnos csak ott hozott létre „demokráciát”, ahol megalkudott a kapitalizmussal (ennek ára pedig az első világháború volt és a régi Európa összeomlása, majd a nyugati baloldal megsemmisülése 1979 után), úgyhogy Rosa próféciája kettős vereséggel bizonyult tévesnek – ma már kimondhatjuk, hogy a polgári „demokrácia” (vagyis a liberális demokrácia) lehetetlen, amint ezt Orbán Viktor is jól tudja. Erről másutt fogok írni részletesebben, de röviden már itt is szólnom kell róla.

A liberális, parlamenti, polgári demokráciának (ezek a jelzők szinonimák) az a föltétele, hogy a legfontosabb erők valamiféle egyensúlyban legyenek egymással, bénítsák egymást, úgyhogy az uralom gyöngesége valamennyire utat enged az egyéni szabadságnak mint privilégiumnak (kiváltságnak) s az autonómiának mint rejtett permanens forradalomnak itt-ott.

Erre volt lehetőség Nyugaton, ahol az eléggé önállósult burzsoázia, proletariátus és állam (egyenlő szárú, de nem egyenlő oldalú) háromszöge, bár nem volt társadalmi egyenlőség, politikailag elég szimmetrikus volt ahhoz, hogy ne lehessen végső döntésre vinni a hatalmi harcot. Ezt a borulékony szimmetriát nevezték „demokráciának” vagy „liberális polgári társadalomnak” stb. Az első világháború utáni forradalmak fölborították a háromszöget, majd a különféle fasizmusok a proletariátus politikai megsemmisítése után megbénították a burzsoáziát is, s a polgárság anyagi (gazdasági) előnyeit megtartva új entitással (egypárt/​hadsereg/​bürokrácia) helyettesítették a régi uralkodó osztályt, amely – mint látjuk – 1945 után önálló politikai entitásként Nyugaton soha többé nem támadt föl, miközben a proletariátus mint forradalmi szubjektum fokozatosan ugyancsak megszűnt; ezalatt a sztálini rendszerek és utódállamaik Sztálin halálát (1953) és az SZKP XX. kongresszusát (1956) követően politikai értelemben szintén eltüntették a kapitalizmus két alapvető osztályát, amelyek itt se tértek vissza 1989-ben vagy később, hiába, hogy a „létező szocializmusban” is megmaradt a bérmunka és az árucsere (azaz a kapitalizmus fő elemei).

Az állami elit a politikailag tehetetlen, bár egyre gazdagabb burzsoázia javára politizál, ám a hatalom az államé, nem a burzsoáziáé, hiába próbáltak ezen változtatni a neokonzervatívok az 1970/80-as években Nyugaton és 1989 után Keleten. Ennélfogva manapság minden osztályharc helyettesítő (szubsztitúciós) politikai harc – mindig politikai harc volt, de nem helyettesítő jellegű –, ezért a sztrájk (különösen az általános sztrájk) ma közvetlenül az államot érinti (ld. a gilets jaunes, a sárga mellényesek küzdelmeit Franciaországban).18 Ebből a polgári pártok azt a téves következtetést vonják le, hogy róluk van szó. Nem, itt a bérmunkások (proletárok) helyettesítő politikai osztályharca folyik a kapitalizmus ellen, amelyet ma már kizárólag az állam képvisel. Ennek megvoltak az előzményei, amelyeket már régen fölismert Georges Sorel fura, ám sajátosan zseniális könyve.19

A polgári állam persze soha nem volt semleges döntőbíró a tőkések és a bérmunkások harcában, de mégis harmadik erőt képzett, és önmaga megerősítésére tudta mozgósítani a munkásokat. (Marx a Brumaire 18-ában20 evvel kapcsolatban előre megsejtette a fasizmust.) De most – mivel a burzsoázia nem önálló –, ha akarjuk, ha nem, az állammal állunk szemben, amennyiben sztrájkolunk – még ha nem vagyunk is állami alkalmazottak.

A posztfasiszta féldiktatúrákban ugyancsak föltűnő az állam primátusa; a perifériaországokban különben is gyönge, komprádor burzsoázia szolgai szerepet tölt be az állami elitek, a formális és informális politikai vezetők mellett, miközben a nyugati székhelyű-központú multinacionális vállalatok korrupt alkuviszonyban élvezik autonómiájukat a perifériaállammal szemben, ám területenkívüliségüket és előjogaikat azért ugyanez az állam biztosítja, és versenyezteti is őket a kiváltságokért, amelyekért a multiknak így vagy úgy fizetniük kell; de az alacsony keleti bérek miatt még így is megéri nekik ide befektetni. Nem ügy, hogy Orbán „lázad” a nyugat-európai emberi jogi és egyéb konszenzusok ellen, ameddig az országban csönd van, és a német vagy francia vállalatoknál nincs sztrájk.

De most lesz. Vagy lehet.

Ezért a kormányzat – nehogy elvesszen még pár tízezer állás – politikailag akarja fönntartani a szociális rendet, de rendkívül ügyetlenül csinálja. Azért, mert abból az alapvető hipotézisből indul ki, hogy a politikailag csak a nagyjából egypártrendszeren és irányított állami vagy félállami médiákon alapuló, majdnem abszolút uralmát támogatja a nép, az ellenállás csak marginális csoportok műve szokott lenni, illetve a széles körű nyilvánosság nélkül senyvedő, pénztelen ellenzéki (polgári) pártok hatástalan zajongása csupán. Elszokott az alkuktól, rossz a technikája.

A VMB-nak meg kell értenie, hogy olyan munkásság mellé áll (hiszen a VMB, egyelőre legalábbis, nem proletár jellegű), amely nem valódi politikai szubjektum, érdekcsoportként se egységes – ezt az egységet mindig a munkásmozgalom fölvilágosító, szervező és agitációs szellemi munkája alkotta meg hajdan –, és ahol az ellenfél nagyon kis mértékben (nem elsődlegesen) osztályjellegű, amennyiben az állam általában nem vagy nem nyíltan tulajdonos és tőkés foglalkoztató, azaz nem ő a kizsákmányoló (a „munkaadó”, ahogyan a burzsoá propaganda szokta beállítani). Ezért a VMB-nak politikai és államelméleti tudással kellene rendelkeznie, legalább annyira, mint közgazdasági műveltséggel.

Egy előny mindenképpen származik a dologból: a fiatal magyar baloldalt aligha fogják megkísérteni az etatista-kollektivista modellek. Amennyiben elhatározza – és én ezt javasolnám –, hogy ne törekedjék a politikai hatalom megszerzésére, amely ebben a mai kontextusban nem lehet a mély átalakulás ágense (azaz: legföljebb a tőkés autoritarizmus túlzásainak a lefaragására lehet képes a fölszínen), akkor demokratikus befolyást kell szereznie a mélyben. Mit jelent ez?

Demokrácia?

Milyen demokráciát – azaz görög értelemben: a vagyontalan (nálunk: tőketulajdon nélküli) nép miféle hatalmát – lehet megszerezni a dolgozóknak a mostani kemény, de remélhetőleg puhuló, orbántalanított, helyettesítő-helyettesített osztályhatalmat gyakorló állam keretében? Egyrészt közre lehet működni – közvetve – az államszerkezet átalakításában.

Mindenekelőtt ki kellene kényszeríteni az évenkénti vagy (maximum) kétévenkénti választásokat, és meg kellene tiltani, hogy valaki több mint egyszer lehessen kormányfő, államfő, miniszter, államtitkár, helyettes államtitkár, polgármester, országgyűlési képviselő. Egyetlenegyszer, és soha többé! Továbbá: a helyhatóságoknál, különösen a községekben és kisvárosokban, esetleg a kerületekben a választásokat sorshúzással kell helyettesíteni, s a szerencsésen kisorsolt nyertes szerény fizetés ellenében egy évig köteles lenne részt venni a közösség vezetésében.21 Megfontolandó a szavazás kötelezővé tétele, aki pedig semmiképpen sem akar szavazni, fizessen kis összeget, amivel megválthatja önzésének és lelkiismeretlenségének belépőjegyét. Ezek a csekélységek persze nem veszélytelenek, mert sajnos megerősíthetik a hivatásos közigazgatási tisztviselők („szakértők”) informális hatalmát; de hát mindennek ára van, az oligarchikus kormányzást és a változatlan vezetői személyzetet mindenesetre meg lehetne fúrni velük.

De ezeknél is sokkal lényegesebb – pedig velük a demokráciára, a néphatalomra távolról mégiscsak emlékeztető berendezkedés volna kialakítható, bár fölös illúziók nélkül – az, hogy minden vállalatnál, minden munkahelyen meg kell alakítani a dolgozókat képviselő munkástanácsot vagy hozzá hasonló intézményt, amely részt vesz a vállalat (intézmény) igazgatásában, és egyben nagy hatáskört kap munkaügyi és szociális kérdésekben (ez a Sozialpartnerschaft és a tanácsrendszer közötti megoldás), paritásos alapon a tőkés tulajdonosokkal. A viták megoldására, közvetítésére pedig a kormánytól és a tulajdonosoktól független, bírói jellegű döntési kompetenciákkal rendelkező szerveket kell létrehozni, amelyek alkotmányos biztosítékokat élveznek. Továbbá újra kell alakítani (a korábbi hibák kiküszöbölésével) a társadalombiztosítási önkormányzatokat,22 amelyekben újra a szakszervezeteknek jutna a döntő szerep. Nem szabad megengedni a legfontosabb szolgáltatások (egészségügy, oktatás, tömegközlekedés, energia, környezetvédelem) privatizálását. Állami lakásgazdálkodást. Szociális lakásügyet, lakásépítést. Újra munkanélküli-segélyt, többek között a közmunkások családtagjainak is. Független közszolgálati médiákra van szükség, ezen belül bizonyos számú minőségi újságnak is kell juttatni állami támogatást. Vissza kell állítani az egyetemi-akadémiai autonómiát, az állami környezetvédelmet, a kulturális örökség szakszerű ápolását (műemlékvédelem, levéltárak, könyvtárak, múzeumok, helytörténet!).

Ilyenek azok a szerény, minimális reformok, amelyekbe a VMB is belegyezhet, s amelyek ügyében kívülről támogathat szociáldemokrata/​zöld jellegű pártot, ha majd lesz ilyen.

De a VMB-nak nem szabad a polgári államban hatalomra törekednie. Ugyanakkor nem szabad NGO-vá válnia, meg kell maradnia politikai erőnek, amelynek a fő föladata a fölvilágosítás, a tanulás-tanítás, nevelés-önnevelés. (Nem beszélek itt forradalmi helyzetről, amelyben a kapitalizmus utáni – kommunista – társadalmi berendezkedés keletkezik, lehetőleg erőszakmentesen, békésen, szeretetben; ha lehet.)23

És most?

A VMB-nak nézetem szerint – szolidárisan és lojálisan a tiltakozó mozgalom többi részével – minél világosabban ki kell mondania, hogy marxista, libertárius, feminista, internacionalista és antirasszista, hogy ellenáll a polgári ideológia két nagy csábításának (liberalizmus és nacionalizmus), hogy munka-, tőke- és államellenes, szemben áll mindenféle hatalommal és uralommal és hierarchiával, hogy nem óhajt „sikereket elérni” és „karriert csinálni” a polgári társadalomban, hogy esetenként támogathat egalitárius és demokratikus, emberbaráti, humanitárius reformokat, de ellenzi a parlamenti kreténizmust,24 ám azért képes különbséget tenni liberálisok és nácik között, hogy elutasítja a sztálinizmus mindenfajta visszacsempészését és a szovjet rendszerek bűneinek trivializálását, hogy szociális kérdésnek, nem a megtorlás és büntetés tárgyának tekinti a „deviáns” és szabályszegő magatartásokat, hogy antimilitarista és tekintélyellenes – egyszóval az, ami: nem szocdem, nem bolsevik és nem filiszter.

Hajlamos a kritikára, különösen a baloldallal szemben. Együtt érez a kizsákmányoltakkal, az elnyomottakkal, a diszkrimináltakkal, a kitaszítottakkal, a megalázottakkal és megszomorítottakkal, a nyomorgókkal és a betegekkel. Az ő oldalukon áll a megdicsőült, pompás díszletekkel körülvett és köztiszteletben álló államhatalommal, nagypolgársággal és a divatos, körülrajongott álkultúrával szemben.

Ennek az írásnak az a címe, hogy „Mi lenne a teendő?” Miért így? Ennek egyszerű művelődésszociológiai és szervezetszociológiai okai vannak. A szocializmus/​kommunizmus/​anarchizmus/​szindikalizmus teoretikusai mindig a politikai közösségükhöz, gyakran a szervezetükhöz, forradalmi (legális vagy illegális) pártjukhoz beszéltek. Nekünk ilyen közösségeink nincsenek, valószínűleg nem is lesznek, nem is lehetnek. (Emlékezzünk, hogy ’68 után les groupuscules és a K-Gruppen, amelyek vakfegyelmű kis káderpártokat, szektákat jelentettek, a mozgalom dekadenciájának a tünetei voltak, és szerintem ez most se lenne másképp.)

Ki kell találnotok, miként lehet világra hozni horizontális szerkezetű, uralom nélküli, a végsőkig toleráns intézményeket, amelyek ugyanakkor rendelkeznek intézményi memóriával, képesek hagyományt és történetet (historia domus) költeni és rögzíteni, s amelyekben a barátság egyenlősége uralkodik.

Ez a legnehezebb vállalások egyike; ütközik vele a szociológiai bölcsesség, amely „az oligarchia vastörvénye” szerint minden szervezetben föltételezi a vezető réteg és a hatalmukat megörökíteni kívánó vezérek jelenlétét. A „machiavellisták” (Mosca, Pareto, Michels, Burnham) az uralkodó osztály (csoport) meglétét minden társadalom állandó és megváltoztathatatlan tulajdonságának tekintik, amelynek egyetlen részleges ellenszere a szabad nyilvánosság – ezt az egészet én nem tartom valószerűnek, bár sok történelmi tény látszik erősíteni. Azt, hogy kisebb vagy nagyobb politikai közösségekben már ma létrejöhet-e az osztály nélküli társadalom ideális előképe, nem tudjuk. Az eddigi kísérletek nem túl biztatók. Ennek ellenére az egyetlen lehetőség, hogy becsületesen megpróbáljátok. Szép lenne.

Itt állunk, itt álltok az út legelején. Sok szerencsét!

Jegyzetek

A jegyzetekben található internetes hivatkozások hosszú URL-jeit külső hivatkozásként aktiváltuk és ›‹-jelpár között rövidítettük. Utolsó ellenőrzés ideje: 2023.12.04.

A történelem urai

1 {A 2010. április országgyűlési választásokon a Fidesz–KDNP 68, az MSZP 15, a Jobbik 12, az LMP 4 százalékot szerzett. Ezeknek a pártoknak a jelöltjei jutottak be a parlamentbe, illetve egy független képviselő. A választások után a rendszerváltás két meghatározó pártja, az SZDSZ és az MDF összeomlott. A Fidesz–KDNP több mint kétharmados többséggel alakíthatott Orbán Viktor vezetésével kormányt 2010. május 29-én. A leendő miniszterelnök a második forduló eredményeinek kihirdetése utáni ünnepi beszédében bejelentette a „Nemzeti Együttműködés Rendszerének” a megszületését.}

2 {A döntés indoklását ld. „Hosszú séta egy rövid mólón” és „Válaszok az indymediának”, Világvége I., 454–474.}

3 {A Fidesz–KDNP „szigorú büntetőpolitikát”, „elszámoltatást”, „erős, tiszteletre méltó törvényeket” ígért, átfogóan pedig „a rend helyreállítását”: „A választások utáni első lépések egyikeként szigorítani fogjuk a büntető törvénykönyvet. […] Az emberi élet és a tulajdon elleni bűncselekmények ismételt elkövetőit szigorúan fogjuk büntetni. Sokkal több esetben kell alkalmazni a tényleges életfogytiglanig tartó börtönbüntetés intézményét. […] A több országban már bevezetett »Három csapás« törvény maga lesz a visszatartó erő. A jogszabály szigora, a büntetési tételek növelése, az életfogytig tartó szabadságvesztés többszöri alkalmazása, az áldozatok védelme meg fogja fékezni a bűnök elkövetőit és világossá teszi a társadalom minden tagja számára, hogy Magyarország nem a bűnelkövetők paradicsoma.” (Ld. A Nemzeti Együttműködés Programja, Országgyűlési Hivatal, 2010. május 22., 46., ›parlament.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.) A kormány kaliforniai és szlovák mintára hamar elfogadta az ún. három csapás törvényét, amely két ponton szigorította a Btk.-t. Egyfelől: a többszörös visszaeső erőszakos bűnözőket sújtó büntetések felső határát a kétszeresére emelte, és szabályba foglalta, hogy amennyiben a megduplázott büntetési tétel meghaladja a 20 évet, életfogytig tartó szabadságvesztést kell kiszabni. Másfelől: a sorozatban elkövetett bűnök esetében a legsúlyosabb bűncselekmény alapján kell kiszabni a büntetést, amely megduplázódik, ha a bűncselekvő három erőszakos bűnt is elkövetett; és itt is érvényes, hogy amennyiben a büntetési tétel több mint húsz év, tényleges életfogytiglant kell kiszabni. A törvényről és hátulütőiről ld. „Nagyot szól, de rossz helyen csattan a három csapás”, Origo, 2012. március 1., ›origo.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.}

4 {A 2010. évi CLXXIV. törvény a köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvény módosításáról lehetővé tette a köztisztviselők indoklás nélküli felmentését, a felmentési idő lerövidítését, a kötelező végkielégítés összegének csökkentését. Igaz, az első rendelkezést az Alkotmánybíróság 2011. április 6-i hatállyal megsemmisítette. („Alkotmányellenes a köztisztviselők indoklás nélküli felmentése”, Index, 2011. április 5., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.)}

5 {Hogy „egyszerűbbé és olcsóbbá” tegye a közbeszerzést, a kormány megnövelte az ajánlatkérők (főleg az önkormányzatok) kiírási szabadságát, csökkentette a pályázáshoz megkívánt dokumentumok számát és engedélyezte, hogy az ajánlatkérő a felhívás meghirdetése helyett legalább három ajánlattevőnek közvetlenül küldje meg az ajánlattételi felhívást. Ahogy a Közbeszerzések Tanácsának retrospektív értékelése fogalmazott: 2010-ben „újraszabályozásra kerültek fogalmi definíciók, a hivatalos közbeszerzési tanácsadók igénybevételével kapcsolatos szabályok, az egybeszámításra és becsült érték számítására vonatkozó előírások, a részajánlattétel biztosításának kötelezettsége, az igazolások rendje, az erőforrás és alvállalkozók igénybevételével kapcsolatos szabályok, az ajánlatokkal kapcsolatos formai követelmények, a hiánypótlás, a számítási hiba és az irreális ajánlati elemekkel kapcsolatos tájékoztatás kérés szabályai, az ajánlatokba történő betekintés biztosítása, az előzetes vitarendezés módosítása, a szerződés teljesítésével kapcsolatos szabályok, valamint a teljesítés elismerésével és az ellenszolgáltatás kifizetésével összefüggő szabályok” is. (Ld. ›parlament.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.)}

6 {A magyar választási rendszer módosítására csak a 2011. december 23-án elfogadott CCIII. törvénnyel kerül sor. Ekkor osztják újra a választókörzeteket, változtatnak a küszöbértékeken, csökkentik az országgyűlési képviselők számát, kétfordulós helyett egyfordulóssá teszik a választást és megszüntetik a területi listákat, hogy csak az egyéni és az országos lista maradjon. 2010. május 25-én még csak a kettős állampolgárságról szóló törvényt fogadják el (óriási többséggel), amely szavazati jogot biztosít a határon túli magyaroknak. Ennek értelmében „egyedi kérelemre kedvezményesen honosítható az a nem magyar állampolgár, akinek a felmenője magyar állampolgár volt, vagy valószínűsíti magyarországi származását, és magyar nyelvtudását igazolja.” Ennek idevágó következménye, hogy magyarországi lakhely hiányában is lehetségessé válik szavazni a magyar választásokon. A problémát vö. „Nem lehet?” (Élet és Irodalom, 2004, Világvége III., előkészítés alatt), amely a kettős állampolgárságról szóló népszavazás idején íródott, és a tárgyban a szerző legárnyaltabb esszéje.}

7 {Ez a fentebb idézett A Nemzeti Együttműködés Programja, amelyet 2010. május 22-én nyújtottak be.}

8 {A Nemzeti Együttműködés Programjában a miniszterelnöki Előszó után szerepel egy Nyilatkozat, amelynek ezek a nyitómondatai: „»Legyen béke, szabadság és egyetértés.« A XXI. század első évtizedének végén, negyvenhat év megszállás, diktatúra és az átmenet két zavaros évtizede után Magyarország visszaszerezte az önrendelkezés jogát és képességét.” Uo.}

9 {„Az ellenforradalom a konszolidáció letéteményese; a konzervativizmus maga az ellenforradalom. Nem kell tehát félnünk tőle, sőt, ez a reményünk.” Egedy Gergely: „A megújulás három feltétele”, Heti Válasz, 2010. április 14. Erre egy két héttel későbbi válaszcikk rásrófolt: „Mi lenne, hogyha a magyar jobboldal magára találna az ellenforradalmi perspektívában és annak győztes politikai hagyományában és közös érdekeket, célokat fogalmazna meg ezzel kapcsolatosan? Mi lenne, hogyha az ellenforradalmat arra használnánk újra, mint mindig is, a progresszió, a baloldal politikai ellehetetlenítésére, hovatovább politikai kiiktatására? A magyar jobboldal, a konzervatív politikusok, sőt nemzeti liberálisokkal kiegészítve egységben tudott mozdulni az ellenforradalomban valamikor. A cél közös volt; a forradalom örököseinek és az elkorhadt örökségnek el kell tűnnie.” Pánczél Hegedűs János: „A fel nem vállalt győztes örökség”, Heti Válasz, 2010. április 29.}

10 {2010. évi XLV. törvény a nemzeti összetartozás melletti tanúságtételről. Ennek 2010. május 31-i elfogadásával nyilvánította az Országgyűlés nemzeti emléknappá június 4-ét, a trianoni békeszerződés aláírásának az évfordulóját.}

11 {Ld. Karl Löwith: Világtörténelem és üdvtörténet. A történelemfilozófia teológiai gyökerei (1949), ford. Boros Gábor, Miklós Tamás, Budapest: Atlantisz, 1996; Hans Blumenberg: Die Legitimität der Neuzeit, Frankfurt am Main: Suhrkamp, 1966.}

12 „Ezek a zaklatók és fölforgatók. A protestánsokhoz és janzenistákhoz hozzácsapja még a deistákat és ateistákat, szabadkőműveseket és zsidókat, jakobinusokat, liberálisokat, utilitaristákat, antiklerikálisokat, egalitáriusokat, perfektibilistákat, materialistákat, idealistákat, jogászokat, újságírókat, mindenfajta értelmiségieket; mindazokat, akik elvont elvekre hivatkoznak, akik hisznek az egyéni értelemben és a személyes lelkiismeretben; akik hisznek az egyéni szabadságban és a társadalom észszerű megszervezésében, a reformereket és forradalmárokat: ezek a szilárd rend ellenfelei, és mindenáron ki kell irtani őket. Ez a »la secte«, amely soha nem alszik, mindig áskálódik odabentről.” Isaiah Berlin: „Joseph de Maistre and the Origins of Fascism”, The Crooked Timber of Humanity, London: John Murray, 1990, 119. {Vö. Isaiah Berlin: „Joseph de Maistre és a fasizmus gyökerei”, Valóság, 36. évf. 1. szám (1991. január), 117–119, ill. Joseph de Maistre: Szentpétervári beszélgetések. Az áldozathozatalról, ford. Kisari Miklós, Budapest: Századvég, 2021.}

13 Ezt a közép-európai konzervativizmus legnagyobb alakja, Clemens Fürst von Metternich pontosan tudta és ki is mondta: „Az ún. metternichi rendszer nem rendszer volt, hanem világrend. Forradalmak nyugszanak rendszereken, az örök törvények afölött és azon kívül állnak, ami joggal rendelkezik egy rendszer értékével.” Idézi Mannheim Károly: A konzervativizmus, ford. Kiss Endre, Budapest: Cserépfalvi, 1994, 194.

14 {A Nemzeti Együttműködés Programjának miniszterelnöki Előszava ezekkel a sorokkal zárul: „A magyarok gyökeres és alapvető változást akarnak az élet minden területén. Nem pusztán módosításra, kiigazításra adtak felhatalmazást, hanem arra, hogy a nemzeti együttműködés erejével új politikai, gazdasági és társadalmi rendszert alkossunk, amely az élet minden területén új szabályokra épül. Tőlem azt várják, hogy minden erőmmel és tudásommal segítsem a magyarok közösségét a régi rendszer felszámolásában és az új rendszer megalkotásában, megerősítésében és működtetésében. A Nemzeti Együttműködés Nyilatkozatának elfogadásával az új [O]rszággyűlés elismeri, hogy az áprilisi választásokon új társadalmi szerződés született, amellyel a magyarok egy új rendszer, a Nemzeti Együttműködés Rendszerének megalapításáról döntöttek. Ezzel a nyilatkozattal az emberek akaratát ismerjük el, és tesszük meg a jövő iránytűjének.” Uo.}

15 „A jobboldali politikai észt az »erény« érdekli – vagyis az erkölccsel kapcsolatos emberi minőség –, a baloldalit pedig inkább »a dolgok erkölcsileg elfogadható állapota«, amelyben az erkölcs hatékonyan fejtheti ki a hatását. A baloldalnak a társadalmi intézmények, értékelések, szokások erkölcsileg kifogástalan állapota iránti vágya egyesül […] a tökéletesíthetőségbe vetett hittel. A jobboldalra jellemző attitűd […] a »tökéletes« vagy »nemes« személyiségek példaadásából vagy meghatározó szerepéből vezeti le [valamely] társadalom erkölcsi állapotát […]. A jobboldaliság megkülönböztető jegye a baloldalisággal szemben tehát az »ember« versus »mérték« kérdése – vagyis a viszonylagos közömbösség az intézmények alapvető igazságossága és látszólagos hasznossága iránt, de nagy hangsúllyal az államférfiúi nagyságon és a polgári erényeken. Ez, azt hiszem, félig igaz. […] Mégis, a jobboldali ész inkább hajlik a politikai közömbösség és az államvezetés erényeinek hangsúlyozása felé (ide értve a bürokráciával szembeni magas elvárásokat is), s kevésbé érdeklik a doktrínák.” Kolnai Aurél: „Az erkölcsi mozzanat a politikai megosztottságban”, Kolnai Aurél, s. a. r., ford. Balázs Zoltán, Budapest: Új Mandátum, 2003, 187–188. Ez a leírás tökéletesen illik a Fidesz–KDNP jelenlegi fölfogására.

16 {„2. § Az Országgyűlés megállapítja, hogy a trianoni békediktátum által felvetett kérdések történelemből ismert eddigi megoldási kísérletei […] kudarcot vallottak. Ebből kiindulva az Országgyűlés kinyilvánítja, hogy a fenti problémák megoldását csak a nemzetközi jogi szabályok által kijelölt keretek között, demokratikus berendezkedésű, szuverenitásuk birtokában lévő […], egyenrangú országok kölcsönös tiszteleten alapuló együttműködése eredményezheti, melynek kiindulópontja csak az egyének – a nemzeti önazonosság megválasztását is magában foglaló – szabadsága, s a nemzeti közösségek belső önrendelkezéshez való joga lehet. Az Országgyűlés ugyanakkor elítél minden olyan törekvést, amely az adott állam területén kisebbségben élő nemzetrészek asszimilációjának előidézésére irányul. 3. § […] Az Országgyűlés megerősíti Magyarország elkötelezettségét a magyar nemzet tagjainak és közösségeinek egymással való kapcsolatuk fenntartására és ápolására, és az Európában elfogadott gyakorlatot alapul vevő közösségi autonómia különböző formáira irányuló természetes igényének támogatására.” Ld. 2010. évi XLV. törvény.}

17 {Miután a pozsonyi parlament „egyoldalúnak és elfogadhatatlannak” minősítette a kettős állampolgárságról szóló törvényt, Robert Fico szlovák miniszterelnök (2006–2010, 2012–2018) május 25-én felszólította Orbán Viktort az elfogadási procedúra leállítására. Ld. „Ultimátumnak is beillik Ficóék üzenete Orbánnak”, Origo, 2010. 05. 25., ›origo.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.}

18 {Az LMP támogatta a Trianon-törvényt, csak „stiláris” ellenvetései voltak, ill. javasolta, hogy legyenek a törvényben elismerően megemlítve „a magyarság ügyét segítő” nem magyar nemzetiségű emberek is. Schiffer András frakcióvezető megszavazta a törvényt, a többi LMP-képviselő tartózkodott. (A Jobbik egyöntetűen megszavazta, az MSZP elutasította.)}

19 Részlet Szőcs Géza de facto kultuszminiszternek – ifjúkorom édes jó barátjának a Kőmálalja utcából – a programjából: „Föl kellene térképezni a mai magyar népesség genetikai kapcsolatrendszerét mindazon népekkel, amelyekkel a történelemben vélelmezhetően kapcsolatba került. Legyen ennek a kutatásnak a neve Julianus barát program.” Fog ez menni. {Ld. Földes András, Valuska László: „Másvalakinek meg adok, mert a cimborám.” Interjú Szőcs Gézával, Index, 2010. június 11., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06. A genetikát a nyelvészettel összemosó program (ebben a formában) nem indult el.}

Az ellenállás érthető hiánya

1 {A Bajnai-kormány (2009–2010) 3,2 milliárd eurót félretett abból a költségvetési reformra és stabilitási programokra fordítandó IMF–EU-hitelkeretből – ezt még a második Gyurcsány-kormány vette fel 2008. november 6-án (összesen kb. 20 milliárd eurót; ld. „IMF/​EU pénzügyi segítségnyújtás”, Magyar Nemzeti Bank, ›mnb.hu‹) –, hogy ennek felhasználásáról a 2010-es választások után felálló új kabinet dönthessen. Az Orbán-kormány 2010 nyarán többször tárgyalt az IMF, az Európai Központi Bank és az EU delegációival. Nézeteltérésük oka az volt, hogy a kormány nem kívánt élni a felkínált maradék hitelekkel, és kitartott amellett, hogy „a gazdasági stabilizáció forrásait” a magyar piacon fogja megtalálni. (Ld. „450 milliárdot az IMF-nél hagyott a kormány”, Index, 2010. augusztus 2., ›index.hu‹; „Kár találgatni: Orbán ismét kijelentette, hogy nem kérünk több IMF-hitelt”, HVG, 2010. október 8., ›hvg.hu‹.) A kormány azt is vállalta, hogy mielőbb visszafizeti a teljes hitelt. Ennek érdekében 2010 novemberében döntöttek a magánnyugdíjpénztárakban lévő járulékoknak az állami nyugdíjrendszerbe való „átcsoportosításáról”. A magánnyugdíj lehetősége nem szűnt meg teljesen, de a kormányzati nyomásra kb. 3 millió pénztártag lépett vissza az állami rendszerbe, és csak pár tízezren maradtak magánpénztáraknál. (Hosszú távon ők jártak jobban: „10 éve szántották be a magánnyugdíjpénztárakat. Milliókat kaszáltak, akik maradtak”, Portfolio, 2020. november 26., ›portfolio.hu‹.) Az állam a járulékokkal mintegy 3000 milliárd forint bevételt szerzett, amit a következő két és fél évben szinte teljesen az adósságcsökkentésre és az IMF-hitel törlesztésére fordított. (Ld. „Elfogyott a nyugdíjvagyon!”, Portfolio, 2014. március 4., ›portfolio.hu‹, utolsó letöltések 2023. 03. 06.) Az IMF-hitelek visszafizetéséről ld. még ugyanennek az írásnak egy későbbi jegyzetét.}

2 {A maastrichti szerződésben (1992) megállapított költségvetési hiány felső korlátja adott ország GDP-jének a 3 százaléka, az államadósság pedig nem lépheti túl a GDP 60 százalékát.}

3 {Ld. a második Orbán-kormány legelső „gazdasági akciótervét” 2010 júniusából: „Ez Orbán 29 pontja”, Index, 2010. június 8., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06.}

4 {A kis- és középvállalkozásokat segítő Új Széchenyi Terv (ÚSZT) 2011. január 4-én indult, de a kormány már 2010 őszén bemutatta. Deklarált célja Magyarország versenyképességének javítása és tíz év alatt egymillió új munkahely megteremtése volt. Vállalkozásfejlesztési, foglalkoztatási, otthonteremtési, egészségipari, közlekedésfejlesztési, zöldgazdaság-fejlesztési és innovációs-kutatói programokat kívánt támogatni. (De ebből újították fel a Puskás Ferenc Stadiont és a debreceni futballstadiont is.) Az ÚSZT-t döntően EU-s forrásból finanszírozták. (Magyarország 2011–13 között kb. 2000 milliárd forintnyi támogatásra volt jogosult.) Ld. a kormány hirdetményét: ›kormany.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06.}

5 {Demjén Sándor – ekkor a második leggazdagabb magyar, a Magyar Gazdasági és Szociális Tanács elnöke – 2010–2011-ben sűrűn hangoztatta, hogy a munka becsületét helyre kell állítani; ezt az idézetet nem sikerült azonosítani. Mindazonáltal már 2006-ban kijelentette, hogy az Európai Unió hamarosan „leszakad[hat] a robbanásszerűen fejlődő Kínától”, ha nem dolgozik szorgalmasabban, ld. „Demján: »akinek a munka büdös…«”, Portfolio, 2006. március 10., ›portfolio.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06.}

6 Minqi Li: „Can the Capitalist World-Economy Survive the Rise of China?”, The Rise of China and the Demise of the Capitalist World-Economy, London: Pluto, 2008, 93–112, újranyomva a 11. Isztambuli Biennálé katalógusában, What Keeps Mankind Alive? The Texts, eds. WHW, Ilkay Balig, İstanbul: IKSV, 2009, 297–313.

7 The Brenner Debate. Agrarian Class Structure and Economic Development in Pre-Industrial Europe, eds. T. H. Ashton, C. H. E. Philpin, Cambridge: Cambridge University Press, 1978-tól 1995-ig 10 kiadás. {A több éves vitát kirobbantó cikk: Robert Brenner: „The Origins of Capitalist Development. A Critique of Neo-Smithian Marxism”, New Left Review I/104. (1977. július-augusztus), ›newleftreview.org‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06. A vita a feudalizmusból a kapitalizmusba való átmenetről szólt. Brenner Marx ismert tézisét erősítette meg, amely szerint az árutermelő társadalom a paradigmatikus Nagy-Britanniában nem természetesen fejlődött ki, hanem az osztályharcok és egyéb társadalmi konfliktusok folyományaként. A tézisek továbbgondolását ld. Andreas Malm: Fossil Capitalism. The Rise of Steam Power and the Roots of Global Warming, London: Verso, 2016.}

8 {Ld. Perry Anderson: „Origins of the Present Crisis”, New Left Review I/23. (1964. január-február), ›newleftreview.org‹; „Socialism and Pseudo-”, New Left Review 35 (1966 január-február), ›newleftreview.org‹; vö. húsz évvel későbbi visszatekintésével: Perry Anderson: „The Figures of Descent”, New Left Review 1/161. (1987. január-február), ›newleftreview.org‹. Kötetben: Perry Anderson: English Questions, London: Verso, 1992. Anderson cikkét vitatta: E. P. Thompson: „The Peculiarities of the English”, Socialist Register, 1965, ›socialistregister.com‹. (Utolsó letöltések 2023. 03. 06.) Ld. még: Ellen Meiksins Wood: The Origin of Capitalism. A Longer View, London: Verso, 1999. Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Igazság és osztály”, Antitézis, 130–137.}

9 {Vö. „A jóléti állam kísértete”, Világvége I., 282–326.}

10 {A második Orbán-kormány büntetőpolitikájához ld. „A történelem urai” c. íráshoz fűzött jegyzeteket jelen kötetben.}

11 {A Fidesz–KDNP 2010-ben „kormánybiztosságot” állított fel a szocialisták „elszámoltatására”. A leghíresebb esetekben – Molnár Gyula egykori XI. kerületi polgármester („jogszerűtlen intézkedések”), Gyurcsány Ferenc (a „sukorói telekcsere” ügye), Szitka Péter egykori kazincbarcikai polgármester (hűtlen kezelés) – a vádemelésig sem sikerült eljutniuk. Hunvald György egykori VII. kerületi polgármester ellen született ítélet, de őt még a szocialisták helyezték vád alá. Hagyó Miklós főpolgármester-helyettes ellen túlzott végkielégítések és problémás BKV-szerződések miatt indítottak eljárást, szintén még a kormányváltás előtt; ő 2016-ban kapott felfüggesztett börtönbüntetést. Az elszámoltatási kormánybiztosság összesen több mint 1400 ügyben igyekezett eljárni, de ötvennél is kevesebbszer indíthatott tényleges nyomozást. (Ld. „Elkopott az elszámoltatás”, Index, 2012. augusztus 2., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06.)}

12 {A köztisztviselők jogállását módosító törvényről ld. „A történelem urai”-hoz fűzött lábjegyzetet; az indoklás nélküli azonnali felmondást 2011-ben alkotmányellenesnek minősítette az Alkotmánybíróság, a végkielégítést pedig sosem törölték el teljesen, csak drasztikusan csökkentették.}

13 {Pintér Sándor, a második, harmadik, negyedik és ötödik Orbán-kormány belügyminisztere saját biztonsági cégét, a Civil Biztonsági Szolgálat (Civil) Zrt.-t már a 2010-es kormányváltás előtt eladta (ugyancsak Fidesz-közeli üzletembereknek, ld. „Pintér Sándor megvált biztonsági cégétől”, Index, 2010. március 26., ›index.hu‹), ám a cég a következő évtizedben gyanúsan sok állami megrendelést kapott, amit az ellenzéki sajtó gazdagon dokumentált.}

14 {A Terrorelhárítási Központot (TEK) a Köztársasági Őrezred felváltására hozták létre 2010. szeptember 1-én. Vezetője Hajdu János, Orbán Viktor személyes testőre és a Fidesz biztonsági ügyekért felelős igazgatója. A szervezet 600–800 fős állományát a belügyi szervektől és az Alkotmányvédelmi Hivataltól csoportosították át, induló költségvetése 10 milliárd forint, hatásköre országos.}

15 {A „médiaalkotmánynak” a médiahatóságot szabályozó részét 2010 júliusában fogadták el, a Nemzeti Hírközlési Hatóság, az Országos Rádió és Televízió Testület (ORTT), ill. a közmédiát felügyelő kuratórium összevonásáról rendelkezve. („Összevonták a közmédiákat, létrejöhet az új ORTT”, Index, 2010. július 22., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.) A kormány 2010. augusztus 11-én hozta létre a Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóságot. (Ld. 2010. évi LXXXII. törvény a médiát és a hírközlést szabályozó egyes törvények módosításáról.) A szerv feladata a frekvenciák és hírközlési azonosítók kiosztása és díjszabása. Ezen belül működik a Médiatanács (az ORTT utóda), amely egyfelől a médiatartalmak ellenőrzéséért felel, másfelől a Médiaszolgáltatás-támogató és Vagyonkezelő Alapot (MTVA) kezeli; utóbbi funkciója a közszolgálati média-, műsor- és hírszolgáltatás. Ez a közmédia a Magyar Televízióból, a Magyar Távirati Irodából, a Duna Televízióból és a Magyar Rádióból áll.}

16 {Ld. Steve Wright: Storming Heaven. Class Composition and Struggle in Italian Autonomist Marxism [2002], foreword by Harry Cleaver, afterword by Riccardo Bellofiore, Massimiliano Tomba, London: Pluto, 2017. Magyarul a legrészletesebb áttekintés: Balázs Gábor: „Az olasz »hosszú ’68«”, I–VIII., Mérce, 2018. június-december, ›merce.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06.}

17 {A szakszervezeti üdülők privatizálása az 1990–2010 közötti időszakban visszatérő vád volt. Ezeket a vélt vagy valós visszaéléseket ellensúlyozandó az akkori kormány már 1992-ben létrehozta – a megmaradt üdülők fenntartására és a „szociális üdültetés” céljára – a később állandóan anyagi gondokkal küzdő Magyar Nemzeti Üdülési Alapítványt. Ezt a közfeladatot ellátó szervet is jelentősen átalakította a Fidesz 2011–12-ben – elsősorban a Széchenyi Pihenő Kártya bevezetésével –, de eredeti terveivel szemben nem szüntette meg.}

18 {A belügyminiszter és a büntetés-végrehajtás országos parancsnoka a fogvatartottak számának növekedésével (a 2008 végi 14 731-ről 2010-re 16 306-ra) indokolta a börtönök újranyitását és bővítését. (Ld. „Pintér elkezdte bővíteni a börtönférőhelyeket”, Index, 2010. július 6., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06.)}

19 {A Nemzeti Alaptanterv (NAT) átírásán és az oktatás központosításán túl ezek voltak Hoffmann Rózsa oktatási államtitkár 2011 elején bejelentett oktatási reformjának legemlékezetesebb pillérei. Ld. Joó Hajnalka: „»Egyelőre nem szédülök«. interjú Hoffmann Rózsa oktatási államtitkárral”, Origo, 2011. május 19., ›origo.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06.}

20 {„A természetes emberi észt kellene átformálni” – írta Pokol Béla –, „hogy megfeleljünk az egyénileg egyenlő bánásmód jogi parancsának, és tényleg betartsuk mindennapi érintkezéseinkben a kollektív általánosítás tilalmát, és mindenkor az ártatlanság vélelmével éljünk. Úgy hozták létre 2003-ban nálunk az egyenlő bánásmódról szóló törvényt, majd később az Egyenlő Bánásmód Hatóságot, hogy ezeket a jogelvkitágításokat és torzításokat nem is észlelték. Ez is alaposan hozzájárult a közrendvédelemben tapasztalható lebénuláshoz, ami néha már egész országrészekben polgárháborús helyzeteket teremt. Érdemes emlékezni rá, hogy a »cigánybűnözést« kiáltó miskolci rendőrkapitány miniszteri megbüntetése után az összes politikai erő fellépett Miskolcon a védelmében, mert bőrükön érezték ennek abszurditását.” A jogtudós javaslata: „ha az adott településen az előzetes tapasztalatok alapján a közvéleményben meghatározott nemzeti vagy etnikai kisebbséghez tartozók esetében fokozott bűnelkövetés valószínűsége vált bevetté, a magánfelek közötti viszonyban e kisebbséghez tartozók vonatkozásában az egyenlő bánásmód követelményétől […] el lehet tekinteni.” (Pokol Béla: „Magánszféra és egyenlő bánásmód”, Magyar Nemzet, 2010. augusztus 26., ›magyarnemzet.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06.)}

21 {Ld. Halmai Gábor: „Búcsú a jogállamtól”, Élet és Irodalom, LVI. évf. 29. szám (2010. július 23.); Eötvös Károly Intézet, Magyar Helsinki Bizottság, Társaság a Szabadságjogokért, Transparency International Magyarország: „Az első törvényalkotási hullám értékelése”, 2010. július 23., ›helsinki.hu – PDF‹ (pár héttel jelen írás publikálása után ennek az elemzésnek a második része is megjelent: Eötvös Károly Intézet, Magyar Helsinki Bizottság, Társaság a Szabadságjogokért, Transparency International Magyarország: „A második hullám – a jogállam lebontása”, 2010. december 13., ›helsinki.hu – PDF‹, utolsó letöltések 2023. 03. 07.); Majtényi László: „Jogvédő médiahatóság?”, Élet és Irodalom, LIV. évf. 31. szám (2010. augusztus 6.); Miklósi Zoltán: „A többség és az alkotmány”, Élet és Irodalom, LIV. évf. 18. szám (2010. május 7.); Gadó Gábor: „Az adóról mint büntetésről”, Élet és Irodalom, LVI. évf. 30. szám (2010. július 30.), ill. ld. még a felsoroltak további publikációit az ÉS-ben 2010 nyarán-őszén.}

22 {Ennek korabeli elemzését ld. pl. „Az ellenforradalom lelki szegényei”, Világvége I., 337–353.}

23 {Szó szerint: „érintési iszony”. Ld. Sigmund Freud: Bevezetés a pszichoanalízisbe (1917), ford. Hermann Imre, Budapest: Gondolat, 1986, „Huszadik előadás. Az ember nemi élete”, 248–262. Operatív kritikai fogalom: Elias Canetti: Tömeg és hatalom [1960], ford. Bor Ambrus, Budapest: Európa, 1991; ill. Theodor W. Adorno, Max Horkheimer: A felvilágosodás dialektikája (1944), ford. Mesterházi Miklós é. m., Budapest: Atlantisz, 2020.}

24 {Ez a rendelkezés (amely nem általában a köz-, hanem specifikusan a kormánytisztviselőkre vonatkozott) 2011 februárjában fennakadt az Alkotmánybíróságon, ld. fentebb. A kormány a „kormánytisztviselői életpályamodell” 2016–2017-es bevezetésével igyekezett orvosolni a hibát. Ennek deklarált célja az „állampolgárbarát közigazgatás” és az „állami tisztviselői kar” létrehozása volt. (Azért kellett újat létrehozni, mert az előzőt nagyrészt elbocsátották.) A program illetménynövekedést ígért, ill. a tisztviselői előmenetel kiszámíthatóságát. (Ld. „Életbe lépett az állami tisztviselői életpályamodellt szabályozó törvény”, Kormányhivatal, 2016. augusztus 16., ›kormanyhivatal.hu‹, utolsó letöltések 2023. 03. 07.) Ám 2023-ban is nehezen megítélhető, hogy a 2010–2018 közötti időszakban hogyan szervezte át a Fidesz–KDNP a közszervek személyi állományát, ugyanis még az elbocsátottak sem szivárogtattak ki az alkalmazásra és az előmenetelre vonatkozó érdemi információkat a sajtónak; azt viszont – gyakran megnevezetlen forrásokra hivatkozva – több újságíró is megírta, hogy a köztisztviselői garnitúrát igyekeztek teljesen lecserélni.}

25 {A vármegye kifejezés visszaállítását (a megye helyett), a főispánnal egyetemben (a kormánymegbízott helyett), a Fidesz–KDNP csak 2022. július 19-én szavazta meg. A járásokat 2013-ban állították vissza (a kistérségek helyett).}

26 {Az utalás valószínűleg egyfelől a Simicska Lajos, másfelől a Nyerges Zsolt nevével fémjelzett érdekcsoportra vonatkozik. A kettő már ekkor összefügg. Mindkét vállalkozó vezető szerepet játszott a Fidesz médiabirodalmának igazgatásában. Emellett Simicska tulajdona volt az óriási kormányzati forrásokkal támogatott építőipari vállalat, a Közgép Zrt., amelyet 2010–14 között Nyerges vezetett, és jelentős agrárérdekeltségei is voltak (Mezort Zrt.). Oknyomozó újságírók mindazonáltal az állami támogatások és privatizálások alapján 2012-ben négy érdekcsoportot is el tudtak különíteni a Fidesz körül. (Ld. „A Nemzeti Együttműködés Rendszere: Kik ejtették foglyul a magyar államot?”, Átlátszó, 2012. szeptember 24., ›atlatszo.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.) Ez a felállás 2015-ben, az Orbán–Simicska szakítás folyományaként drasztikusan megváltozott. A 2010–18-as időszak államilag irányított vagyon-, jövedelem-, intézmény- és birtokújraelosztásáról, a „nemzeti burzsoázia” kiépítéséről, a domináns érdekcsoportok metszeteiről és eltéréseiről ld. Scheiring Gábor: Egy demokrácia halála. Az autoriter kapitalizmus és a felhalmozó állam felemelkedése Magyarországon, Budapest: Napvilág, 2019.}

27 {Az 1936–38-as „nagy sztálini tisztogatás” elnevezése.}

28 {A kormány a 2012-es adóévben vezette be az egykulcsos (jövedelemtől függetlenül egységesen 16 százalékos) személyi jövedelemadót, megszüntetve ezzel a rendszerváltás óta érvényben lévő progresszív adózást.}

29 {A kormány bő fél évvel jelen írás után, 2011. július 30-án oszlatta fel az 1988-ban létrehozott Országos Érdekegyeztető Tanácsot (OÉT), a magyar munkavállalók, munkaadók és a kormány háromoldalú egyeztető fórumát; funkcióját a Nemzeti Gazdasági és Társadalmi Tanács (NGTT) alá rendelte. Ezzel drasztikusan csökkent a munkavállalókat képviselő szakszervezetek szavának a súlya, az NGTT-ben ugyanis a civil társadalom, a gazdasági kamarák, a tudományos és művészeti élet szereplői és a történelmi egyházak (!) is szerepet kaptak. (Ld. „Az érdekegyeztetés ezután színjáték lehet, figyelmeztet a Vállalkozók Országos Szövetsége), hvg.hu, 2011. június 22., ›hvg.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.)}

30 {A nyereség- vagy társasági adó csökkentését elrendelő határozat 2010. július 1-én lépett érvénybe. 2011 volt az első teljes adóév, amikor a hazai vállalkozásoknak 500 millió forintos adóalapig a korábbi 19 százalék helyett csak 10 százalékos adót kellett fizetniük. A kormány azt ígérte, „az egykulcsos adózás és a társasági adó csökkentésének köszönhetően 600-700 milliárd forinttal több marad a magyar lakosságnál és a vállalkozásoknál.” (Ld. „Fontosabb változások 2011. január 1-jétől”, Kormányportál, 2011. január 12., ›kormany.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.)}

31 {Miután a kormány nem hívta le az IMF hitelkeretéből megmaradt forrásokat és igyekezett minél hamarabb törleszteni a Bajnai-kormány által felhalmozott adósságot, hogy „unortodox gazdaságpolitikát” folytathasson, a korábbi IMF-megállapodások újratárgyalására törekedett, bizonyos kérdésekben azonban engednie kellett, ugyanis az ország hitelképességének a leminősítésével fenyegették. („A nagy IMF-svindli: Orbán képtelen megszabadulni Matolcsytól?”, hvg.hu, 2011. november 22., ›hvg.hu‹.) Az IMF-hiteleket (kb. 13 milliárd eurót) az Orbán-kormány csak 2016 áprilisára fizette vissza, de ígéretéhez híven nem vett fel további hitelt, így nagyobb gazdaságpolitikai mozgástere volt, mint elődjének. („Hatalmas tehertől szabadulunk meg. Mire költöttük az IMF-hitelt?”, Portfolio, 2016. április 5., ›portfolio.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.)}

32 {A három csapásról ld. a fentebbi jegyzetet. Az elv (elméletileg) nem gyermekek, hanem a visszaeső bűnözők ellen irányul.}

33 {Utalás a Nemzeti Együttműködés Programjára: „A valós felzárkózást segítő roma-ösztöndíjak rendszerét a polgári kormányzatnak köszönheti a magyarországi cigányság. Ekkor következett be az ösztöndíjak tízszeres nagyságú növelése is. A szocialista kormányzás mindezt megtizedelte. Teljességgel sikertelenek voltak – a szociális politikához hasonlóan kanyargós és zsákutcába vezető – iskolai integrációs kísérletek is, hiszen további leszakadást okoztak, s így növelték a társadalmi különbségeket. // A cigányság problémáit nemzeti ügyként, s nem pusztán szegénypolitikaként kell kezelni. Nem képmutatásból, hiszen tudható, hogy a legszegényebbek közel nyolcvan százaléka cigány származású. A szegénység és a cigányság kérdésének összefűzése legfeljebb a szélsőséges vélemények térnyeréséhez vezethet. Kiutat a jelenlegi nyomor kezelésének és a jövő építésének együttes megvalósítása jelent.” (A Nemzeti Együttműködés Programja, 73.) Tehát a kormány nem egészen a rendszerváltás utáni alkotmányos berendezkedés integrációs célját vetette el, hanem kimondottan a 2002–2010 közötti „szocialista kormányzás” integrációs politikáját minősítette teljesen sikertelennek, és a „polgári kormányzat” (az első Orbán-kormány) bőkezűségét dicsérte. Ám az integrációs oktatáspolitika jövőjét firtató kérdésre Hoffmann Rózsa oktatási államtitkár 2010-ben így felelt: „Az integrált oktatáshoz ugyanis azon túl, hogy a sikerében higgyen a pedagógus és a szülő, mert az irányítás szakszerűen felkészítette őket a változásra, számos objektív feltételre is szükség van. Például arra, hogy az integrálásra szoruló gyerekek aránya ne haladja meg az osztálylétszám 10 százalékát. Kis létszámú osztályokra, pedagógiai asszisztensekre, gyógypedagógusokra, pszichológusokra, más pedagógiai segítőkre van szükség, és állandó módszertani támogatásra. […] A nyolc- és hatosztályos gimnáziumok kifejezetten a tehetséggondozás intézményei, esetükben mást jelent az integráció. Az enyhe értelmi fogyatékos gyerekek vagy […] a tanulni nem szeretők az ilyen iskolákban nyilvánvalóan nem boldogulnak. Helyük van viszont a más fogyatékkal élőknek vagy a hátrányos helyzetű, de tehetséges gyermekeknek ugyanitt. Az ország felemelkedése a szellemi értékek eredményes kiaknázásán múlik, ezt pedig az oktatási rendszernek kell biztosítania. Józan ésszel tehát nem vitatható, hogy szükség van az elit kinevelésére. […]” Balla István: „Hoffmann Rózsa: »keményebb munkára fogjuk a diákokat«”, 24.hu, 2010. augusztus 17., ›24.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07. Ezzel, ha burkoltan is, de valóban a szegregáció mellett foglalt állást.}

34 {Az idézetet nem sikerült azonosítani. Ám a második Orbán-kormány közoktatásért felelős helyettes államtitkára több ízben is kifejtette az „elitképzés” fontosságáról alkotott, az idézettekkel egybevágó fölfogását, ld. pl. Gloviczki Zoltán: „Az oktatási rendszer újjáépítése. A közoktatás új irányai”, Suliszervíz, 2010 (d. n.), ›suliszerviz.com‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.}

35 {A magyar devizahitel-válság az amerikai jelzáloghitel-válság közvetlen folyományaként, 2008-ban tört ki, a forintnak a dollárhoz és a svájci frankhoz képesti súlyos árfolyamgyengülésének és a begyűrűző gazdasági világválság okozta tömeges elbocsátásoknak a következtében; ez a válság 2011-ben tetőzött, de még 2014-ben is éreztette hatásait, még azokon is, akik forintban vettek föl hitelt, sőt azokon is, akik egyáltalán nem vettek föl semmilyen hitelt, de a szolgáltatói szektorban vállalkoztak az ország olyan területén, ahol nagy arányban eladósodtak a potenciális fogyasztók; további hatások a munkanélküliségi adatokon is kimutathatók. (Ld. Kondor Péter: „A devizahitelesek és a többiek: hogyan hatottak a devizahitelek azokra, akik nem vették fel?”, Telex, 2020. november 20., ›telex.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.) Valódi politikai kérdéssé azonban, mérvadó képviselet híján, a magyar deviza- vagy jelzáloghitel-válság sosem vált.}

36 {Pintér Sándor belügyminiszter így fogalmazott a Szolgálati Jogviszonyban Állók Érdekegyeztető Fórumának (SZÉF) egyik ülésén: „az országban jelentősen vissza fog esni a vásárlóerő, szegényednek az emberek, egyre több olyan jelenség lesz, ami a rendvédelmi szervek nélkül nem lesz megoldható […] [N]yilvánvaló, hogy egyre több lesz a fegyveres rablástól kezdve minden más. Mindezek megfékezéséhez elszegényedett rendőrséggel nem lehet nekikezdeni”. „Mi lesz itt, éhséglázadás?”, Népszabadság, 2010. szeptember 24., ›nol.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.}

37 {A „médiaalkotmány” a sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól szóló 1986-os sajtótörvény 2010. novemberi módosítása. 2011. január 1-én lépett érvénybe. Deklarált célja, hogy „minden újságíró azonos etikai elvek, normák, jogok, lehetőségek és kötelezettségek mentén dolgozzon.” Regisztrációs kötelességet ír elő a már korábban is szabályozás alá eső televíziók, rádiók, nyomtatott és internetes újságok, illetve a lekérhető médiaszolgáltatások számára, jogokat biztosít a lakosságnak. („[M]indenkinek joga van arra, hogy megfelelően tájékoztassák a helyi, az országos és az európai közélet ügyeiről, valamint a magyarok számára jelentőséggel bíró eseményekről.”) Kötelezettségeket is kiró („az állami és önkormányzati szervek, intézmények, tisztségviselők, hivatalos és közfeladatot ellátó személyek kötelesek elősegíteni a médiát tájékoztatási feladata elvégzésében”), ill. rögzíti a személyiségi jogok védelmének, valamint az oknyomozói újságírásnak a protokollját. (Ld. „Elfogadták a médiaalkotmányt”, Index, 2010. november 2., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.)}

38 {Idézi: Szabó Ervin: Társadalmi és pártharcok a 48-49-es magyar forradalomban [1921, posztumusz], előszó Horváth Zoltán, bev. Jászi Oszkár, Budapest: Népszava, 1948, 132.}

39 {Ady Endre: Üdvözlet a győzőnek (1918).}

40 {Nem sikerült azonosítani a szöveghelyet. Bibó István 1945-ről írott legfontosabb szövegében – a korabeli megnevezéshez igazodva – konzekvensen felszabadulásnak nevezi a szovjet hadsereg bevonulását, nem pedig forradalomnak, de még ezt a megnevezést is olyannyira bizonytalannak tartja, hogy éppen abban látja a létrehozandó demokrácia legfőbb kihívását, hogy sikerül-e a német megszállás és a nyilas uralom alóli felszabadulás árát, a szovjet csapatok bevonulását széles körben „tisztán felszabadulásként” értelmezni és akként írni be a nemzeti történelembe: „[…] Magyarországon a lakosság túlnyomó többsége a demokrácia és a felszabadulás ügyét és a háborúvesztés nyomorúságának tényeit összekapcsolja, és könnyen lehet, hogy történeti emlékezetében tartósan is össze fogja kapcsolni. Ez pedig olyan veszély, aminek súlyosságát nem lehet eléggé leszögezni. Magyarországon máris keletkezőben van egy masszív tömbje az embereknek, akiknek egyetlen gondjuk, hogy vége szakadjon mindannak a bizonytalanságnak és félelemnek, mely a háborúvesztés óta a politikai és a mindennapi életet jellemzik: vége szakadjon akár annak az árán is, hogy Magyarországon a múlt legkártékonyabb erői, melyek egy fél esztendeje nem látszottak messze a teljes megsemmisüléstől, újból erőre kapjanak, és előtérbe jussanak. Pedig legyünk vele tisztában, hogy Magyarország számára életkérdés, hogy a régi világ összeomlása felszabadulás maradjon, illetőleg felszabadulássá legyen, s a beteg magyar társadalomszerkezetnek azok a nyomasztó tényezői, melyek a szovjet hadsereg megjelenésére tűntek el: a vadászó urak, a zárt kasztban élő tisztek és hivatalviselők, a csendőrök és sváb lelkű nemzetnevelők vissza ne térhessenek. Gondoskodnunk kell tehát arról, hogy ha a mi számunkra a felszabadítás ténye örökre összekapcsolódik is a háborúvesztés legváltozatosabb fizikai és emberi nyomorúságainak emlékével, unokáink számára a felszabadítás emelkedjék tiszta, történeti realitássá azok által az eredmények, következmények és kedvező fejlődés által, amelyeket hosszú lejáratra megnyitott. Életbe vágó kérdés Magyarország számára, hogy a szovjet hadsereg felszabadító teljesítménye a magyar demokratikus fejlődés számára megtartsa tartsa a maga jelentőségét, és ne menjen veszendőbe.” Bibó István: „A magyar demokrácia válsága”, Válogatott tanulmányok II., vál. és utószó Huszár Tibor, szerk. és jegyz. Vida István, Nagy Endre, Budapest: Magvető, 1986, 14–15, kiemelések az eredetiben. „Az európai társadalomfejlődés értelmé”-ben (1979) Bibó hangsúlyosan és félelem nélkül csakis ’56-ot nevezi XX. századi magyar forradalomnak.}

41 {Ld. a fentebb idézett szakaszt: „A XXI. század első évtizedének végén, negyvenhat év megszállás, diktatúra és az átmenet két zavaros évtizede után Magyarország visszaszerezte az önrendelkezés jogát és képességét.” A Nemzeti Együttműködés Programja, 4.}

42 {Ennek a globális tőke és lokális politika közti alkunak a megelőlegezését és részletes elemzését ld. „A posztfasizmusról”, Világvége I., 28–50.}

43 {Ld. Ignotus Pál: „Az »Új Szellemi Front« körül” (1935), A népi urbánus vita dokumentumai, 1932–1947, szerk. Nagy Sz. Péter, Debrecen: Rakéta, 264–275.}

44 {A tartósan munkanélküliekre vonatkozó jövőképet, ill. a korábbi szociálpolitika bírálatát a Nemzeti Együttműködés Programja két szöveghelyen vázolja: „A tartósan munkanélküli emberek munkába való visszavezetését szolgáló országos programok hatékonyságának és hatásosságának mérését szolgáló rendszer nem alakult ki. A szociális segélyezési rendszer akadályozza a szegénységből való kitörést, hiszen alacsony a motivációs hatása. Az elmúlt nyolc évben olyan szociális-kulturális környezet jött létre, amely megakadályozza a munkanélküli emberek visszatérését a munka világába.” (17–18.) „Számunkra a törvény előtti egyenlőség azt is jelenti, nem tűrhetjük tovább, hogy legyenek, akik a szociális segélyt rendszeresen bűncselekményekkel egészítik ki. A magyar társadalom szolidaritása csak azoknak jár, akik tiszteletben tartják a törvényeket, nehézségeikre az orvosságot nem a bűn, hanem a munka világában keresik.” (45.) Orbán miniszterelnök a „munkaalapú társadalom” vízióját csak harmadik kormányának megalakulása után, 2014-es tusnádfürdői beszédében vetíti előre – abban a beszédben, amely az „illiberális állam” szlogenjével híresült el: „az államszerveződéseknek eddig ismertük három formáját: a nemzetállamot, a liberális államot és aztán a jóléti államot. És a kérdés az, hogy most mi következik? A magyar válasz az, hogy egy munkaalapú állam korszaka következhet el, mi egy munkaalapú társadalmat akarunk szervezni, amely – mint az előbb említettem – vállalja annak ódiumát, hogy kimondja, karakterét tekintve nem liberális természetű. […] Ez azt jelenti, hogy a liberális társadalomszervezési elvekkel, módszerekkel és egyáltalán a társadalom liberális megértésével szakítanunk kell.” (Orbán Viktor: „A munkaalapú állam korszaka következik”, 2014. július 26., ›kormany.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 07.) A második Gyurcsány-kormány – bár a szándék megvolt – végül nem vezette be a munkatesztet, sem a segélyért kötelezően végzendő közmunkát. A szándékokról ld. „Az állam teste”, „A jóléti állam kísértete”, „Értő fülek”, Világvége I., 271–337.}

45 {Tony Blair munkáspárti brit miniszterelnök és Gerhard Schröder szociáldemokrata német kancellár szlogenjei, amelyeket Gyurcsány Ferenc és szocialista köre is átvett a kétezres évek derekán.}

46 {Ld. Ferdinand Lassalle (a német munkáspárt alapítója): Gothai program (a német munkáspárt és szociáldemokrata párt (SDP) fúziójának nyilatkozata): „a munka minden gazdagságnak és minden kultúrának a forrása…”}

47 {Vö. a munkaalapú Gothai program bírálatával, ami híresebb, mint maga a programszöveg: Karl Marx: „A gothai program kritikája. Széljegyzetek a német munkáspárt programjához” [1875], MEM, 19. kötet, Budapest: Kossuth, 1969, 11–30. Marx a természetet nevezi az érték másik forrásának, majd érték („gazdagság és kultúra”) és bérmunka elválasztását, ill. utóbbi megszüntetését indítványozza.}

Hála Orbán Viktornak

1 {Az első magyar polgári törvénykönyvet (Ptk.) 1959-ben fogadták el, amely – számtalan módosítással, a rendszerváltás utáni átfogó reformtervek ellenére – egészen 2014-ig érvényben maradt.}

2 {Ezt az életműben többször kifejtett központi tézist legbővebben ld. „Kommunizmus a szocializmus romjain” [2012], ill. „Antikommunizmus ma” [2012], Antitézis, 269–346, kül. 280–281, 288–289, 336–341.}

3 {Mindezeknek a legnagyobb hatású, okadatolt bizonyítását ld. Ellen Meiksins Wood: „The Separation of the Economic and the Political in Capitalism”, New Left Review 1/127 (1981), kötetben: Democracy Against Capitalism. Renewing Historical Materialism, New York: Cambridge University Press, 1995.}

4 {Ezt a stratégiát és eszmetörténeti eredetét legszemléletesebben ld. „Etnicizmus a nacionalizmus után: az új európai jobboldal gyökerei” [2015], Antitézis, 393–422.}

5 Vö. írásommal, „Az ellenállás érthető hiánya” {jelen kötetben}.

Az új alkotmány történelmi jelentősége

1 {2011. április 18-án az Országgyűlés 262 igen szavazattal, 44 nem ellenében, 1 tartózkodás mellett elfogadta Magyarország Alaptörvényét, amely 2012. január 1-jén lépett az 1949-ben elfogadott (1989-ben gyökeresen módosított) Alkotmány helyébe. A következő években az Alaptörvényt is többször módosították; eredetileg az ún. „Alkotmánybizottság” tagjai, Szájer József (Fidesz), Salamon László (KDNP), Gulyás Gergely (Fidesz) szövegezték. Az Alaptörvény az ország hivatalos elnevezését is módosította, erre utal a közbevetés. – Tamás Gáspár Miklós ebben a cikkben még kis kezdőbetűvel írta az Alaptörvény nevét, ezt értelemszerűen nem javítottam.}

2 {Ld. pl. Majtényi László: Romok ormán. Magyarország legújabb történetei, Budapest: Magvető, 2014, 181–277, amely összegyűjti a szerzőnek az Alaptörvényről közölt nagyhatású publicisztikáját. Ld. még: Mérlegen az Alaptörvény. Interjúkötet hazánk új alkotmányáról, szerk. Molnár Benedek, Németh Márton, Tóth Péter, Budapest: HVG–ORAC, 2013.}

3 {A szociális, gazdasági és kulturális jogokat szokás közéjük sorolni, amelyek az emberi és állampolgári („első generációs”) jogokon alapulnak.}

4 {A hivatkozott írás valójában egy háromrészes cikksorozat záródarabja: Zárug Péter Farkas: „Az Alkotmány peremén I–III.”, Magyar Demokrata, 2011. március 9., 16., 23. Zárug 2010–2011-ben többször is bírálta a kormányt a Magyar Demokrata hasábjain, pl. a kettős állampolgárság bevezetése és a visszamenőleges hatályú törvénykezés miatt. Vö. a szerző retrospektív értékelésével ugyanerről a kétéves időszakról, amely jól tükrözi a konzervatívok korabeli várakozásait és csalódását: „Az Alkotmánybíróság, az ORTT, vagy az új Médiatanács tagjai, az ombudsmani hivatalbetöltés, az Állami Számvevőszék, az Adóhivatal, vagy épp a legfőbb ügyész kinevezése kapcsán a hiperaktívan összerakott Alaptörvény már egyértelműen egy új, többségi rendszer bebetonozását rögzíti a normaszövegben, s 6, 9, és 12 évre szóló kinevezéseket tesz lehetővé. A hatalmi építkezés a hiperaktív – társadalmi egyeztetések nélküli – törvényhozatalban is megmutatkozott. De a politikai megtisztulás problematikája meg sem jelenik az Alaptörvényben. A Preambulum történelmileg próbálja helyretenni a »jogfolytonosság« kérdést, de már korántsem érdekes téma a dokumentum számára az egykori állampárti funkcionáriusok, vezetők bárminemű megregulázása a történelmi igazságtétel érdekében. De bárminemű lusztrációt »sima« törvényben sem tűzött programjára a többségi demokráciamodell kiépítésébe hiperaktívan belevágó Fidesz–KDNP. A rendszerváltozás hajnalán a lusztrációt, vagyis az állampártiak új demokratikus politikai arénából való kitiltásának lehetőségét valamiféle ügynöktörvény kérdéssé egyszerűsítették. Az új, kétharmados Orbán-kormány még ezt, ezeket sem akarta előhúzni a rendszerváltozás alapprogramjai közül. 2010 és 2020 között több mint húsz, a rendszerváltozás óta pedig több mint 25-ször utasította el, vette le napirendről, vagy nem szavazta meg a parlamentben a Fidesz–KDNP az ügynöklisták nyilvánosságra hozatalát. Nyilvánvaló, hogy maga a pártszövetség és tágabb szövetségi rendszere, így a keresztény egyházakat is egyaránt érintettek lennének nemhogy egy átfogó, de egy szűkebben, ügynökmúltra redukált lusztrációs törvény kapcsán. Mindemellett a kormánypárt – még a saját támogatóinak hangos zúgolódás ellenére is –, alig másfél éves (nem) működés után, egyik napról a másikra zárta le a korrupcióellenes-, és elszámoltatási kormánybiztos munkáját – minden eredmény nélkül. Se elszámoltatás, se ügynöktörvény, se lusztráció. A rendszerváltozás ezen programja ezzel kimúlt.” Zárug Péter Farkas: „Cél vagy melléktermék? Beteljesült-e a rendszerváltozás programja az Orbán-rendszerben?”, Szellem és tudomány, 12. évf. 1. szám (2021), 81–108, kiemelés tőlem.}

5 {A jóléti állam munkásmozgalmi-forradalmi kikényszerítésének és nyugati-keleti analógiájának az alábbiakban vázlatolt tézisét bővebben kifejtve ld. pl. „Ellenforradalom az ellenforradalom ellen” [2008], Antitézis, 201–230, kül. 204–206. Vö. kései megfogalmazásával, immár az európai egységgondolat köré szervezve: „Öt tanács a hazának” [2022], A túlsó pólus, 85–123, ahol a Ventotenei kiáltvány olasz (szociáldemokrata és kommunista) szerzői, Altiero Spinelli és Ernesto Rossi, másfelől a francia filozófus-politikus Alexandre Kojève a kulcsszereplők, és az osztályokon átívelő „antifasiszta konszenzus” a kulcsmozzanat – ez utóbbi visszavonásáról szól jelen írás utolsó előtti bekezdése is.}

A küzdelem szépsége

1 {Az arab tavasz, amiről itt szó van, 2010. decemberben indult a tunéziai jázminos forradalommal; innen terjedt át az év legvégén Algériára, 2011. január elején Jordániára; január közepén kezdődtek a tüntetések a kairói Tahrír téren és a felvonulások Jemen több városában; februárban pedig a líbiai és a szír nép is föllázadt. A sok éves polgárháborúba sodródott Szírián, valamint Algérián kívül, ahol a pánikoló kormány hamar engedményeket tett, a felkelők mindenütt eltávolították a regnáló hatalmasokat. – A zárójelben említett Mashrekhez tartozik Bahrein, Egyiptom, Irak, Jordánia, Kuvait, Libanon, Omán, Palesztina, Katar, Szaúd-Arábia, Szudán, Szíria, az Egyesült Arab Emírségek és Jemen; a Magrebhez Marokkó, Nyugat-Szahara, Algéria, Tunézia és Líbia.}

2 {2011. június 27-én az Országgyűlés az Alkotmánybíróság tagjainak számát tizenegyről tizenötre emelte, szeptember 1-i hatállyal. (Az Alaptörvény is tizenöt fős Alkotmánybíróságot írt elő, de ez csak 2012. január 1-én lépett életbe.) A bővítéssel keletkezett négy új és egy megüresedett helyre az Országgyűlés ugyanezen az ülésen Dienes-Oehm Egon volt nagykövetet; Balsai István fideszes országgyűlési képviselőt, volt igazságügyminisztert; Pokol Béla jogászt, szociológust, politikai elméletkutatót; Szalay Péter ügyvédet és Szívós Mária bírót választotta meg. A „szélsőjobboldali alkotmánybíróra” tett utalás ötük közül Pokolra vonatkozik, aki rendszeresen bírálta a joganyag és határozatok alapján történő bíráskodást, azaz a „láthatatlan alkotmány” (Sólyom László) puszta létét. Egy ugyancsak „szélsőjobboldali”-nak minősített cikkét ld. „Az ellenállás érthető hiánya” (jelen kötetben) egyik lábjegyzetében.}

3 {Az utóbbi nyolc bekezdés érvelését részletesebben kidolgozva ld. „A posztfasizmus, utóirat: előzetes tézisek a félelem rendszeréről” [2011], Antitézis, 375–393, ahol ebben a keretben értelmeződik – vagy ennek bizonyítékaként van felidézve – az amerikai jelzáloghitel-válság is.}

4 {Alexis de Tocqueville: A demokrácia Amerikában (1835), Budapest: Gondolat, 1983. Csak a címbe emelt terminussal foglalkozó szemelvénygyűjtemény: Alexis de Tocqueville: A demokratikus despotizmus, Budapest: Qadmon Kiadó, 2020.}

5 {„Azt gondolom, hogy a jobboldalnak érdemes megvitatnia […] a következő időszakban, hogy hosszabb távon, tizenöt-húsz év távlatában milyen politikai erőtérben látja az ország érdekeit leginkább biztosítva. Jómagam ebben a vitában azt javaslom, hogy az állandó harcra berendezkedett politika helyett az állandó kormányzásra berendezkedett politikát válasszuk, ne a másik féllel folytatott folyamatos és állandó küzdelem határozza meg gondolkodásunkat, hanem bizonyos nemzeti ügyek meggyőző erejű képviselete. Természetesen verseny lesz, és a végén a választók fognak dönteni. A kérdés csak az, hogy milyen alternatívát kínálunk. A kétpártrendszer folytatását egy duális erőtérben állandó értékvitákkal, vagy azokat megfelelő helyre irányítjuk, és egy nagy kormányzópártra jellemző, állandó kormányzásra törekvő politikai erő magatartását, céljait jelenítjük-e meg a közvéleményben.” Orbán Viktor Kötcsei beszéde, 2009. szeptember 5, kiemelés tőlem.}

6 {2011. január 1-jétől az addig érvényes három közfoglalkoztatási formát (közhasznú munka, közmunkaprogram és közcélú munka) felváltotta az „egységes közfoglalkoztatás rendszere”. Ebben csak a munkaügyi kirendeltségek által kiközvetített álláskeresők lehetnek közfoglalkoztatottak, akik – a korábban érvényes minimálbér, ill. a garantált bérminimum helyett – rendeletileg meghatározott közfoglalkoztatási bérben (a nettó minimálbér 76-88 százaléka), vagy a minimum középfokú iskolai végzettséget és szakképesítést igénylő munkakörben foglalkoztatottak számára fizetendő garantált közfoglalkoztatási bérben (a nettó minimálbér 84-86 százaléka) részesülnek. Forrás: Wikipédia.}

7 „A faji háború: osztályharc.” Parafrázis innen: Otto Bauer: „A nemzetiségi kérdés és a szociáldemokrácia”, A nemzeti kérdésről: a nemzeti kérdés lenini elméletének kialakulása 1896–1914, szerk. Zalai Edvin, Budapest: Kossuth, 1988, 155–183. Ezek szemelvények Bauer azonos című főművéből: Die Nationalitätenfrage und die Sozialdemokratie, Wien 1907.

8 {A polgári világ első világháború utáni fasiszta és kortárs posztfasiszta hanyatlását, a kettő párhuzamát, eltéréseit és szemléltetését ld. pl. „A világ vége” és „A posztfasizmusról”, Világvége I., 19–50.}

9 {A századfordulós romantikus kapitalizmusból kifejlődött szélsőjobboldali vagy fasiszta „antikapitalizmus” racionalizmus-, filozófia- és kultúraellenességének, hagyományának és logikájának – Martin Heidegger fogalomhasználatának elemzésén keresztüli – feltárásához ld. „Beszéd a félelem nélküli beszédről”, A túlsó pólus, 77–85, de kül. a 19. lábjegyzetet (179–182).}

10 {Ld. főleg: José Ortega y Gasset: A tömegek lázadása (1929), ford. Scholz László, Budapest: Helikon, 2022 [sokadik kiadás]. A könyvet a magyar kultúra olyan klasszikusai hivatkozták és elemezték előszeretettel, mint Németh László, Márai Sándor vagy Kertész Imre, ld. mindannyiuk naplóit. Ld. még Csejtei Dezső: José Ortega y Gasset, Budapest: Kossuth, 1980, és a szerző újabb publicisztikáját a Magyar Nemzet hasábjain; vö. Györffy Ákos: „Farkasölés után – elmélkedés a vadászatról”, Mandiner, 2023. április 19., ›mandiner.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 25. stb.}

11 {Részvételi- vagy együttes döntési jog az üzemvezetésben.}

12 {Országos Érdekegyeztető Tanács: a magyar munkavállalók, munkaadók és a kormány háromoldalú (tripartit) egyeztető fóruma volt. A Fidesz-KDNP kormányzat 2011-ben szüntette meg. Ld. „Az ellenállás érthető hiánya” (jelen kötetben) vonatkozó jegyzetét.}

13 {Az LMP már 2011. nyarán felvetette az összellenzéki összefogás gondolatát, ld. „Saját fegyverével kell felszámolni a Fidesz rendszerét. Interjú Karácsony Gergellyel, az LMP frakcióvezetőjével”, Népszabadság, 2011. július 12. Az interjú nagy visszhangot váltott ki, ld. pl. „Már az LMP is ellenzéki összefogást sürget”, HVG, 2011. július 12., vö. „Perverz összefogás lenne”, Népszabadság, 2011. június 13., vö. még „Készül a Jobbik–MSZP–LMP összefogás?”, Magyar Nemzet, július 12. stb.}

14 {I Disobbedienti: Bolognából indult alterglobalista-marxista mozgalom, az operaismo örököse (2001–2004); Precari Nati: szintén bolognai illetőségű kommunista mozgalom munkásfiatalokból a hasonló című lap körül, a 2000-es évek elején; los indignados, hivatalos nevén: Movimiento 15-M: jelképesen 2011. május 15-én indult spanyol antikapitalista mozgalom, ebből jön majd létre a(z akkor már szociáldemokrata) Podemos párt (2014).}

15 {Bibó István, a harmadik Nagy Imre-kormány államminisztere 1956. november 6-án „Levél, expozé és tervezet”-ében írta: (5./c. pont) „Magyarország társadalmi formája a kizsákmányolás tilalmán alapuló társadalmi rend (szocializmus) […].” Ld. Bibó István: Válogatott tanulmányok IV., szerk. Vida István, Nagy Endre, Ifj. Bibó István, Budapest: Magvető, 1990, 169–179.}

Csonkamagyar patológiák

1 A szellemi divatok értéke kérdéses; de azért mégiscsak furcsa, hogy azok a gondolkodók, akik – mint pl. Giorgio Agamben, Antonio Negri, Alain Badiou, Slavoj Žižek, Moishe Postone, David Harvey, John Holloway, Michael Heinrich, Robert Kurz, Boris Groys, Gerald Raunig, Peter Sloterdijk, Jean-Luc Nancy, Judith Butler, Derek Parfit vagy a francia Tiqqun folyóirat titokzatos köre – értelmiségiek közötti beszélgetések tárgyai Isztambultól és Prishtinától Edinburgh-ig, nálunk csupán néhány szakembert foglalkoztatnak, mint ahogy nyoma sincs Magyarországon Deleuze/​Guattari vagy Adorno föltámadásának vagy magának a legújabb Marx-reneszánsznak. Mindez Kolozsvárt vagy Újvidéken is elevenebb, mint Pesten.

2 {Célzás a 2008-as gazdasági világválságra.}

3 {Az 1986-ban Nürnbergben alapított Krisis és 2004-ben létrejött utóda, az Exit! a Robert Kurz, Roswitha Scholz, Nobert Trenkle, Ernst Lohoff, Claus Peter Ortlieb és mások nevével fémjelzett értékkritikai-, vagyis Wertkritik-irányzat folyóiratai; a Streifzüge bécsi illetőségű testvérlapjuk. Részletesebb bemutatását és fogalmi kiaknázását ld. pl. „Igazság és osztály”, Antitézis, 113–195, kül. 189. skk. Az irányzatról újabban magyarul ld. Anselm Jappe, Losoncz Márk, Balázs Gábor: „Értékkritika – „A kapitalizmus nem fog békés véget érni…”, a szem, 2018. november 7., ›aszem.info‹; Szigeti Attila: „Értékkritika”, Marx örökösei. Interpretációk, irányzatok, iskolák, szerk. Kiss Viktor, Földes György, Antal Attila, Budapest: Napvilág, 2018; Szilágyi Botond: „Mi fán terem az értékkritika?”, Mérce, 2019. szeptember 28., ›merce.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 25., ill. a hivatkozott magyar szerzők további publikációit.}

4 {Ld. Alfred Sohn-Rethel: Geistige und körperliche Arbeit. Theoretische Schriften 1947–1990, herausgegeben von Carl Freytag, Oliver Schlaudt, Françoise Willmann, ça ira Verlag, 2018. A posztumusz gyűjteményes kötet címadó tanulmánya, amely bevezeti a „reális absztrakció” terminusát, eredetileg 1970-ben jelent meg.}

5 Vö. Boris Groys: Kommunista utóirat (2006), ford. Nagy Edina, Budapest: Műcsarnok, 2011. {Groys kapitalizmusfogalmának bírálatát ld. „Antikommunizmus ma” (2012), Antitézis, kül. 310–314.}

6 {Változatlanul: Tellér Gyula: „Középfajú pártdráma. Esszé az SZDSZ mivoltáról”, kuruc.info, 2010. február, ›kuruc.info‹, utolsó letöltés 2023. 01. 29. Eredetileg: Nagyvilág, 2009/9, de a lap még a repertóriumából is törölte a cikket.}

7 Kiderült, hogy az amerikai és a brit szélsőjobboldalon elterjedt az a mindenestül alaptalan legenda, hogy a Frankfurti Iskola és a nagytőkés Bilderberg Csoport valamiképpen összefügg, s a kritikai elmélet kitűnőségei azért érkeztek az 1930-as években Amerikába, hogy tönkretegyék a szabad amerikai társadalmat. Ezt a Lyndon LaRouche neonáci mozgalmában kivirágzott „teóriát” nem kisebb ember tette mostanában magáévá, mint Fidel Castro (!), aki ezt az ökörséget a Granma c. havannai kommunista napilap címlapján terjeszti. {Daniel Estulin, Fidel Castro: „Humanity Must Preserve Itself in Order to Live for Thousands of Years”, Granma Internacional, 2010. augusztus 31.] Ld. erről Martin Jay írását: „Dialectic of Counter-Enlightenment: The Frankfurt School as Scapegoat of the Lunatic Fringe”, ›canisa.org‹ {utolsó letöltés 2023. 01. 29.}. A nézetet a brit neonáci British National Party (BNP) vezére {Nick Griffin} is fölkarolta. Az ügy marginális, ám jellegzetes. {Azóta könyvterjedelemben is megvizsgálta – az ittenihez hasonló problematika mentén – az esetet: Martin Jay: Splinters in the Eye. Frankfurt School Provocations, London: Verso, 2020.}

8 {Az 1980-as években elterjedt közgazdaságtani hipotézis, amely szerint a(z ekkori vélekedés szerint nyugati és skandináv) szociáldemokrata és konzervatív jóléti államok fokozatosan közelednek egymáshoz a gazdaságirányítás, technológia és munkaszervezés területén, egyszersmind átveszik egymás politikai jellegzetességeit is: az univerzális jogokat, a munkateljesítményen alapuló és a szociális juttatások rendszerét stb., így életvitelük, fogyasztásuk, társadalomszerkezetük is mind hasonlóbbá válik.}

9 {Csurka István valójában sosem igazgatott színházat; Sarkadi Imre Elveszett paradicsom c. darabját Csiszár Imre rendezésében a Turay Ida Színház mutatta be 2011. november 12-én.}

10 {Csurka István: „A jegyüzér”, Kint az életben, Budapest: Magvető, 1972.}

11 {„Kertész Ákos nyílt levele az Amerikai Népszavához”, 2011. augusztus 29, ›nepszava.com‹, utolsó letöltés 2023. 01. 29.}

12 {Csurka István: „Pincérnemzet?” (1990), Minden, ami van. Politikai írások és beszédek gyűjteménye, 1979–1998, 247–249.}

13 {Földes György: Az eladósodás politikatörténete (1957–1986), Budapest: Maecenas, 1995.}

14 {Az állam a Magyar Nemzeti Vagyonkezelő Zrt.-n keresztül 2011. novemberben 8,1 milliárd forintért szerzett 73,67 százalékos tulajdoni hányadot a RÁBA Járműipari Holding Nyrt.-ben. (A cég valójában járműipari futóműveket, részegységeket, különböző szerkezeti komponenseket, ill. nehézgépek számára speciális komponenseket, alvázakat gyárt.) Ld. a második Orbán-kormány vásárlásainak a gyűjteményét (és bizonyítékot az „államosítás” kifejezés elterjedtségére): „650 milliárdért államosított eddig a Fidesz”, Index, 2014. március 4., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 26.}

15 {Az oktatási törvényt (2011. évi CXC. törvény a nemzeti köznevelésről) december 29-én hirdették ki. A jogszabály minden iskolát állami fenntartásúvá tett, az önkormányzatok csak a működtetésre szerződhetnek vissza. Emellett három éves kortól tették kötelezővé az óvodába járást, a tankötelezettség korhatárát ugyanakkor 18 évről 16-ra csökkentették, és az eddigi követelmények mellett 50 óra közösségi munka elvégzéséhez kötötték az érettségi bizonyítványt.}

16 {A családvédelmi törvényt (2011. évi CCXI. törvény a családok védelméről) december 31-én hirdették ki. Ennek legvitatottabb pontja az volt, hogy „férfi és nő törvényes házasságának” alapján határozta meg a családot. Ezzel nemcsak az azonos neműek kapcsolatát zárta ki a családból, hanem minden nem házasságban élő élettársi kapcsolatot és életközösséget is, aminek nem pusztán identitáspolitikailag, hanem az öröklési törvény szempontjából is súlyos jelentősége volt, utóbbiakat ugyanis a törvény megfosztotta a törvényes örökítés lehetőségétől. Ezt az Alkotmánybíróság 2012-ben alkotmányellenesnek találta, a kormány módosítani kényszerült. („Nekiment a Fidesz-KDNP családképének az Alkotmánybíróság”, HVG, 2012. december 17., ›hvg.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 26.}

17 {Erről ld. a második Gyurcsány-kormány egészségügyi reformja kapcsán: „A jóléti állam kísértete” (2008), Világvége I., 282–326.}

18 Tamás Gáspár Miklós: „A Disquisition on Civil Society”, Social Research, 2, 1994. nyár, 205–222. {„Értekezés a civil társadalomról”, Törzsi fogalmak II., 367–385.}

19 {Max Weber: A tudomány és politika mint hivatás (1919), Budapest: Kossuth, 2020. A létezett szocializmus szakértelmiségi rétegének a kialakulásáról történelmi perspektívában ld. „Az értelmiségi mint probléma” (2020), A túlsó pólus, 7–39, kül. 24–34.}

20 {Jelen cikkre választ írt: Farkas Zsolt: „Az »önzés« – a magyarok hamis filozófiája (TGM-reflexiók)”, Magyar Lettre International, 86. szám (2012), ›epa.oszk.hu‹, utolsó letöltés 2023. 06. 07.}

A rendszer és ellenzéke

1 Egyéb példák: Tamás Gáspár Miklós: „Csonkamagyar patológiák”, Mozgó Világ, 2011/12, 23–38. {Ld. az előző írást.}

2 {Vágvölgyi B. András az Élet és irodalomban. A jogerős ítéletig öt éven át követett bírósági eljárásról írt cikkek – további dokumentumokkal, interjúkkal és magával a peranyaggal, ill. a nyomozati anyagokból rekonstruált gyilkosságok leírásával – egybegyűjtve: Vágvölgyi B. András: Arcvonal keleten, Budapest: Konkrét Könyvek, 2016.}

3 {Nem sikerült azonosítani az idézetet vagy parafrázist.}

4 {Ld. Kornai János: „Marx egy kelet-európai értelmiségi szemével”, Gondolatok a kapitalizmusról. Négy tanulmány, Budapest: Akadémiai, 2011.}

5 {Friedrich Pollock: „State Capitalism: Its Possibilities and Limitations” (1941), The Essential Frankfurt School Reader, edited by Andrew Arato, Eike Gebhardt, Oxford: Blackwell, 1978.}

6 Vö. a francia kommunista lapnak adott nyilatkozatom magyar ismertetésével: ›hetivalasz.hu‹); ld. továbbá a hvg.hu-nak írott ilyen irányú cikkemet: „A nemzeti függetlenség dilemmái”, ›hvg.hu‹; vö. még: G. M. Tamás: „La Hongrie, laboratoire d’une nouvelle droite” [a címet nem én adtam], Le Monde diplomatique, 2012. február, több nyelven {utolsó letöltések 2023. 01. 29.}.

7 {Ld. G. M. Tamás, «En Hongrie: La République est dans la rue», L’Humanité, 2012 január 13, ›humanite.fr‹, utolsó letöltés 2023. 07. 26.}

8 {A főként bukaresti tüntetések a Demokrata Liberális Párt (PD-L) és a Romániai Magyar Demokrata Szövetség (RMDSZ) kormánykoalíció egészségügyi politikája miatt törtek ki 2012. januárjában. Emil Boc miniszterelnök 2012. február 6-án jelentette be lemondását; ám a koalíció nem bomlott föl, csak miniszterelnököt cserélt februárban. Azonban az újonnan létrejött Ungureanu-kormány is hamar elvesztette parlamenti többségét, így áprilisban már a Szociálliberális Unió (USL) alakított kormányt Victor Ponta vezetésével, aki az az év decemberi választásokon kétharmados (alkotmányozó) többséget szerzett.}

9 {Utalás a Sziriza – kormánytöbbségre ekkor még nem váltott – sikereire. Ld. még: Tamás Gáspár Miklós: „A Sziriza győzelméért”, 2015. január 25., ›dinamo.blog.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 11.}

10 {Ld. pl. „Kétféle jobboldal” (2004), Világvége I., 154–161.}

11 {José Manuel Barroso az Európai Bizottság (EB) elnöke (2004–2014) Christine Lagarde a Nemzetközi Valutaalap (IMF) vezetője (2011–2019).}

Az egységes ellenzék átka

1 {Ld. a 2011. évi CCIII. törvényt az országgyűlési képviselők választásáról. A sarkalatos (kétharmados) törvény 386-ról 199-re csökkentette az országgyűlési képviselők számát: 106-ot egyéni választókerületben választanak, a fennmaradó 93 országos listáról juthat be a Parlamentbe. (Ezzel megszűntek az ún. területi listák.) Az országgyűlési választások lebonyolítása a kétfordulós rendszerről visszavált az 1990 előtti egyfordulósra. Választójogot kapnak a magyarországi állandó lakóhellyel nem rendelkező magyar állampolgárok is. (Forrás: Wikipédia.) 2011. decemberében valamennyi ellenzéki sajtóorgánum hevesen támadta a törvényt, különösen a „győzteskompenzáció” miatt: ennek folytán nemcsak az egyéni választókerületükben vesztes jelöltekre adott voksok kerülnek fel töredékszavazatként a pártjuk országos listájára, hanem a győztesekre a mandátumszerzéshez szükségesen felül adott szavazatmennyiség is. Pusztán ez a módosítás 2014-ben öt mandátumot hozott a Fidesznek. Ld. retrospektíve: Bita Dániel, Spirk József: „A Fidesz csinált egy választási rendszert, amivel nem lenne kétharmada”, 2018. 05. 03., ›24.hu‹, utolsó letöltés 2023. 01. 31.)}

2 {Vö. „Hosszú séta egy rövid mólón” (2009), Világvége I., 402–423.}

3 [Vö. P.A. Kropotkin: „A mozgalom apálya Angliában”, Egy forradalmár feljegyzései, II./10., ford. Kulcsár István, Budapest: Európa, 1966.}

4 {François Hollande, a Szocialista Párt (SP) jelöltje baloldali programmal (vállalati adókedvezmények visszavonása; nyugdíjkorhatár [vissza]emelése; közoktatási munkahelyteremtés; melegházasság; lakásár-emelkedés megfékezése) nyerte a 2012. áprilisi francia elnökválasztást Nicolas Sarkozyvel szemben. Ígéretei töredékékét valósította meg (pl. a melegházasságot legalizálták), munkapolitikája erősen tőkebarát volt (az ország „versenyképessé tétele” céljából), ő rendkívül népszerűtlen; el sem indult a 2017-es elnökválasztáson.}

5 {European Fiscal Compact, az ún. fiskális stabilitási egyezmény része. Ez utóbbit 2012-ben kötötték, 2013. január 1-i hatállyal; a 2008-as válság után elszálló államadósságokat volt hivatott újraszabályozni az elfogadott költségvetési egyensúlyok kritériumainak módosításával. Csehországon és Nagy-Britannián kívül valamennyi uniós tagállam ratifikálta; maga a fiskális paktum (az egyezmény része, nem egésze) viszont csak az euróövezet 19 tagját, valamint – önkéntes vállalásból – Bulgáriát, Dániát és Romániát kötelezte.}

6 {A maastrichti szerződés értelmében a hiánykritérium minden EU-tagállam számára a GDP 3 százaléka. Magyarország ellen a 2004-es EU-csatlakozás óta ún. túlzottdeficit-eljárás [EDP] folyt. A második Orbán-kormány, mely „unortodox” gazdaságpolitikai mozgástere növelése végett feladatául tűzte ki az IMF-tartozások rendezését és a kritériumok teljesítését is, részint a szociális kiadások további megvágásával, részint a magánnyugdíjpénztárak államosításával (enélkül 5 százalék fölött lett volna a hiány) 2011-ben eleget tett az elvárásoknak. Magát a túlzottdeficit-eljárást azonban csak 2013. júniusban szüntette meg az EU, ellenőrizendő, hogy nem pusztán a magánnyugdíjakból származó egyszeri bevétel kozmetikázta-e az adatokat. Ld. Laczkó Tihamér: „Magyarország kivezetése a túlzottdeficit-eljárásból”, Polgári Szemle, 11. évf. 1-3. szám (2015. június).}

7 {Ld. „Az antifasizmus jövője”, Világvége I., 454–466.}

8 {Ld. „A jóléti állam kísértete” (2008), Világvége I., 282–326.}

9 {Ez még az Országos Érdekegyeztető Tanács (OÉT) 2010-es megszüntetésével és a Nemzeti Gazdasági és Társadalmi Tanácsnak (NGTT) a helyébe helyezésével kezdődött; jelen esszé írásának idején, 2012-ben a „Versenyszféra és a Kormány Állandó Konzultációs Fóruma” (VKF) nevű testület létrehozásával, ill. a Munka Törvénykönyve átírásával folytatódott.}

10 {Ld. Baloldaliság. Remény. Erő. Adalékok az MSZP stratégiájához (2012. május 11.), ›fenteslent.blog.hu‹, utolsó letöltés 2023. 01. 31.}

11 {Ld. „Értő fülek” (2008), Világvége I., 326–337, a második Gyurcsány-kormány társadalompolitikájáról, ill. Lamperth Mónika munkaügyi miniszternek épp a „workfare” („munkáért segélyt”) bevezetésével kapcsolatos kritikája miatti menesztéséről.}

12 {A monoki modellről, ill. a Magyar Nemzet-afférról ld. „Az ellenforradalom lelki szegényei” (2008), Világvége I., 337–353.}

13 {Szlovákiát Robert Fico és a Smer – Szlovák Szociáldemokrácia; Szlovéniát Janez Janša és a Szlovén Demokrata Párt; Romániát Victor Ponta és a Szociáldemokrata Párt; Szerbiát Ivica Dačić és a Szerbiai Szocialista Párt, koalícióban a majdani miniszterelnökkel, Aleksandar Vučić-tyal (miniszterelnök-helyettes) és a Szerb Haladó Párttal; Ukrajna elnöke Viktor Janukovics a Régiók Pártja élén. Az összes felsorolt országban állandó a kormányválság, Janšát utcai megmozdulások, Janukovicsot a Majdan téri tüntetések távolítják el; és az összes felsorolt vezető Nyugat-szkeptikus, antiliberális módon politizál, amit ekkor még csak nem is súlyosbít a menekültválság.}

14 {A felsoroltakról elnevezett utcákat 2012-ben a Fővárosi Közgyűlés átnevezte, a hivatalos indoklások szerint éppenséggel munkásmozgalmi („kommunista”) múltjuk miatt. Szép megemlékezést közölt Gelléri kapcsán: Vári György: „Magyarország elfelejtetése”, Magyar Narancs, 2012. október 5.}

Szolidaritás és kritika – a diákmozgalomról

1 {2012. december 10-én kezdődtek a több hónapig tartó, egyetemfoglalással és több tízezer ember utcára vonulásával járó diáktüntetések. Fő (de nem kizárólagos) szervezőjük az egy évvel korábban alakult Hallgatói Hálózat (HaHa) nevű ernyőszervezet és helyi sejtjei voltak, gócpontjuk Budapest és Pécs, de nem kötődtek egy adott intézményhez (mint 2020-ban az SZFE esetében), a nagyobb fórumokat olykor intézményen kívüli terekben tartották, és nagyban törekedtek az országos hálózat aktiválására. Ezt egyszerre tette lehetővé és szükségessé az, hogy a második Orbán-kormány ekkorra körvonalazódott felsőoktatás-politikájának az egésze, vagyis a rendszerszintű károkozás és az átfogó autonómia-korlátozás esett bírálat alá; ezért, hogy a tüntetők nem egy-egy intézmény nevében léptek fel, hanem országszerte az egész felsőoktatás ügyében. A HaHa 6 pontja: Követeljük a köz- és felsőoktatás átfogó reformját! A keretszámokat állítsák vissza legalább a 2011-es szintre! Állítsák le a forráskivonást, kompenzálják az elvonásokat! Töröljék el a hallgatói szerződést! Ne korlátozzák az egyetemi autonómiát! Az átfogó reformnak biztosítania kell, hogy a hátrányos helyzetű családokból is legyen esély bejutni a felsőoktatásba! Ld. Diószegi-Horváth Nóra visszatekintő cikkét és beszélgetését mozgalmárokkal, szervezőkkel: „Elég nagy volt a káosz. 5 éve kezdődtek a diáktüntetések”, Mérce, 2017. december 10, ›merce.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 27.}

2 Erről már korábban is beszéltem és írtam: Tamás Gáspár Miklós: „Pár szó az egyetemről” (itt találhatók hivatkozásaim forrásaimra, Polányi Károlyra és André Gorzra is, és itt hallgatható meg a beszédem az elfoglalt belgrádi egyetemen), Transindex, 2012. március 2., ›transindex.ro‹. Beszédem a diákmozgalom szabadegyetemén: ›youtube.com‹, ELTE Bölcsészettudományi Kar, 2012. december. Ld. még Bagi Zsolt kiváló blogját: ›atomegerejevel.blogspot.hu‹. {Utolsó letöltés 2023. 02. 01. A hivatkozások: André Gorz: Crique of Economic Reason, tr. Gillian Handyside, Chris Turner, London/​New York: Verso, 1989, 2010 (eredeti: Métamorphoses du travail, Paris: Galilée, 1988); Gorz: The Immaterial, tr. Chris Turner, London/​New York/​Calcutta: Seagull, 2010 (eredeti: L’Immatériel, Paris: Galilée, 2003), Gorz: Auswege aus dem Kapitalismus: Beiträge zur politischen Ökologie, übers. Eva Moldenhauer, Zürich: Rotpunktverlag, 2009 (eredeti: Écologica, Paris: Galilée, 2008). Vö. Polányi Károly: A nagy átalakulás, ford. Pap Mária, Budapest: Napvilág, 2004 (eredeti: The Great Transformation, London: Victor Gollancz, 1946, számtalan utánnyomás).}

3 Ld. „A műalkotás a technikai sokszorosíthatóság korszakában”, ford. Barlay László, in. Walter Benjamin: Kommentár és prófécia, szerk. Zoltai Dénes, Budapest: Gondolat, 1969, 301–334. A tanulmány három változatban maradt fönn, ezeket ld. Walter Benjamin: Gesammelte Schriften, I./2, szerk. Rolf Tiedemann, Hermann Schweppenhäuser, Frankfurt/M.: Suhrkamp, 1991, 431–469, 471–507, továbbá: GS VII./1, 350–383. Tudományos-kritikai kommentárral vö. Walter Benjamin: Das Kunstwerk im Zeitalter seiner technischen Reproduzierbarkeit u. weitere Dokumente, kommentar von Detlev Schöttker, Frankfurt/​M.: Suhrkamp, 2007 (tartalmazza az Adornóval és Horkheimerrel folytatott – meglehetősen lesújtó – levelezést is a művel kapcsolatban). Vö. Esther Leslie Walter Benjamin: Overpowering Conformism c. könyvének (London: Pluto, 2000) 6. fejezetével: „The Work of Art in the Age of Unbearable Capitulation”, 130–167.

4 A begyakorlásról ld. Peter Sloterdijk: Du mußt dein Leben ändern, Frankfurt/​M.: Suhrkamp, 2009. A leírás kitűnő, de amit a szerző helyesel, azt én helytelenítem, és viszont. Vö. Sloterdijk: A gondolkodó a színpadon/​A Jó Hír megjavításáról: Nietzsche-tanulmányok, ford. Bendl Júlia, Kurdi Imre, utószó: Vajda Mihály, Budapest: Helikon, 2001, 124 skk.

5 Ld. Pierre Bourdieu: La Distinction, Paris: Les Éditions du Minuit, 1979. (Vö. Bourdieu: Noblesse d’État, Paris: Minuit, 1978 – és Bourdieu-vel általában.)

6 Wilhelm von Humboldt válogatott írásai, ford. Rajnai László, vál., szerk., utószó: Telegdi Zsigmond, Budapest: Európa, é. n. [1985], 250–251. Humboldt ehhöz még hozzáteszi: az államnak „[ü]gyelnie kell arra, 1. hogy ezt a tevékenységet minden időben a legelevenebb és legintenzívebb élénkség jellemezze; 2. hogy megakadályozza lesüllyedését, hogy szilárdan és tisztán válassza el a magasabb intézményt az iskolától (nem csupán az általánosan elméleti iskolától, hanem különösen a sokféle gyakorlatitól).” Sőt: „nem pusztán az a mód okozhat esetleg kárt az ügy lényegének, ahogyan az állam megteremti ezeket a formákat és eszközöket [az egyetem részére], hanem szükségszerűen mindig hátrányosan hat maga az a körülmény is, hogy tőlük egészen idegen dolog céljára egyáltalán léteznek [!] ilyen külső formák és eszközök, s ez az alsóbbrendű, anyagi valóság szintjére rántja le mindazt, ami szellemi és magasrendű…”, 251–252.

7 És nem „doktoranduszok”, sz-szel!

8 A commons és az „elkerítés” jelentőségére sokakat Michael Hardt és Antonio Negri hírneves trilógiája (Empire; Multitude; Commonwealth) ébresztett rá – természetesen Marx és Polányi Károly nyomán –, de (itt most nem tisztázható okokból) én nem értek egyet a „posztoperaista” megközelítéssel. (Az operaismo olasz ultrabaloldali áramlatról van szó; operaio munkást jelent olaszul.) A kérdés legutóbbi irodalmából: Thomas Atzert, Jost Müller (szerk.): Immaterielle Arbeit und imperiale Souveränität, Münster: Westfälisches Dampfboot, 2004, ld. kül. Paolo Virno, Negri (az ismert bértanulmányt), Antonella Corsani, Luciano Ferrari Bravo írásait. Lásd még: Massimiliano Tomba, Riccardo Bellofiore: „Lesarten des Maschinenfragments. Perspektiven und Grenzen des operaistischen Ansatzes und der operaistischen Auseinandersetzung mit Marx”, in: Marcel van der Linden, Karl Heinz Roth (szerk.): Über Marx hinaus, Berlin/​Hamburg: Assoziation A, 2009, 407–431. (Tudvalevő, hogy az operaismo hagyományában már a késő 1950-es évek, Renato Panzieri és a Quaderni rossi folyóirat óta alapvető szerepet játszik a Grundrisse híres fejezete – töredéke – a gépekről.) {A „posztoperaista megközelítéssel” való egyet nem értésről ld. főleg: „Isten hozta, Mr. Bush” (2005), Világvége I., 185–224.}

9 {A HaHa ELTE Bölcsészettudományi kari sejtje által a Btk. nagyelőadójába szervezett 2013. január 7-i fórumon adtak ultimátumot a résztvevők (mintegy 250–300 fő) a kormánynak: ha február 11-ig nem tesz érdemi lépéseket, folyamatos akciók, újbóli felvonulások várhatók. (Az addigi legnagyobb megmozdulás a Lánchíd december 10-i elfoglalása volt.) A fenti jegyzetben idézett hat pont teljesítését, ill. közvetlen tárgyalást, az egyetemi forráselvonások gyorssegély formájában való visszafizetését és minden szakon az államilag támogatott helyek legalább részleges visszaállítását követelték. Ld. „A hallgatók ultimátumot adtak a kormánynak”, Index, 2013. január 7., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 27.}

10 Itt csak utalok Marcel Mauss, Georges Bataille, Paul Veyne híres műveire.

11 Erről ld. David Harvey műveit („accumulation through dispossession”), amelyekkel szemben egyébként szintén vannak fönntartásaim. {Ld. „Ellenforradalom az ellenforradalom ellen” (2008), Antitézis, 201–230, kül. 222–224.}

12 Mindenkinek ajánlom olvasásra Misetics Bálint kitűnő összeállítását: „Alternatívakeresőben”, benne Misetics, Robert J. van der Veen és Philippe Van Parijs, Erik Olin Wright, valamint Claus Offe tanulmányával a megélhetési alapjövedelemről (living wage, Grundeinkommen). Ez volna – van der Veen és Van Parijs tanulmányának a címével – „a kapitalista út a kommunizmusba”: Fordulat (új folyam), 11. szám (2010 tél), 10–84.

13 Megjegyzem, én annak idején {2008} támogattam a {kórházi napidíj, a vizitdíj és az egyetemi tandíj megszüntetéséről kiírt} „szociális népszavazást”, bár nem voltak illúzióim a „tb-mentők” szekerére fölkucorodott jobboldal szándékai felől. Vö. „A jóléti állam kísértete” (2008) {Világvége I., 282–326}. Meglehetősen groteszknek találom azoknak a diákmozgalmat ma ajnározó neoliberálisoknak-neokonzervatívoknak az érvelését, akik annak idején gúnyolódtak a tandíjat és a vizitdíjat ellenző szakszervezeteken és más civiltársadalmi csoportosulásokon, amelyek a szociálliberális kormány ellen voltak kénytelenek akciót indítani, és csak a jobboldalon és a merev óbaloldalon találhattak szövetségeseket. Nekik lett igazuk – és persze azoknak, akik megjósolták, hogy a kormányra jutott Fidesz–KDNP megszegi ígéreteit, és ebben a vonatkozásban ugyanúgy tesz majd, mint az általa gyűlölt Bokros, Gyurcsány, Bajnai, Kóka, dr. Molnár Lajos és dr. Horváth Ágnes. A jobb ízlésűeknek megmaradt az egyetemisták iránti elvont csodálat, s evvel együtt céljaik elvetése.

14 Vö. Ernst Lohoff, Norbert Trenkle: Die große Entwertung, Münster: Unrast Verlag, 2012, lásd kül. az I. rész 4. és 5. fejezetét, a II. rész 2. 6. és 2. 7. alfejezetét, a III. rész 1. 2. alfejezetét, 75–108, 151–162, 171–175. Vö. Robert Kurz: Geld ohne Wert, Berlin: Horlemann, 2012, 294–354. Vö. még: Robert Kurz: Schwarzbuch Kapitalismus, 2. kiad., Frankfurt/​M.: Eichborn, 2009, 612–812; Kurz: Das Weltkapital, Berlin: Edition Tiamat/​Verlag Klaus Bittermann, 2005, a „Das neue Finanzkapital” c. fejezet, 220-298. Vö. még a következő – rendkívül fontos! – írással: Moishe Postone: „Thinking the Global Crisis”, The South Atlantic Quarterly 111:2, 2012. tavasz, 228–249 {›read.dukeupress.edu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 01.}. Ezekkel az „értékkritikai” tanulmányokkal szemben ld. David Harvey: The Enigma of Capital and the Crisis of Capitalism, Oxford: Oxford University Press, 2011, kül. 184–213.

15 Vö. Ernst Lohoff: „Der Wert des Wissens”, Stefan Meretz: „Der Kampf um die Warenform”, Peter Samol: „Arbeit ohne Wert”, Krisis 31, 2006, 13–123. Vö. még: Jean-Marie Vincent: Critique du travail. Faire et agir, Paris: Presses Universitaires de France, 1987. (Továbbfejleszti Gorz koncepcióját.)

16 Ennek a melankolikus hedonizmusnak a legjobb dokumentuma Czapáry Veronika populáris regénye (Anya kacag, Pécs: Jelenkor, 2012), vö. ›index.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 01.}. A pia és a „nemi szabadosság” persze oldhat. A mazochizmus és a paranoia valamivel kevésbé.

17 Herbert Marcuse: Counterrevolution and Revolt, Boston: Beacon Press, 1972 (számtalan utánnyomás), 103. {Önálló tanulmányként: „An Essay on Liberation” (1969), ›marxists.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 01.} Vö. Frédéric Lordon: Capitalisme, désir et servitude. Marx et Spinoza, Paris: La Fabrique, 2010.

18 {A Milla a 2010. decemberben „Egymillióan a magyar sajtószabadságért” néven létrehozott Facebook-oldalból kinőtt egyesület, mely 2011–12 során több utcai tüntetést is rendezett, majd 2013 tavaszán – a Haza és Haladás, a Magyar Szolidaritás Mozgalom és a névadó Együtt 2014 mozgalom társaságában – feloldódott az Együtt – a Korszakváltók Pártja nevű politikai szervezetben, hogy Bajnai Gordon volt miniszterelnök 2014-es országos választási kampányát támogassa. A kényszerből végül az MSZP-vel, a Demokratikus Koalícióval és a Magyar Liberális Párttal koalícióra lépett Együtt mindössze három mandátumot szerzett; a pártszervezet 2018-ban oszlott fel.}

Az ellenzék tévútja

1 {Az SZDSZ (2006-ban még a kormánykoalíció része) katasztrofálisan szerepelt a 2010-es országgyűlési és helyhatósági választásokon; a parlamenten kívülre szorulva a következő években nem végzett értékelhető politikai munkát, hanem – morális válság és anyagi, elszámolási problémák kíséretében – fokozatosan felszámolta önmagát; de facto 2013-ban, hivatalosan 2014-ben, de iure csak 2021-ben szűnt meg, de még ebben az utóéleti stádiumában is nyomozások folytak utolsó vezetője ellen sikkasztás vádjával.}

2 {Ld. „Értő fülek”, „Az ellenforradalom lelki szegényei”, „Az írástudók újabb árulásai”, Világvége I., 326–337, 337–353, 387–393, ill. „Az egységes ellenzék átka” jelen kötetben.}

3 {Barack Obamát (Demokrata Párt) 2012. novemberben választották újra az amerikai választók. A 2012-es képviselőválasztások eredményeként a 113. Amerikai Kongresszus (2013–2015) szenátusában a demokraták, képviselőházában azonban a republikánusok alkottak többséget. Utóbbiak már így is erősen korlátozták a második Obama-kormány cselekvési terét; a főszövegbeli utalás erre a „kisebbségre” vonatkozik. A jóslat (hogy a teljes Kongresszus republikánus lesz) is beigazolódott a következő, ’14-es képviselőválasztások után. Ezért Obama utolsó két elnöki évében (2015–2017) állandó kompromisszumkötésre kényszerült – mindenekelőtt a törvényhozásban és a költségvetések elfogadásakor –, kormánya a szociálpolitika és a környezetvédelem terén szinte tehetetlen volt.}

4 {A kifejezés – mint a Németh László-i „híg- és mélymagyar” – a vidéki-kisvárosi, „népi”, túlnyomórészt katolikus, kevéssé iparosult francia népességre vonatkozik; nem politikai párt vagy mozgalom neve.}

5 {Mindkét intézkedéssel az először 2008-ban (a világgazdasági válság kísérőjelenségeként), 2011-ben (a forint meggyengülésének folytán) fokozott erővel kitört devizahitel-válságot igyekeztek mérsékelni. A végtörlesztés volt az első eszköz (még 2011-ben): az adósok kedvezményes árfolyamon előre kifizethették a teljes adósságukat. Az árfolyamgát lehetőségét 2013 tavaszán vezették be: a belépő ügyfél rögzített árfolyamon fizette öt évig a törlesztőrészleteit. (Svájci frank alapú hitelnél 180 forintos, euró alapúnál 250 forintos, míg japán jen alapúnál 2,60 forintos árfolyamon.) Az árfolyamgátat 2015-ben megszüntették.}

6 {A második és harmadik Orbán-kormány egyik legjobban bevált intézkedését (és propagandaeszközét), a „rezsicsökkentést” 2012. decemberben jelentette be Lázár János Miniszterelnökséget vezető államtitkár, kezdetben azzal az ígérettel, hogy a gázárat hatóságilag szabályozva a kormány januártól tíz százalékkal csökkenti a lakosság rezsidíját. A sikerre tekintettel a következő években újabb csökkentéseket rendeltek el. (Ld. „Itt az újabb rezsicsökkentés”, 24.hu, 2013. november 1. ›24.hu‹.) utolsó letöltések 2023. 07. 27.) Ezeket egyszerre tette lehetővé az energiacégek „visszaállamosítása”, és fordítva: így tehették veszteségessé a külföldi szolgáltatók számára az energiaszolgáltatást, hogy aztán kivásárolják őket és monopolhelyzetbe juttassák az államiakat. A kormány helyzetét könnyítette, hogy a földgáz világpiaci ára 2013-tól kezdődően folyamatosan zuhant – olyannyira, hogy 2016-tól már olcsóbb volt a szabadpiaci ár, mint a kormány kínálta lakossági. (Ld. „Bemutatjuk a rezsicsökkentést, az elmúlt nyolc év legnagyobb szemfényvesztését”, 24.hu, 2018. március 24., ›24.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 27.) A rezsicsökkentést 2022 nyarán kellett visszavonni.}

7 {A „kommunisták” és a „liberálisok/​kapitalisták” összemosásának magyar sajátosságáról, okáról és értelméről ld. „Csonkamagyar patológiák”, jelen kötetben.]

8 {A magyarországi „balközép” politizálásnak erről az MSZP számára feloldhatatlan ellentmondásról ld. „MSZP, 1989–2009”, „Hosszú séta egy rövid mólón”, „Kinek kampec?”, Világvége I., 393–424, 443–454.}

„Magyarország” és „Európa”

1 {Difficile est satiram non scribere: „nehéz nem írni szatírát (a sok ferdeség és balgaság láttán)”, Iuvenalis római költőtől származó mondás.}

2 {A korszakban a pesti Bajza utcában állt a Magyar Írószövetség székháza (ott áll ma is).}

3 {2012-13 fordulóján, ld. „Szolidaritás és kritika – a diákmozgalomról”, jelen kötetben.}

4 {Szabó Miklós: Az újkonzervativizmus és a jobboldali radikalizmus története (1867–1918), szerk. Sándor Tibor, Budapest, Új Mandátum, 2003 (a kötetbe foglalt tanulmányok javarészt a hetvenes években íródtak).}

5 Vö. Tamás Gáspár Miklós „»Rien«”, hvg.hu, 2013. június. 07., ›hvg.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 02.}.

6 {Ld. Friedrich Novalis: A kereszténység, avagy Európa. A szaiszi tanítványok, ford. Óvári Csaba, Máriabesnyő-Gödöllő: Attraktor, 2014.}

7 {Vö. más megvilágításban: „Öt tanács a hazának”, A túlsó pólus, 85–123, a legrészletesebb számvetés az életműben az EU kialakulásával és történelmi jelentőségével.}

8 [A „douce Allemagne”, „gyöngéd Németország” – főképp a német romantikára utalva – a kollaboráns francia értelmiség eszménye volt.]

Mi lesz a választások után?

1 {Benjamin Constant szabadelvű filozófiája a rendszerváltás körüli politikafilozófiai esszék fontos hivatkozási pontja, ld. pl. az ittenivel azonos témában, de homlokegyenest ellenkező konklúzióval: „Búcsú a baloldaltól” (1989), Másvilág, 11–32.}

2 {Elias Canetti: Tömeg és hatalom (1960), Budapest: Európa, 1991.}

3 Gondolom, ma már csak Magyarországon vált ki akkora érdeklődést a klasszikus reakciósság, az ún. konzervatív forradalom, hogy megjelenjék friss, ropogós fordításban a Jahre der Entscheidung [1932], amelyet mellesleg nagyon is érdemes elolvasni, ld. Oswald Spengler: Válságok árnyékában. Filozófiai írások, ford. Csejtei Dezső, Juhász Anikó, Budapest: Noran Libro, 2013. A fordítók érdekes könyvet is publikáltak Spenglerről 2009-ben {Oswald Spengler élete és filozófiája, Máriabesnyő-Gödöllő: Attraktor, 2009}.

4 {Ld. Jelentés az alapvető jogok helyzetéről: magyarországi normák és gyakorlatok, benyújtója Rui Tavares független (a Greens–European Free Alliance frakciójához csatlakozó) portugál képviselő, az Állampolgári Jogi, Bel- és Igazságügyi Bizottság tagja, 2013, ›europarl.europa.eu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 02. A jelentés a szabadságjogok és demokratikus normák megsértése miatt marasztalta el a második Orbán-kormány Alaptörvényét; Tavarest a magyar kormány és médiája a „kommunizmus” vádjával próbálta diszkreditálni.}

5 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Kedves ellenség!”, Népszabadság, 2011. december 4; „»Magyarország« és »Európa«” (2013), {jelen kötetben}.

6 Fontos kivétel György Péter új könyve, az Állatkert Kolozsváron (Budapest: Magvető, 2013), de: kivétel.

7 {Tölgyessy Péter: „Az Orbán-rendszer természete” I–III., 2013. június. A tanulmányt a tulajdonosváltás után az Origo törölte archívumából, nem elérhető. Később hasonló megközelítésben ld. Tölgyessy: „Válság idején teremtett mozdíthatatlanság” Társadalmi Riport 2014, szerk. Kolosi Tamás; Tóth István György (szerk.) Budapest: Tárki, 2014, 636-653, ill. Uő: „Politika mindenekelőtt. Jog és hatalom Magyarországon”, A magyar jogrendszer állapota, szerk. Jakab András; Gajduschek György, Budapest: MTA, 2016, ›jog.tk.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 02.}

8 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „»Rien«”, hvg.hu, ›hvg.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 02.}

9 Ld. erről, kicsit másképp: Robert Kurz: Honeckers Rache, Berlin: Tiamat, 1991, és alaposabban ugyanő: Der Kollaps der Modernisierung, Frankfurt/​M.: Eichborn, 1991; ezt az idén újra kiadta a Reclam Verlag Lipcsében. {Kurz tézise szerint a reálszocializmusok 1989 körüli összeomlása nemhogy nem a nyugati „szabad piaci” gazdaságok világra szóló győzelmét vonja magával, hanem – minthogy a harmadik világ éppúgy, mint a szovjet tömb, integráns része volt és maradt a világpiacnak – éppenséggel a kapitalista világrend összeomlásának előjele. Máig nem fordították le egyik itt hivatkozott kötetét sem angolra (nemhogy magyarra), de a másodikról használható összefoglalást nyújt: Rasmus Fleischer: „Robert Kurz and the Collapse of Modernity. An introduction”, ›academia.edu‹, ill. recenzálja: Roberto Schwarz: „An Audacious Book”, , utolsó letöltések 2023. 02. 02.}

10 {Ezek bevezetéséről ld. „Az ellenzék tévútja” c. íráshoz fűzött jegyzeteket jelen kötetben. Azért antiegalitáriusok ezek az intézkedések, mert a vagyon és/​vagy jövedelem növelésével egyenesen arányosan növeli a kedvezmény mértékét és csökkenti a terheket, nem pedig – mint a progresszív adózás alapelve szerint – fordítva.}

11 {Ld. Ferge Zsuzsa, Darvas Ágnes: „Civil jelentés a Gyerekesélyekről, 2012–2013” (az Emberi Erőforrások Minisztériuma támogatásával), ›esely.org – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 02. 02. Eszerint 2010–2013 között 29,9-ről 33,5 százalékra nőtt a szegénységben élő magyarok aránya. A sajtóban elterjedt négymilliós szám szakértők szerint csak úgy jön ki, ha egybemossák a mélyszegénység (a létminimum alatt) és a szegénység kategóriáját. Ferge Zsuzsa ezt írja „Vezetői összefoglaló”-jában: „2007 és 2010 között 0–10 százalékkal, 2010 és 2013 közt 10–20 százalékkal nőttek a gyerekszegénységre vonatkozó különböző szegénységi mutatók. Minden egyes esetben rosszabb a gyerekek vagy a gyerekes családok helyzete, mint a többieké. És szinte minden esetben nagyobb a romlás 2010 és 2013 között, mint a közvetlenül a válságot követő években, pedig akkor sem történt semmi a szegények védelmére. […] A szegények helyzetromlása az egyenlőtlenségek növekedése, a gazdagok gazdagodása mellett ment végbe. […] Az egyenlőtlenségek növekedése az állami újraelosztás torzulásával függ össze, amire példa az egykulcsos, de szegényekre is kiterjesztett adó, vagy a családi adókedvezmény, mely a könnyített feltételek ellenére sem éri el (vagy csak részben) a szegényeket. A jövedelmek alacsony szintjének és csökkenésének egyik oka a továbbra is az Európában egyik legalacsonyabb foglalkoztatás. […] A jövedelmek színvonalcsökkenése mellett számos további intézkedés sérti a szegények jogait, méltóságát, és egész életüket. […]” (Uo. 51.)}

12 {A földtörvény (2013. évi CXXII. törvény) „Magyarország vitathatatlanul nemzeti tulajdonát képező föld forgalmazásának, hasznosításának feltételeit” szabályozta. Ángyán József képviselő, agrárállamtitkár ennek a törvénynek az elfogadása elleni tiltakozásból lépett ki (igen emlékezetes módon) a Fidesz–KDNP-frakcióból; indoklása szerint a törvény több ezer hektáros nagybirtokok kialakítására adott lehetőséget, lényegében visszaállította a hűbérúri rendszert. Később úgy fogalmazott, ez a törvény tette lehetővé, hogy „a Fidesz egy szűk csoportja [tartsa] kézben a magyar földek 85 százalékát”. (Ángyán nyilatkozatait összegyűjtve ld. ›blogaszat.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 02.)}

13 {A „fasiszták” megjelölés a Jobbikra vonatkozik, amelynek képviselői – LMP-képviselőkkel közösen – obstrukcióval igyekeztek megakadályozni a földtörvény megszavazását, amit Latorcai János levezető elnök úgy hárított el, hogy a nap végéig kitiltotta a „randalírozókat” az ülésteremből („Balhé a parlamentben, érvénytelennek mondják a földtörvény elfogadását”, ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 02.}

14 {Recep Tayyip Erdoğan török miniszterelnököt 2013 nyarán ellenzéke – korrupciós botrányai mellett – azzal vádolta, hogy a „mélyállamon” (derin devlet) keresztül kormányoz (vagy akár: hogy a mélyállam kormányoz rajta keresztül). A vád a török belpolitikában visszatérő. Magyarországon a „maffiaállam” hipotézisének első megfogalmazója, a „rendkívül intelligens” vádló Magyar Bálint, az SZDSZ egykori elnöke volt. Ld. Magyar polip. A posztkommunista maffiaállam, szerk. Magyar Bálint, Budapest: Noran Libro, 2013. Bírálatát ld. „Az ellenzéket is le kell váltani”, jelen kötetben. Ld. még: Magyar: A magyar maffiaállam anatómiája, Budapest: Noran Libro, 2015. Arról, hogy a honi kritikai nyilvánosságban hogyan konceptualizálják a mélyállamot, ld. a Mérce sorozatát: ›merce.hu‹, 2022, utolsó letöltés 2023. 02. 02.}

15 Guy Debord: A spektákulum társadalma, ford. Erhardt Miklós, Budapest: Open Books, 2022.

16 {Ld. a szerző pár évvel későbbi, átfogó cikkét: Rév István: „Jobb, mint az eredeti. A vadonatúj Budavári Palotáról”, Magyar Narancs, 2015. február 26.}

17 Amint ezt egy jövőre ötvenéves könyv: Herbert Marcuse: Az egydimenziós ember, 1964 [magyarra ford. Józsa Péter, Budapest: Kossuth, 1990] megállapította; magyarul legutóbb Tanyi Attila írt róla fontosat: „A frankfurti iskola és 1968”, Fordulat, 6. szám, 2009. ősz.

18 {Robert Schumann zeneművei.}

Jobb- és baloldali antikapitalizmus

1 {Alain Badiou: „Our contemporary impotence”, Radical Philosophy 181. (Dossier: The Greek Symptom: Debt, Crisis and the Crisis of the Left), 2013. szeptember–október, ›radicalphilosophy.com‹, utolsó letöltés 2023. 07. 28. A francia filozófus a lap felhívásának megfelelve a görög adósságválság (2010–15) kapcsán fejti ki felfogását a kommunista eszméről. Tézisei: a jelenkori társadalmat az árufetisizmus uralja; a szabadság is a fogyasztás és birtoklás szabadsága. Ezzel szemben a kommunista hipotézis úgy szól, „igenis lehetséges olyan társadalom, amelyben olyasmi dominál, amit Marx »szabad társulásnak« nevezett, ahol a termelőmunka kollektivizált, ahol a nagy antiegalitárius szembenállások (a szellemi és kétkezi munka, a város és a vidék, a férfiak és a nők, az irányítás és a munka stb. között) felszámolásra kerülnek, s a mindenkit érintő döntések mindenkire tartoznak. Ebből az egalitárius lehetőségből nem engedhetünk.” A magántulajdon-szerzés szabadságának alternatívája: a közösségi tulajdon szabad társulásai. Bár Badiou, akinek a politikafilozófiája máskülönben államellenes, nem vonja le a végkövetkeztetést, de a gondolatmenet valóban oda vezet, hogy ezeknek a közösségi tulajdonba vett tárgyaknak, termelőeszközöknek, természeti erőforrásoknak (stb.) a végső tulajdonosa, a kollektivizáció irányítója, így aztán a szabadság garanciája: az állam.}

2 {A Párt szerepéről ld. „Marx 1989-ről” (2010), Antitézis, 230–269. Azzal, hogy „minden gazdasági és társadalmi kérdés mintegy filozófiai kérdéssé vált”, vö. „Az értelmiségi mint történelmi probléma”, A túlsó pólus, 7–39, kül. 24. skk., amelynek érvelése szerint a létezett szocializmusokban a szakértelmiségi réteg megteremtését nem csupán a hiperracionális tervező jelleg kívánta meg, hanem a rendszer „transzcendencia-igénye” is, amit mindenekelőtt „a kultúra” (szépművészetek, humaniórák, históriai rekonstrukció, filológia; más szinten a természet- és a műszaki tudomány) volt hivatott kielégíteni.}

3 {Annak történelmi, társaslélektani és filozófiai okairól, hogy miért nem vették célba, vagyis hogy a szocialisták miért érték be polgári célokkal (marxisták miért hátráltak Rousseau-hoz), ld. „Igazság és osztály”, Antitézis, 113–195, kül. 114–149.}

4 {Ehhez ld még: „Emlék és vallomás”, jelen kötetben.}

5 {„Védelmező nincsen felettünk / […] [A] közjó alkotói lettünk [pontosabban: mi, a termelők állítjuk elő a közjót]!”}

6 {A kommunista fordulat kimondásához ld. Lukács György: „Taktika és etika” (1919), Forradalomban. Cikkek, tanulmányok 1918–1919, szerk. Mesterházi Miklós, Magvető, 1987, 124–133; vö. „A kommunizmus erkölcsi alapjai” (1919), uo. 88–92; „Mi az ortodox marxizmus?” (1919, később kibővítve a Történelem és osztálytudatban), uo. 133–142, ill. mindezt vö. a döntés történelemfilozófiai okát kifejtő szöveghellyel a köv. lábjegyzetben.}

7 {Lukács György: „A történelmi materializmus funkcióváltása” (1919), Történelem és osztálytudat, ford. n. f., Budapest: Gondolat, 2023, 317–318.}

8 {A „világerő” kifejezés Bogár Lászlótól. A metaforizáció oda-vissza működik, ld. „A pusztító világerő szerint azokat kell leginkább elpusztítani, akik esetleg[,] fellibbentve a történelmi fátylakat, felhívják a figyelmet arra, hogy miközben mi egymást gyilkolásszuk – »Oszd meg, és uralkodj!« –, a minket közösen pusztító világerő meg jókat röhincsél cinikusan, hiszen akkor tud minket távvezérléssel egymásnak vezetve, mesterséges hisztériákat keltve szembeállítani, egymásra uszítani egyébként természetes testvériségre született társadalmi csoportokat, emberi közösségeket, és miközben azok egymást pusztítják, automatikusan elvégzik azt a piszkos munkát, ami egyébként ennek a pusztító világerőnek a szerepe volna, hiszen akkor lehet igazán kifosztani.” Bogár 2013-as cikkéből idézi Magdalena Marsovszky: „A »zsidó mint a háttérben nevető harmadik«” (2017), ›academia.edu‹. Ld. még Bogár László: A rendszerváltás bukása, Budapest: Kairosz, 2010, 16–18, ahol „több ezer éves pusztító világerő”-ről és „parazitá”-ról esik szó, amelyek nyilvánvalóan a „zsidó” fedőnevei. Vö. későbbi cikkével: Uő: „Fejetlenség”, Magyar Hírlap, 2015. június 1., ›magyarhirlap.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 28., ahol – jelen esszé érvelésébe ugyancsak tökéletesen illeszkedve – történetesen Tamás Gáspár Miklós válságdiagnózisát támadja azzal, hogy illegitim, ugyanis „éppen [az] általa is militánsan képviselt, az önmaga létezését is tagadó, létezésének feltételezését pedig büntetőjogilag is szankcionáló (tehát nem csak »becsületes« és »türelmes«, de »bátor« és »jellemes«) pusztító világerő találta volna ki, gyártotta volna le, és üzemeltetné ma is ezt a világpolitikának nevezett undorító katyvaszt. […] ez a »fejetlenség« [amiről a Bogár által támadott diagnózis szól] pontosan annak a folyamatnak a következménye, amelynek lényege, hogy ez az általa is képviselt »nem létező világerő« (nevezzük globális történelmi SZDSZ-nek) szellemi értelemben már sok ezer évvel ezelőtt a szó szoros értelmében »lefejezte« a világot. Vagyis az első, általa konstruált[,] »csinált« forradalmi hullámmal egyszer s mindenkorra likvidálta azokat a szellemi erőket, amelyek a szakralitás rendjének fenntartói voltak.” Nyilvánvaló, hogy a „globális történelmi SZDSZ” (itt is) a „zsidóság”-ot rejtjelezi.}

9 {Ld. legrészletesebben: „Egyszerű és nagyszerű kapitalizmus” (2007), Antitézis, 71–113.}

10 {Karl Kautsky: „Das »Kapital« von Rodbertus”, Die Neue Zeit, II, 1884. Vö. Kautsky további cikkeivel az „államszocializmus” kilátástalanságáról és az állam eltörlésének szükségességéről: ›marxists.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 03. Álláspontjának történelmi kidolgozását ld. Kautsky Károly: Nemzeti állam imperialista állam és államszövetség, ford. Weltner Jakab, Budapest: Népszava Könyvkereskedés, 1915. Kautsky, Johann Karl Rodbertus (szocialista közgazdász, képviselő) és Georg von Vollmar (szociáldemokrata politikus) vitájáról ld. Vernon L. Lidtke: „German Social Democracy and German State Socialism, 1876–1884”, International Review of Social History, Vol. 9, No. 2 (1964).}

11 {Az első összetétel a Freud által hitelesített angol, a második az eredeti német fogalompár. Magyarul a kurrens Freud-fordításokban: „én” és „ösztönén”; a fogalmakat bevezető Freud-tanulmány, a Das Ich und das Es (1923) klasszikus fordításában: Az ősvalami és az én, ford. Hollós István, Dukes Géza, Budapest: Hatágú Síp Alapítvány, 1991.}

12 {Ld. főleg: Theodor W. Adorno, Max Horkheimer: A felvilágosodás dialektikája (1944), ford. Mesterházi Miklós é. m., Budapest: Atlantisz, 2020.}

13 {Die Neue Menschheit. Biopolitische Utopien in Russland zu Beginn des 20. Jahrhunderts, Boris Groys, Michael Hagemeister, Anne von der Heiden (Hrsg.), Dagmar Kassek (Übs.), Frankfurt am Main: Suhrkamp, 2005. Újabb hasonló gyűjteményes kiadvány angolul: Russian Cosmism, ed. Boris Groys, Cambridge (Massachusetts): MIT Press, 2022, Nyikolaj Fjodorov, Alexander Csizsevszkij, Alekszandr Szvjatogor és mások írásaival.}

14 {Ld. Alekszandr Szvjatogor: „Biokozmikus poétika”, Alekszandr Jaroszlavszkij: „A biokozmikus maximalizmus”, Új ég és új föld. Irodalmi élet Szovjet-Oroszországban 1917–1932. Válogatás a korszak irodalmi kiáltványaiból és irodalompolitikai dokumentumaiból, szerk. n. f., Budapest: Európa, 1987.}

15 {Ld. Alfred Sohn-Rethel: Intellectual and Manual Labour. A Critique of Epistemology, New Jersey: Humanities Press, 1978.}

16 Vö. Giorgio Agamben: Homo sacer. Il potere sovrano e la nuda vita, Macerata: Quodlibet, 1995.

17 Isaac Deutscher: The Unfinished Revolution. Russia, 1917–1967, Oxford University Press, 1969.

18 Theodor W. Adorno: Negative Dialektik, Frankfurt am Main: Suhrkamp, 1966.

Az ellenzéket is le kell váltani

1 {Az „ellenzéki összefogás” („baloldali összefogás”, később „Kormányváltás”) 5 párt részvételével (MSZP, DK, Együtt, Liberálisok, Párbeszéd) néhány nappal jelen cikk megjelenése után, 2014. január 14-én köttetett, miniszterelnök-jelöltje Mesterházy Attila, az MSZP elnöke volt, deklarált célja „a Fidesz leváltása” a 2014-es országgyűlési választásokon. Az „összefogást” több éves ellenzéki közös gondolkodás előzte, többnyire sürgette meg, elsősorban az Élet és Irodalom, a Magyar Narancs, a HVG és a galamus.hu lapjain.}

2 {Magyar polip. A posztkommunista maffiaállam, szerk. Magyar Bálint, Budapest: Noral Libro, 2013.}

3 {Quintilianustól eredő mondás, átvitt jelentése: hamis etimológiai magyarázat hangalaki egyezés (vagy egyéb hasonlóság) alapján. (Tükörfordításban: „az erdőt (lucus) visszavezetni arra, hogy nem világít (lucendo), a kutyát (canis) visszavezetni arra, hogy nem énekel (canendo)”.)}

4 {A pomescsik III. Iván orosz cár (1440–1505) katonai szolgálatért cserébe földhöz juttatott hűbéri nemessége; az opricsnyik IV. (Rettegett) Iván (1530–1584) által létrehozott politikai rendőrség tagja, s mint ilyen, új nemesség a bojárok (a katonai méltóságokat betöltő, nagybirtokos arisztokrácia) hatalmának az ellensúlyozására.}

5 {Gyurcsány Ferenc szocialista miniszterelnök (2004–2009).}

6 {A Fidesz–KDNP rögtön 2010-es választási győzelme után, már júniusban módosította az Alkotmányba még Horn Gyula szocialista miniszterelnök által betoldott, az új alkotmány megalkotására vonatkozó négyötödös szabályt, azt a joghézagot használva ki, hogy az alkotmány módosításához elég a kétharmados többség, márpedig a négyötödös szabály is az Alkotmány része volt, azt nem védte külön a négyötödös többség általa előírt kritériuma. („Kivették az alkotmányból a Horn Gyula négyötödös szabályát”, Világgazdaság, 2010. június 14., ›vg.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 28.)}

7 {1990-ben komoly parlamenti vita folyt arról, hogy a Kossuth-címert vagy a koronával megtoldott korábbi „kiscímert” használja-e az ország. A szimbolikus kérdés úgy szólt, hogy a forradalmi-demokratikus hagyományhoz (az első és második Magyar Köztársaság, illetve 1956 címeréhez) vagy az ezeréves államisághoz kapcsolódjon-e az új magyar demokrácia, a harmadik Köztársaság. Az országgyűlési többség a kormányzó MDF vezetésével 1990. július 3-án a koronás címer mellett döntött.}

8 {A parlament 2013. novemberben eltörölte az előzetes letartóztatás időtartamának – addig négyéves – felső korlátját a kiemelkedő súlyú, legalább tizenöt évig terjedő vagy életfogytig tartó szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekményeknél. („Megszűnik az előzetes felső határa”, Jogászvilág, 2013. november 12, ›jogaszvilag.hu‹.) Miután az alapvető jogok biztosa 2015-ben (!) utólagos normakontrollra nyújtotta be a rendelkezést, az Alkotmánybíróság 2021-ben (!) Alaptörvény-ellenesnek nyilvánította, megállapítva, hogy sérti a jogállamiságot és a személyi szabadsághoz fűződő jogot. („Az Alkotmánybíróság válasza a korlátlan letartóztatásra”, Arsboni, 2022. január 21., ›arsboni.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 28.)}

9 Vö. minderről: Jacques Rancière: Le Philosophe et ses pauvres (1983), Paris: Flammarion, 2007, Jacques Rancière: La Haine de la démocratie, Paris: La fabrique, 2005; vö. még: Étienne Balibar: La Crainte des masses, Paris: Galilée, 1997.

10 {Ld. korábbról: Tamás Gáspár Miklós „Populizmus és elitizmus”, Élet és irodalom, XLIX. évfolyam 51. szám, 2005. december 23. Más fénytörésben:Uő: „Új helyzet Magyarországon”, hvg.hu, 2014. november. 17., ›hvg.hu‹. Később: Uő: „Populizmus nincs”, hvg.hu, 2016. január 6., ›hvg.hu‹; legkifejtettebben: Uő: „The mystery of ‘populism’ finally unveiled”, OpenDemocracy, 2017. február 24., ›opendemocracy.net‹, utolsó letöltések 2023. 02. 04.}

11 {Ezekről ld. „Az ellenzék tévútja”, jelen kötetben.}

12 {A Fidesz–KDNP 2011-ben vezette be a népegészségügyi termékadót („chipsadó” üdítőitalra, energiaitalra, előre csomagolt cukrozott készítményekre, sós snackra és ételízesítőkre), 2012-ben a távközlési adót és a pénzügyi tranzakciós illetéket, ill. az élelmiszerlánc-felügyeleti díjat („Tesco-díj”, 2014-ben pedig (már az újabb választási győzelem után) dohányadót is bevezettek és emelték a korábbi „sarcokat”. A vállalati szféra az összes intézkedést diszkriminatívnak tartották; zömük nem csupán propagandisztikus és „népjóléti” intézkedés volt, hanem a külföldi szereplők kiszorítását szolgálta. A stratégia a nyugati lapoknak is feltűnt. („Magyar Tesco-adót emlegetnek külföldön”, Portfolio, 2014. november 19., ›portfolio.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 28.) A külföldi cégek célzatos adóztatása és üldözése a 2014. őszi kitiltási botrányokban is szerepet játszott, ld. jelen írás alábbi jegyzetét.}

13 {2012. évi I. törvény (január 6.) a munka törvénykönyvéről, amely 2013. január 1-vel lépett érvénybe. Ld. „Munka Törvénykönyve: 2013. január 1-től hatályba lépő változások”, a VKDSZ közleménye, ›vkdszsz.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 28. A fő bírálat a munkások szervezkedési- és sztrájkjogának korlátozásával volt kapcsolatos, de olyan furcsa elemeket is kritizálhattak, mint pl. hogy a dolgozókat lehetségessé vált távollétükben (SMS-ben vagy e-mailben) kirúgni.}

14 {A 2012-es Nemzeti alaptanterv (NAT) a közismereti tárgyak kárára növelte a testnevelés óraszámát (kötelezővé téve a mindennapos testnevelést az általános- és középiskolákban).}

15 {A második Orbán-kormány még csak a gázüzletágban volt igazán aktív. Legnagyobb horderejű akvizíciójuk a MOL Nyrt.-részvények 21,2 százalékénak a 2011. májusi megvásárlása volt az orosz Szurgutnyeftyegaztól 498,3 milliárd forintért (1,88 milliárd euró). 2013-ban kezdődtek az E.ON Áramszolgáltató Kft. megvásárlásáról szóló, hosszan húzódó üzleti, tehát a nyilvánosságtól elzárt tárgyalások. Ezekben már kulcsszerepet játszott az állami tulajdonban lévő MVM Energetika Zrt. (jogelődje az 1963-ban alapított Magyar Villamos Művek Tröszt) és az általa irányított, „elismert vállalatcsoport” besorolású MVM csoport. Ez egy versenypiaci körülmények között működő, ún. vertikálisan integrált társaság. Vezetősége nem demokratikusan választott, de az Energiaügyi Minisztériumnak alárendelt (néhány vezetőségi tag államtitkári ranggal is bír), külső szakértők szerint minimális a vállalatvezetés önállósága; azonban nem az állam, hanem a kormány szabja meg az irányt (noha az energiaszektor magas koncentrációja az egész régióban jellemző, vagyis ez nem magyar különlegesség, a legfőbb szolgáltató teljes alárendeltsége a kormánynak mégis ritka). Maga az MVM azonban kénytelen piaci vállalatként működni és profitot termelni (és mint ilyen, egyébként az egyik legnyereségesebb hazai cég), már csak azért is, mert a villamosenergia és a földgáz világpiacán kell kereskednie. (Habár energiaszektor magas koncentrációja az egész régióban jellemző, ez nem magyar különlegesség.) Az MVM cégcsoporton keresztül igyekezett tehát az állam tulajdonhoz jutni a ’10-es évek folyamán az E.ON-ban, és rajtuk keresztül vették meg 2013-ban – többek között – a Magyar Földgázkereskedő Zrt.-t és a Magyar Földgáztároló Zrt.-t. De a villamosenergia- és földgáz-szolgáltatás teljes államosítását csak a harmadik-negyedik Orbán-kormány vitte véghez: miután ugyancsak az MVM-n keresztül többek között megvették 2017-18-ban a DÉMÁSZ Áramhálózati Kft.-t és az Égáz-Dégáz Földgázhálózati Zrt.-t, 2020-ban pedig a Mátrai Erőművet (emellett csehországi érdekeltségeket is szereztek), előbb ugyanez a cégcsoport 25 százalékos részesedést szerzett az E.ON-ban, aztán 2022 tavaszán (miután Oroszország megtámadta Ukrajnát, és a szállítási vezetékek háborús övezetbe kerülésével és a gázárak megugrásával veszélyben kezdett forogni – majd fenntarthatatlanná is vált – a rezsicsökkentés) végül megvásárolta a német multinacionális cég magyarországi leányvállalatának áramszolgáltató (termelő) részének 100 százalékos tulajdonrészét (az elosztó rész maradt az E.ON Hungária Zrt. kezében); így vált 2022. április 4-től az MVM „a hazai egyetemes földgáz- és villamosenergia-szolgáltatás lakossági felhasználóinak elsődleges partnerévé”, ahogy eufemisztikusan az egyik kormánypárti lap megfogalmazta azt, hogy végbement az energiaszektor voltaképp teljes államosítása, ld. „Még tavasszal megveszi az állam az E.ON Áramszolgáltatót”, Index, 2022. február 24., ›index.hu‹; ld. még: MVM, „Történeti áttekintés”, ›mvm.hu‹. Emellett azonban az MVM a legnagyobb hazai energiatermelő is. A csoport egységei 2021-ben az országos villamosenergia-termelés 59,4 százalékát adták, ugyanis a kezükben van a Paksi Atomerőmű Zrt. is, ill. a második legnagyobb termelőüzemük, mint már szóbakerült, a Mátrai Erőmű (lignittüzelés); emellett megújuló energiát is előállítanak (naperőművek), stb. Az MVM-nek részben a villamosenergia-nagykereskedelem, az energiaimport és -export az alapvető tevékenysége, ugyanakkor azonban az energiaszállítás nem az ő feladata. Ugyanis amellett, hogy egyes erőművektől és a piacról valóban vásárol villamosenergiát (tehát importál), ill. saját érdekeltségei maguk is termelnek (és ezeket az MVM eladja, exportálja), magát az áramhálózat fenntartását, tehát a voltaképpeni villamosenergia-szállítást egy másik vállalat, a Magyar Villamosenergia-ipari Rendszerirányító Zrt. (MAVIR) végzi, míg az MVM – tehát – előállít és elad. Ezért sem – és a piaci versenyhelyzet, a világpiac puszta megléte miatt sem – lehet teljes az energiaszolgáltatás államosítása, ahogy színtisztán állami árszabályozás sem lehetséges. (Ilyesmi csak teljesen önfenntartó állam esetében volna elképzelhető; de a „szocializmus egy országban” már a Szovjetunióra sem volt igaz, hiszen a KGST ennek fenntartását is nemzetközivé tette.) Az MVM és a MAVIR elválasztására azért is van szükség, mert így kívánja az EU-s szabályozás, amely szerint a termelést és az infrastruktúra-fenntartást külön kell választani, de logisztikailag is így indokolt, hiszen termelés, szolgáltatás és értékesítés rendszere igen kiterjedt, soktényezős, transznacionális, számos helyi, regionális szolgáltatóval és kereskedővel, akiket itt meg sem említettünk (Alteo, MFT Energy). Nem mellesleg ugyanez az EU-s felosztás érvényesült az E.ON részleges megvásárlásakor, amelynek a termelő részlege tehát 2022 óta a cégcsoport része, az energiát közvetlenül ipari és háztartási fogyasztók, valamint helyi (dunántúli) elosztótársaságok számára értékesítő vállalata, az E.ON Hungária azonban továbbra is a nemzetközi E.ON-csoport tagjaként, az államtól függetlenül működik Magyarországon. (Ld. még az MVM Wikipédia-oldalán a cégcsoport energiaszolgáltató tagjainak a listáját; ez az oldal azonban nem tünteti fel a cégcsoport földgáz-szolgáltatással foglalkozó tagjait, ami azért különös, mert az MVM Next Energiakereskedelmi Zrt. az egyetemes földgázszolgáltató, és övék az MVM Oroszlányi Távhőtermelő és Szolgáltató Zrt., MVM Főgáz Földgázhálózati Kft., a már említett Égáz-Dégáz stb. is, ld. ›mvmhalozat.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 28.)}

16 {A budapesti Műegyetem (BME) előtti 2013. október 23-i ellenzéki demonstrációra a 2014-es választásokra szövetkező MSZP és Együtt–PM az „összefogásból” akkor még úgy tűnt, hogy kimaradó, később mégis bevett pártokat is meghívott, így felszólalt a Demokratikus Koalíció képviseletében Gyurcsány Ferenc, a Liberálisok elnökeként Fodor Gábor, valamint a „jobbközép-konzervatív erőket” a Modern Magyarország Mozgalom élén vezető Bokros Lajos is. Utóbbi nevezte „újkommunista pártnak” a Fideszt, és „az ’50-es évekhez” hasonlította a közállapotokat. A médiákban elterjedt korabeli kifejezéssel az utóbbi három fölszólaló „meghekkelte” az MSZP és az Együtt–PM eseményét.}

17 {Benito Mussolini a húszas években fiskális, monetáris, ipari és szociális megszorításokat hirdetett, visszavágta a jóléti kiadásokat, leépítette a közhivatalnoki réteget, növelte a fogyasztási adót (ami ugyancsak – mindig – a szegényebbeket érinti súlyosabban), megszüntette az örökösödési adót, emelte a jegybanki alapkamatot, nagyban privatizált, valamint munka- és sztrájkellenes törvényeket hozott, védve a korporatív magántulajdont. A munka terhei nőttek („mindannyiunknak áldozatokat kell hoznunk a nemzetgazdaságért”), a tőkés profitmaximalizálás előtti akadályok elhárultak. Mussolinit erősen befolyásolta a „tiszta ökonómia” (pure economics) korabeli paradigmája (a mai neoklasszikus elméletek előzménye), amely korlátozni kívánta az Országgyűlés (a demokratikusan választott törvényhozás) hatalmát a kormány (a végrehajtói hatalom) javára, a „hatékonyabb” kormányzás érdekében; ez dióhéjban a húszas évek olasz autoritarizmusa, és ezt ünnepelték később liberális antifasiszta hősök, mint pl. Luigi Einaudi közgazdász, a demokratikus Olaszország majdani elnöke (1948–1955), ezt csodálta Winston Churchill. „At a time when most Italian citizens were demanding major social changes, austerity required fascism”, fogalmaz a korszak kutatója, Clara E. Mattei: „When Liberals Fell in Love With Benito Mussolini”, Jacobin, 2022. október, ›jacobin.com‹, utolsó letöltés 2023. 07. 29.}

18 Vö. „Jobb- és baloldali antikapitalizmus” {jelen kötetben}.

19 Vö. „Nacionalizmus kontra etnicizmus” (Magyar Narancs, 2013) {Világvége III., előkészítés alatt}.

20 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Euroatlanti üdvözlettel”, hvg.hu, 2013. november 28., ›hvg.hu‹. {Utolsó letöltés 2023. 02. 04. A szatirikus cikk apropója az amerikai Colleen Bell „szappanopera-producer” magyarországi nagyköveti kinevezése, illetve David Cameron brit miniszterelnök Kelet-Európa-ellenes kijelentései.}

21 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Ausztrozombi & eurozombi”, hvg.hu, 2013. október 1. ›hvg.hu‹, {Utolsó letöltés 2023. 02. 04. A cikk apropója Angela Merkel német kancellár – a „barátságos zombi” – újraválasztása feletti öröm a magyar ellenzék körében, illetve a Heinz-Christian Strache, „a mérsékelten neonáci FPÖ” vezérének az ausztriai parlamenti választásokon aratott sikereit övező csönd ugyanott.}

22 {Ady Endre: Egy párisi hajnalon (1904)}

23 Vö. Ugo Mattei: Contro riforme, Torino: Einaudi, 2013.

24 {Erről ld. a „Mi lesz a választások után?” vonatkozó lábjegyzetét jelen kötetben.}

25 {Utalás Lukács mondására (amely egy brit szállóige parafrázisa): „Right or wrong, my Party”, Lukács György: Utam Marxhoz II., Budapest: Magvető, 1971, 302.}

26 {Balázs Gábornak, a Rednews főszerkesztőjének a vonatkozó írásait ld. ›rednews.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 04.}

27 {Andor László, az EU foglalkoztatási és szociális ügyekért felelős biztosa (2010–14), 2013-ban jogi eljárást indított a több százezer Nagy-Britanniában élő és dolgozó EU-s bevándorló szociális juttatásainak megkurtítása, a segélyekhez való hozzáférés szigorítása, valamint a munkavállalók számának – tehát az EU-n belüli mobilitásnak – a tervezett korlátozása ellen. Az ügy hónapokon keresztül húzódott, s végérvényesen voltaképp csak a Brexit (2020) zárta le (vagy indította újra más keretek között).}

28 {A felcsúti Pancho Arénát 2014-ben adták át; tervezését Makovecz Imre kezdte el, 2011-es halála után Dobrosi Tamás fejezte be. A 3500 férőhelyes stadionban kétszer annyi az ülőhely, mint amekkora a falu lakossága.}

29 {Utalás a nemzeti dohányboltokra, amelyekben a 2013 óta az állami tevékenységek közé sorolt dohánytermék-kiskereskedelem a vonatkozó szabályok alapján, engedéllyel, kizárólag végezhető.}

30 {Jelen esszét követően, 2014 végén derült ki, hogy az amerikai nagykövetség 2012 februárjától kezdve jelezte az Orbán-kormány felé a korrupcióval kapcsolatos aggályait, érdemi válasz nélkül. 2013. október és december között többször konzultáltak a Nemzeti Adó- és Vámhivatal (NAV) Bűnügyi Igazgatóságával, ekkor már célzatosan a nemzeti trafikok létrehozása, illetve a koncessziók szétosztásának átláthatatlansága, valamint a (mezőgazdasági) áfacsalások miatt. Utóbbit az amerikai kormány felé egy amerikai cég – a kiszivárgott információk szerint az étolajakat gyártó Bunge multivállalat – jelezte, amelynek jelentős bevételkiesést okozott, hogy az áfacsalásból hasznot húzó magyar konkurensei áron alul kínálhatják termékeiket. Az amerikai vészjelzésekkel egyidőben robbantott ki Horváth András ex-adóellenőr is egy adózással kapcsolatos botrányt, nyilvánosságra hozva olyan dokumentumokat, amelyek igazolták, hogy a NAV előnyökben és kivételes bánásmódban részesít egy jól körülhatárolható adózói kört (jellemzően kiskereskedelmi élelmiszerláncokat és azok beszállítóit). A két botrány összeért, és mivel a magyar kormány 2014-ben sem erőltette meg magát, az amerikaiak ez év októberében (fél évvel a magyar választások után) elnöki proklamációval kitiltottak hat, ekkor még meg nem nevezett magyar köztisztviselőt (köztük a NAV vezetőjét, Vida Ildikót) az Egyesült Államokból. Mivel a beutazási jog felfüggesztése nem büntetőjogi eset, az amerikaiak nem emeltek vádat; az ügy 2015 végére elhalt – még Vida Ildikót sem mentették fel, hanem maga nyújtotta be a lemondását 2015. május 20-án. A kataklizma tehát elmaradt.}

31 {Utalás a 2013. november 21-én Kijev főterén, a Majdanon kezdődött ukrajnai lázadásra, ami azután tört ki, hogy kiderült, Viktor Janukovics visszalépett az EU társulási szerződésétől, ehelyett inkább Vlagyimir Putyin orosz elnök felé téve lépéseket. Az EU-barát erők eltávolították Janukovicsot és új választásokat írattak ki. Ennek az ukrán politikában beállt, egyértelműen nyugati fordulatnak a folyományaként tört ki 2014. márciusban a kelet-ukrajnai háború a Donecki és a Luhanszki területen a helyi, kormányellenes szeparatisták és szövetségeseik vagy felbujtóik, orosz paramilitáris alakulatok, valamint a kormányerők között. Csak 2015-ben kötöttek tűzszünetet (minszki jegyzőkönyv vagy Minszk II.), aminek a folyományaként részleges autonómiát kaptak a nemzetközileg el nem ismert, de facto működő szakadár államok, a Donyecki Népköztársaság és a Luganszki Népköztársaság; de a harcok a következő években is folytatódtak. – 2013 végén, 2014 elején Romániában és Bulgáriában is rendszeressé váltak a kormányellenes tüntetések.}

Emlék és vallomás

1 {Ld. pl. „Magyar út a semmibe” (2002), Világvége I., 101–118. „A rendszerváltás – amint tavaly előtti és tavalyi cikkeim bizonyítják – szerintem is megbukott a gazdasági, társadalmi, kulturális és legitimációs válság következtében. Az új demokráciának ma már csak külső és külsődleges formái állanak fönn; belső tartalmuk szétmállott, szétporladt.” Uo. 114. Vö. „A középosztály lázadása” (2002), „Ellenforradalmaink” (2002), uo. 74–81, 87–101.}

2 {Sinkó Ervin: Szemben a bíróval (1935), Budapest: Gondolat, 1977.}

3 {Az esszé írásakor, 2014. március elején robbant ki a kelet-ukrajnai háború („War in Donbas”), miután március 1–6. között oroszpárti szeparatisták elfoglalták a donyecki államhivatalt, majd összecsaptak az ukrán karhatalommal. (Az előzményekről ld. az előző írás vonatkozó lábjegyzetét.) Luhanszkban áprilisban törtek ki az első harcok, és mindkét területen hamar eszkalálódtak. A franciák és a németek (François Hollande, Angela Merkel) által tető alá hozott 2015. februári minszki jegyzőkönyv elrendelte tűzszünet a következő években voltaképp hatástalan maradt, ráadásul tétován elismerte a Donyecki Népköztársaság és a Luganszki Népköztársaság autonómiáját, 2015 végére halasztva az orosz–ukrán határ kijevi ellenőrzésének visszanyerését a szakadároktól, ami pedig – a Donbász polgárháborús övezetté alakulása és az erős orosz paramilitáris jelenlét miatt – sosem történt meg. A döntő fordulat akkor állt be, amikor 2022. február 21-én Moszkva elismerte a független Donyecki és Luganszki Népköztársaságot, majd február 24-én – a szakadár államok védelmére hivatkozva, ám hadüzenet nélkül – megtámadta Ukrajnát.}

A kezdet és a vég

1 Itt most az egyszerűség kedvéért figyelmen kívül hagyjuk az óbaloldal – helyenként és időnként nem értéktelen – munkásságát. Úgyszintén figyelmen kívül hagyjuk most a szívünkhöz egyébiránt közel álló szektákat.

2 Vö. „Az ellenzéket is le kell váltani” {jelen kötetben}.

3 {A 2014. április 6-i magyarországi országgyűlési választás a Fidesz–KDNP (újabb) kétharmados győzelmét hozta (44,9 százalék); Orbán Viktor felhatalmazást kapott harmadik kormánya megalakítására. Az ellenzéki összefogás („Kormányváltók”), amelyet végül az MSZP, az Együtt, a Demokratikus Koalíció (DK), a Párbeszéd Magyarországért – a Zöldek Pártja (PM) és a Magyar Liberális Párt (MLP) alkotott, 25,6 százalékot szerzett; ahogy 2010-ben, ’14-ben is a Jobbik lett a harmadik (20 százalék), annak ellenére, hogy ekkor indult el az ún. néppártosodás útján (de külön-külön az összes többi ellenzéki pártnál, így a legerősebb MSZP-nél is több szavazatot szerzett). Mellettük még az LMP alakíthatott frakciót a parlamentben (5,3 százalék). A 2011-es választási törvény jegyében ez volt az első egyfordulós választás a rendszerváltás utáni Magyarországon. A Fidesz–KDNP sikeréhez nagyban hozzájárultak a „töredékszavazatok” (az elv szerint azok a szavazatok is hozzáadódtak a listásokhoz, amelyek „feleslegessé” váltak az egyéni választókerületben, akár azért, mert nem értek mandátumot [a vesztesre adott szavazatok], akár pedig [és ez volt az újdonság] úgy, mint az egyéni győztesnek a másodikhoz képesti szavazattöbblete. Becslések szerint ez legalább 5 listás mandátumot hozott a Fidesz–KDNP-nek, amely számos kistelepülésen nagy arányban nyert. Hála annak, hogy már csak 500 ajánlólevél kellett az egyéni induláshoz, ill. annak, hogy a pártfinanszírozás újdonsült nagyvonalúságával az új választási törvény anyagilag vonzóvá tette a pártalapítást, ezen a választáson jelentek meg először a „kamupártok”, amelyek a becslések szerint szintén számos szavazatot vontak el a balliberális ellenzéktől, gyakran úgy, hogy hozzájuk hasonló néven indultak (pl. „ÖSSZEFOGÁS”, „Együtt 2014 Párt”). A választások után Mesterházy Attila, a Kormányváltók listavezetője ekkor még nem, de a május végi Európai Parlament-választás után lemondott az minden tisztségéről, így frakcióvezető sem lett a 2014–18-as magyar Országgyűlésben. Helyette Tóbiás József (2014–16), majd Tóth Bertalan (2016–18) vezette az összefogott ellenzék frakcióját (a DK, az Együtt és a PM hiába szeretett volna önálló frakciót alakítani, mivel külön-külön nem érték el az öt százalékos küszöböt, a választási törvény értelmében kénytelenek voltak az egész ciklus alatt együtt maradni választási szövetségeseikkel.}

4 Mint a régi demokratikus ellenzék tagjának („disszidensnek”) keserű elismernem, hogy valószínűleg a mélyen utált Kádár-rendszer idejére esett a modern Magyarország egyetlen aranykora, gazdasági, népjóléti, társadalomszerkezeti, életformabeli és kulturális tekintetben egyaránt. Az általunk – kezdetben egyedül általunk – kezdeményezett „rendszerváltás” nem állította meg, hanem fölgyorsította és betetőzte a hanyatlást. A várt megújulás, újjászületés nem következett be, folytatódott a dekadencia. A „demokratikus” díszletek között nőtt az egyenlőtlenség, fokozódott a kizsákmányolás, szociális kollapszus következett be, és mára még a szívünknek oly kedves kulturális pluralizmus és véleményszabadság is végzetesen elkorhadt. Arról, hogy a mai rezsim mennyiben tekinthető még részben szabadelvű-alkotmányos demokráciának, ld. ez utóbbi – bízvást klasszikusnak tekinthető – leírását: Kis János: „Liberális demokrácia. A kompromisszum-tézis ellen”, Cselekvéselmélet és társadalomkutatás. In memoriam Csontos László, szerk. Gál Róbert Iván, Szántó Zoltán, Budapest: Közgazdasági Szemle Alapítvány, 2003, 156–192. (Ennek a szövegnek más verziói is megjelentek.) {A végső változat, amely a szerző eredetileg 2000-es tanulmányán alapul: Kis János: „Liberális demokrácia. A kompromisszum-tézis ellen”, Alkotmányos demokrácia, Budapest: Kalligram, 2019. A kompromisszum-tézis szerint semmilyen politikai rendszer nem lehet egyszerre tisztán liberális és demokratikus is, a demokrácia ugyanis a többség uralma, a liberalizmus azonban minden egyén szabadságát tünteti ki, így a két elv szükségképpen ütközni fog. (A tézis eredeti kifejtése: Isaiah Berlin: „A szabadság két fogalma”, Négy esszé a szabadságról, Budapest: Európa, 1990.) Kis János a „pozitív szabadság” fogalmának újradefiniálásával ássa alá a tézist.}

5 {A 2014. május 23-i európai parlamenti választásokon a Fidesz–KDNP 57,14 százalékot ért el; mivel az ellenzéki pártok külön indultak, itt a Jobbik lett a második (14,6%), az MSZP a harmadik (11%), a DK hasonló eredménnyel a negyedik (9,75%), így mindkét párt két mandátumot szerzett, az Együtt–PM és az LMP pedig egyet-egyet.}

6 {A miniszterelnök így fogalmazott beiktatásakor: „[A békés gyarapodáshoz,] Tisztelt Ház, erő kell, mert a békét csak az erős adhatja meg, békét csak az erős teremthet, de, tisztelt Hölgyeim és Uraim, a béke nem egyenlő a háború hiányával. A béke sokkal inkább az igazság gyümölcse. Az igazságosság pedig abban áll, hogy mindenkinek meg kell kapnia azt, ami megilleti, és meg kell tennie azt, ami tőle elvárható. Megkapnia, ami megilleti, és megtennie, ami tőle elvárható életállapotának megfelelően, és mindeközben az igazságosság vagy ennek hiánya nem lehet hivatkozás az életállapotunkból fakadó kötelességeink alóli felmentésre. 30 év politikai tapasztalata alapján az a meggyőződés alakult ki bennem, hogy az igazságosságnak ez a kiegyensúlyozott és árnyalt felfogása teremt olyan országot, amelyben békesség uralkodik, amelynek alaphangja a derű, és amely képes a világ más országaival versenyképes gazdasági teljesítményt nyújtani.” Orbán Viktor beszéde a miniszterelnöki eskütételét követően, 2014. május 12. ›2010-2014.kormany.hu‹. Ld. még pár hónappal későbbi, nemzetközileg elhíresült tusványosi beszédét, amely bejelenti az „illiberális állam” és a „munkaalapú társadalom” létrehozását: „A liberális társadalomszervezés kiindulópontja a két ember közötti viszony tekintetében arra a gondolatra épül, hogy mindent szabad megcselekednünk, ami a másik szabadságát nem sérti. Erre a gondolati, eszmei kiindulópontra épült föl a 2010-et megelőző húszévnyi magyar világ – elfogadva egyébként a Nyugat-Európában általános elvet. Azonban húsz év kellett ahhoz, hogy Magyarországon meg tudjuk fogalmazni azt a problémát, hogy ez egy intellektuálisan ugyan rendkívül vonzó gondolat, de nem világos, hogy ki fogja megmondani, hogy mikortól sérti valami az én szabadságomat. És miután ez nem magától adódik, ezért ezt valakinek meg kell határoznia, el kell döntenie. És miután senkit nem jelöltünk ki arra, hogy ezt eldöntse, ezért folyamatosan, a mindennapi életben azt tapasztaltuk, hogy az erősebb döntötte el. Folyamatosan azt éreztük, hogy aki gyengébb, azt letapossák. Nem valami elvont igazságosság elve szerint dőlnek el az egymás kölcsönös szabadságának elismeréséből fakadó konfliktusok, hanem az történik, hogy mindig az erősebbnek van igaza. Mindig az erősebb szomszéd mondja meg, hogy hol a kocsibejáró, mindig az erősebb, a bank mondja meg, hogy mennyi a hitel kamata, ha kell, menetközben változtatja […]. Erre javasoljuk mi azt, és megpróbáljuk a magyar államéletet arra a gondolatra építeni, hogy ne […] az legyen a magyar társadalom szervezőelve, hogy mindent szabad, ami más szabadságát nem sérti, hanem legyen az, hogy amit nem akarsz, hogy veled cselekedjenek, te se tedd azt másokkal.” Ezután pontokba szedi, mi mindenre nem volt képes „a liberális demokrácia” (a nemzeti érdek szolgálatára; a nemzeti érdek elgondolására; a külhonban élő magyarok összekötésére; a közösségi vagyon megvédelmezésére, a nemzeti önfenntartásra; a magyar közösség versenyképessé tételére; közösséggé tenni a magyar nemzetet ahelyett, hogy puszta egyének halmaza lenne), majd kifejti, miben áll majd az építendő „illiberális állam” „sajátos, nemzeti megközelítése”. Orbán Viktor beszéde Tusnádfürdőn, 2014. július 26., ›mandiner.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 29., kiemelések tőlem.}

7 A „kivétel” és a „döntés” (no meg a „szükségállapot”) Carl Schmitt-i fogalmait már Walter Benjamin eltérítette balra. Ld. erről: Giorgio Agamben: State of Exception, transl. Kevin Attell, Chicago/​London: The University of Chicago Press, 2005, kül. az 1. és a 6. fejezet, 6–31. 74–88. {magyarul olvasható a Schmitt és Benjamin kivételes állapot-fogalmát összeolvasó 4. fejezet, uo. 52–64, ld. Agamben:„ Gigászok harca egy üresség fölött” [„Gigantomachia intorno a un vuoto”], ford. Draskóczy Eszter, Kovács Mária, ›etal.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 29.}; Agamben: „The Messiah and the Sovereign: The Problem of Law in Walter Benjamin” [1992], Potentialities. Collected Essays in Philosophy, transl., ed., intr. Daniel Heller-Roazen, Stanford CA: Stanford University Press, 1999, 160–174. Vö. még: Agamben: Remnants of Auschwitz: The Witness and the Archive, transl. Daniel Heller-Roazen, New York: Zone Books, 2002, 41–86. {Ami Auschwitzból marad, ford. Darida Veronika, Budapest: Kijárat, 2019.} Azt írja Benjamin: „Az elnyomottak tradíciója arra tanít, hogy a »rendkívüli állapot«, amelyben élünk, a dolgok rendje szerint való. El kell jutnunk a történelem ennek megfelelő fogalmához. Akkor világosan látjuk majd, hogy mi a mi föladatunk: kiváltani az igazi rendkívüli állapotot; és ez javítani fogja pozíciónkat a fasizmus elleni harcban. A fasizmus esélye nem utolsósorban azon alapul, hogy ellenfelei a haladásnak mint valami történelmi normának [!] a nevében szállnak szembe vele. – Csodálkozni afölött, hogy a huszadik században »még« lehetséges az, amit megértünk, ez nem filozofikus dolog.” – Walter Benjamin: „A történelem fogalmáról”, XVIII, ford. Bence György, Angelus Novus. Értekezések, kísérletek, bírálatok, szerk., vál. Radnóti Sándor, Budapest: Magyar Helikon, 1980, 965–966. A fasizmus repolitizáló funkciójáról ld. a kritikai marxizmus egyetlen korai magyarországi művét: Justus Pál: A szocializmus útja (1942), Budapest: Népszava, 1945. (Későbbi használata csak Vajda Mihály fasizmus-tanulmányában {eredetileg: A fasizmusról. Politikai-szociológiai tanulmány, 1970} lelhető föl, {újrakiadását} ld. Vajda: Fiatalkori írások, Budapest: Kalligram, 2013, 613–753.)

8 {Vö. „Igazság és osztály” (2006), Antitézis, 113–194., kül. 177–180.}

9 {A Második Internacionálé 1889-ben alakult francia, német, brit, orosz, spanyol, osztrák–magyar, skandináv, latin-amerikai stb. munkás- és szociáldemokrata pártokból, az anarchoszindikalisták kizárásával; 1916-ban a háborúval kapcsolatos állásfoglalás szakította szét (a szocdem pártok támogatták a nacionalista kormányaikat). A Harmadik Internacionálé (a Komintern) a Szovjetunió vezetésével alakult 1919-ben, eredetileg az októberi forradalom sikerét kiterjesztendő, de a gyakorlatban mindinkább a szovjet külpolitika érvényesítése végett; Sztálin 1943-ban oszlatta fel, hogy ne idegenítse el a háborús szövetségeseit; a második világháború után ehelyett hozták létre a nyíltan a szovjet érdekeket képviselő Kominformot. A Negyedik Internacionálét disszidens trockisták alapították 1938-ban (Trockijt 1927-ben száműzte Sztálin), szovjet és kelet-német titkosügynökségek aknamunkája ellenére a ’60-as évekig aktív maradt, majd szerte a világon lokális trockista szervezetek vitték tovább az örökségét.}

10 Vö. még Nancy Fraser új írásával: „Behind Marx’s Hidden Abode. For an Expanded Conception of Capitalism”, New Left Review, II/86 (2014. március-április), 55–72.

11 Marcello Tarì: Autonomie! Italie, les années 1970, trad. Étienne Dobenesque, Paris: La Fabrique, 2011. (Kiváló munka!)

12 Erről nagyszerű esszé olvasható magyar (!) nyelven: Losoncz Márk: „A munkátlanság dicsérete” (eredetileg: Híd, 2011/8-9.), Vakító gépezetek, Újvidék: Forum, 2013, 182–205.

13 {Bővebben ld. „Igazság és osztály”, i. m.}

14 A kapitalizmus alapvető jellemzője a termelők és a termelőeszközök elválasztása. Ennek az elválasztásnak a következménye az ún. magántulajdon, amely a római jog értelmében a termelőeszközök fölötti teljes rendelkezést jelenti. E tekintetben a tulajdonos kiléte (lehet természetes személy, kft., rt., holding vagy az állam) teljesen közömbös. Azt az irányzatot, amely az állami tulajdon dominanciájával (vagy akár kizárólagosságával) azonosítja a „szocializmus” normatív tartalmát, sztálinizmusnak nevezzük. Lenin és Trockij még tudta, hogy ez államkapitalizmus. A mai kelet-európai közvélemény a (minden szempontból téves) sztálinista meghatározás értelmében fogja föl a „szocializmust” és a „baloldalt”, amihez hozzájárul a régi szociáldemokrácia önmeghatározása is, mint az állami újraelosztás és az egalitárius szociális tervezés pártja. Mindennek kevés köze van a marxizmushoz. (A „létező szocialista” államelméletnek, elsősorban az „állammonopolista kapitalizmus” [Stamokap] elméletének kritikája ultrabaloldalról: Antonio Negri: „Communist State Theory” (1974), transl. Michael Hardt, kötetben: Hardt, Negri: Labor of Dionysus. Critique of the State-Form, Minneapolis/​London: Minnesota University Press, 2003, 139–175. & passim, többek között a neogramsciánus elméletek ellen is. Az eredeti elmélet rekonstrukciója: Domenico Losurdo: Gramsci. Du libéralisme au „communisme critique”, trad. Jean-Michel Goux, Paris: Syllepse, 2006.)

15 {Bár voltak személyi átfedések az operaismo, valamint a Potere Operaio és a Lotta Continua között, utóbbiak egymással is rivalizáló szélsőbaloldali (az Olasz Kommunista Párttól balra álló) politikai csoportosulások, melyek gyárakban, iskolákban, a „nép körében” szervezkedtek a ’70-es évek elejétől, míg az operaismo (angolul: workerism; nehezen fordítható magyarra) közvetlenül a dolgozók felé fordult (képviseletük helyett), és őket középpontba állítva dolgozta át a marxista hagyomány militáns politikafilozófiáját, államelméletét, megalkotva „a korabeli gyakorlati harcok teóriáját”, mint legjobb magyar ismerője írta róla, ld. Balázs Gábor: „Az olasz »hosszú ’68«, I–VIII., mérce.hu, 2018. július-december, ›merce.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 06.) Az operaismo a ’70-es évtized végén átalakult az autonomismo mozgalmává – ez vezetett végül „a kommunista emancipációs projekttől való visszalépéshez” (ld. fent). A Potere Operaio radikalizálódó tagjai eközben az operaismoval párhuzamosan indult, de független, „ultraboldali” Vörös brigádba (Brigate Rosse) léptek át, abba a (fentiek szerint) „politikamentes”, militáns, „terrorista” csoportba, amely 1978-ban meggyilkolta Aldo Moro olasz miniszterelnököt, és további erőszakos akciókat hajtott végre a ’80-as évek elején. Ezekhez az operaismo mozgalmár-gondolkodóinak ugyan sok közük nem volt, néhányukat (így Negrit) mégis miattuk, koholt vádakkal juttatták börtönbe. – A Narodnaja Volja orosz forradalmi szocialista mozgalom (1879–1887), a narodnyikok folytatója, a cári rendszerrel szemben követett el erőszakos cselekményeket.}

16 Vö. Rahel Jaeggi: „Was (wenn überhaupt etwas) ist falsch am Kapitalismus? Drei Wege der Kapitalismuskritik”, Nach Marx, Rahel Jaeggi, Daniel Loick (Hrsg.), Frankfurt/M.: Suhrkamp, 2013, 321–349. {›d-nb.info‹, utolsó letöltés 2023. 02. 06.}

17 Magyarországon még mindig a néhai „új gazdasági mechanizmus” (értsd: a „piaci szocializmus” felé forduló reform) nyelvezetét és gondolatkincsét szokás használni (mintha előtte és azóta semmi se történt volna), a „terv vagy piac” terminológiáját. Mind a terv, mind a piac a kapitalizmuson belüli allokációs, irányítási és elosztási verzió. Révész Sándor, a legjobb magyar liberális publicista azt írja, hogy világméretű vagy akár nemzeti szintű (regionális) egyenlőséget csak univerzális tervezéssel lehetne létrehozni, amelyhez világforradalom szükséges, és aminek a következménye az egyetemes szegénység lenne. („Ami ár, az jár”, Népszabadság, 2014. május 6.) Miért kellene világforradalom a tervezéshez, a progresszív adóhoz és az árszabályozáshoz? Ezek az elemek a polgári politika – jó, megengedem: a haladó polgári (és szociáldemokrata) politika – tartozékai. A Rawls-féle, mérsékelten baloldali liberalizmus szemszögéből Révész álláspontja kimondottan konzervatív, mondhatni: reakciós. Vö. Domenico Losurdo: Freiheit als Privileg. Eine Gegengeschichte des Liberalismus, Übers. Hermann Kopp (tkp. Controstoria del liberalismo, 2005), Köln: PapyRossa Verlag, 2010, ill. Luciano Canfora: Eine kurze Geschichte der Demokratie, Übers. Rita Seuss (tkp. Democrazia. Storia di un’ideologia, 2004), Köln: PapyRossa Verlag, 2006.

18 Láthatatlan Bizottság: Az eljövendő felkelés, ford. rednews.hu, Budapest: rednews, é. n. [2011?], 22. {›rednews.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 06.} Vö. Comité invisible: L’Insurrection qui vient, Paris: La Fabrique, 2007, 34–35. Vö. még: Tiqqun/​Parti imaginaire: Tout a failli, vive le communisme! Paris: La Fabrique, 2009. (Vö. azonban a Temps critiques – Jacques Guigou és Jacques Wajnsztejn folyóirata – Tiqqun-kritikájával. Köszönet Balázs Gábornak.) {Ld. Jacques Wajnsztejn: „Réflexions sur Tiqqun”, Temps critiques, 2010. január 8., ›tempscritiques.free.fr‹, utolsó letöltés 2023. 02. 06. A bírálat veleje, hogy a Tiqqun túlságosan spontaneista, ahistorizáló vagy keveri a történeti kontextusokat, kiáltványai túlretorizáltak, és hogy tévhit az, hogy pusztán az állam határozná meg, milyen ellenállás legális, milyen számít jogosnak.} És ezt írja a Krisis: „Habár a munka fundamentális válságát elfojtják és tabusítják, mégis rányomja a bélyegét az összes kortárs szociális konfliktusra. Az átmenet a tömegintegráció társadalmából a szelekciós és apartheid-rendbe nem a tőke és munka közötti osztályharc új ütközetéhez, hanem a rendszerimmanens érdekharc kategoriális kríziséhez vezetett. […] Az a rendszerimmanens óhaj, hogy a munkaerő-árut a lehető legjobb föltételek között adják el, elvesztette minden transzcendáló erejét.” (Manifest gegen die Arbeit, 3. kiadás, Erlangen: Krisis, 2004, 38.) Ennek kihatásairól a migránskérdésre: Karl-Heinz Lewed: „Ausschluss und Zwang. Migration, Rassismus und prekäre Arbeitsverhältnisse”, Gruppe Krisis: Dead Men Working: Gebrauchsanweisungen zur Arbeits- und Sozialkritik in Zeiten kapitalistischen Amoklaufs, Ernst Lohoff é. m. (Hrsg.), Münster: Unrast-Verlag, 2004, 162–187. Vö. Antonella Corsani: „Wissen und Arbeit im kognitiven Kapitalismus”, Immaterielle Arbeit und imperiale Souveränität, Thomas Atzert, Jost Müller (Hrsg.), Münster: Westfälisches Dampfboot, 2004, 156–173.

19 Az ideológiakritika problémáiról és típusairól ld. Rahel Jaeggi: „Was ist Ideologiekritik?”, Was ist Kritik?, Rahel Jaeggi, Tilo Wesche (Hrsg.), Frankfurt/M.: Suhrkamp, 2009, 266–295. Vö. Alex Demirović: „Kritik und Wahrheit”, Kunst der Kritik, Birgit Mennel, Stefan Nowotny, Gerald Raunig (Hrsg.), Bécs/​Berlin: Turia + Kant, 2010, 85–103.

20 Az, hogy ezt némelyek „populista” politikának nevezik, maga is súlyos patológiás tünet.

21 {Des éléments hétérogènes, amelyeket a szuverén a homogén elemekkel szemben – mint a tudattalan tartalmakat – kizár, mert nem tud feldolgozni. Ld. Georges Bataille: La Structure psychologique du fascisme (1933), Paris: Éditions Lignes, 2009. Vö. „A posztfasizmusról”, Világvége I., 28–50., kül. 38–40.}

22 {John O’Sullivan, a ’80-as években Margaret Thatcher brit miniszterelnök tanácsadója és szövegírója, 2014-ben költözött Budapestre; a Danube Institute első igazgatója, majd elnöke. (Az intézményt 2013-ban hozta létre a Batthyány Lajos Alapítvány „azzal a céllal, hogy elősegítse a konzervatív és nemzeti értékeket képviselő gondolkodást, eszmecserét a kelet-közép-európai országokon belül, ezen országok között, illetve Európa más részein és az angolszász világban.” Ld. ›danubeinstitute.hu‹.) A ’10-es évek második felétől O’Sullivan nyugati neokonzervatív gondolkodókat vagy ideológusokat hívott Magyarországra; a Danube Institute a ’20-as években már a Mathias Corvinus Collegiummal közösen rendez konferenciákat, főként külpolitikai témákban. Vö. még The Second Term of Viktor Orbán: Beyond Prejudice and Enthusiasm, ed. John O’Sullivan, Pócza Kálmán, London: Social Affairs Unit, 2015.}

23 A rendszer mindmáig legjobb jellemzése: Robert Kurz: Schwarzbuch Kapitalismus (1999), 2., jav. kiad., Frankfurt/M.: Eichborn, 2009, kül. 533–800.

24 „Gut gewühlt, alter Maulwurf” (Schiller, Marx).

Kőkorszakváltás a balközépen

1 {Pásztor Albert miskolci rendőrfőkapitány (2000–2010) a 2014. őszi önkormányzati választásokon független jelöltként indult a polgármesteri címért az MSZP, a DK és a Miskolci Lokálpatrióta Egyesület támogatásával. Programja: „adjuk vissza Miskolcot a miskolciaknak”, ami – a „Magyarország a magyaroké” és hasonló szlogeneket idézve – eltéveszthetetlenül a roma kisebbség ellen irányult. Az MSZP és a DK – ellentétben az Együtt–PM-mel – azután is kitartott Pásztor mellett, hogy nyilvánosságra kerültek a rendőrfőkapitány 2009-es – utólag megtagadott – mondatai: „Kisebbségi nemzettársainkkal nem megy az egymás mellett élés. Ennyi. Ennyi. Semmi több. Lehet ezt kibontogatni meg ragozgatni, e mögött ennyi van, és nem több, és nem más.” Ld. „Pásztor Albert simán letagadja a cigányozását”, Index, 2014. 07. 08., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 05.}

2 Immanuel Kant, Werke, 9, hg. Wilhelm Weischedel, Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Sonderausgabe 1983, 127–172. {„Ama közönségesen használt szólásról, hogy ez talán igaz az elméletben, ám a gyakorlatban mit sem ér”, Immanuel Kant: Történetfilozófiai írások, összeáll., jegyz., ford. Mesterházi Miklós, Szeged: Ictus, 1997, 167–212.}

3 {A Magyar Nemzet munkatársai az ún. Orbán–Simicska-konfliktusig (2015).}

4 {Simon Waxman: „What Is Political Correctness?”, Boston Review Blog, 2014. június 30., ›bostonreview.net‹, utolsó letöltés 2023. 02. 05. Waxman (a Boston Review ekkori főszerkesztője, később a Harvard UP szerkesztője) szerint a „politikai korrektség a nyelv dekontextualizálására” irányul, amennyiben hívei szövegkörnyezettől függetlenül szavakat pécéznek ki és cenzúráznak, mintha egy-egy kifejezés minden összefüggésből kiragadva is rögzített jelentést hordozna. Vö. „Politikai korrektség és totalitárius propaganda”, jelen kötetben.}

5 {Gyurcsány Ferenc miniszterelnök 2009-ben: „nem egyszerűen felháborító, hanem hányingerkeltő” volt Pásztor Albert nyilatkozata a magyar–cigány együttélés lehetetlenségéről, ám 2014-ben a Galamus-portálra írt publicisztikájában már „tisztességes demokratának” nevezte az ellenzéki összefogás támogatta jelöltet. („Nekem is voltak rossz mondataim, inkább őt, az egész embert nézem, mintsem sokáig gargalizálnék ügyetlen és sokakat bántó mondatain. Merjenek hinni neki!”) Ld. Gavra Gábor: „Gyurcsány a »hányingertől« jutott el Pásztor Albert támogatásáig”, atv.hu, 2014. július 7., ›atv.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 05.}

6 {A 2008–2009-es romagyilkosságokat kimondottan rasszista indítékkal követte el Kiss Árpád, Kiss István és Pető Zsolt, valamint a később csatlakozó Csontos István 5 megye 9 településén lőfegyverrel, Molotov-koktéllal. Összesen 6 embert öltek meg. Ld. Vágvölgyi B. András: Arcvonal keleten. Történetek a romagyilkosságokról, Budapest: Konkrét Könyvek, 2016.}

7 {A tatárszentgyörgyi támadás során, 2009. február 23-án.}

8 Vö. ›alternativa.kinja.com‹ {A blog megszűnt, archívuma hozzáférhetetlen. A hivatkozott cikk egy sátánista és náci jegyeket sikerrel ötvöző alkari tetoválást tesz közzé, amelyen Adolf Hitler arcának a helyén Kosztolányi Dezsőé látható. A kép elérhető: ›facebook.com‹, utolsó letöltés 2023. 02. 05.}

9 {A botrány előtt hallgatólagosan az Együtt–PM is támogatta, hogy Pásztor Albert legyen a baloldal közös polgármester-jelöltje Miskolcon; a két párt elnöksége egy hónappal jelen cikk megjelenése után, júliusban határolódott el a volt rendőrkapitánytól.}

10 {A „driving while black” (DWB) szarkasztikus szleng arra, hogy a fekete (és latino) sofőröket lényegesen gyakrabban állítják meg közúti ellenőrzésre az Egyesült Államokban, mint másokat, és lényegesen nagyobb eséllyel történik hatósági erőszak is.}

11 {A 2014. májusi európai parlamenti választásokon a konzervatív, euroszkeptikus, bevándorlóellenes Európai Konzervatívok és Reformisták (ECR) képviselőcsoportja (legerősebb tagjuk a lengyel Jog és Igazságosság) nagy meglepetésre a harmadik legtöbb helyet szerezte, megelőzve a liberális és a baloldali-zöld formációkat (de jócskán elmaradva az Európai Szocialisták Pártjától és az Európai Néppártól).}

12 {Utalás a kelet-ukrajnai háborúra (ld. „Emlék és vallomás” utolsó lábjegyzetét jelen kötetben); az izraeli „Erős szikla” hadműveletre, amely a Hamász a Gázai övezetből indított rakétatámadásainak a fölszámolására irányult (2014. június 8. – augusztus 16. között 1300 izraeli légicsapás, több mint 300 palesztin halálos áldozat, többezer sérült, szakértők szerint mindkét fél háborús bűnöket követ el); ill. burkoltan a szíriai polgárháborúra (2011–), amelynek ekkor zajlott az egyik legintenzívebb szakasza.}

13 És arról, hogy milyen kellemdús jövőt készít valamennyiünknek, és főleg az esetleg lázongó észak-amerikai populációknak, az amerikai állam, ld. Nafeez Ahmed: „Pentagon preparing for mass civil breakdown”, The Guardian, 2014. június 12., ›theguardian.com‹. Köszönet L. M. barátomnak. {A cikk arról szól, hogy az amerikai védelmi minisztérium a polgári engedetlenségek és zavargások kitörésének lehetőségét modellező és monitorozó – az amerikai katonaság felügyeletével folytatott – egyetemi kutatásokat finanszíroz szerte a világon. A megfigyelési-lehallgatási botrányokról ld. a lentebbi jegyzetet.}

14 {A „Francafrique”-projektet, amely az exgyarmatokon való „rendcsinálást”: franciapárti (katonai és egyéb) csoportok támogatását, ellenséges kormányzatok elmozdítását, megfigyelést, felügyeletet foglalta magába, csak Emmanuel Macron francia elnök deklarálta „befejezettnek” 2023-ban (ekkor is mintegy 3000 francia katona állomásozott afrikai országokban). A ’10-es évek során párhuzamosan nőtt az orosz paramilitáris jelenlét, és még inkább a kínai „gazdasági-informális befolyás” (neokolonializmus) a régióban, felváltva a franciát.}

15 {Aktuálpolitikai utalást (2013–14 körül), ha volt, nem sikerült azonosítani.}

16 {Az EU–USA közötti szabadkereskedelmi egyezmény (Transatlantic Trade and Investment Partnership) a (védő)vámok felszámolását, a piacokhoz való kölcsönös hozzáférés megkönnyítését, a termékellenőrzés egységesítését és a fölöslegesnek ítélt szabályok eltörlését, valamint az energia- és nyersanyag-kereskedelemben, a szellemi tulajdon védelmében, a közbeszerzési eljárások szabályozásában, a trösztellenes intézkedésekben stb. való „szorosabb együttműködést” célozta. Különféle formákban hasonló megállapodások már az 1990-es évektől kezdve tervben voltak, de rendre elbuktak a protekcionista nemzeti gazdaságpolitikákon. A tárgyalások felgyorsítását a 2010-es évek eleji lassú gazdasági fellendülés segítette elő. 2011-ben állt fel az Európai Tanács ezzel az üggyel megbízott szakértői gárdája; 2013. júliusban kezdődtek szabadkereskedelmi tárgyalások; 2016. októberig tizenöt kör folyt le. Ám az egyezmény, amelyet az összes EU-tagállamnak egyöntetűen kellett volna elfogadnia, néhány alszektorban kötött megállapodástól eltekintve nem jött létre. A TTIP-t „az EU valaha volt legvitatottabb kereskedelmi egyezményének” nevezték, és főként olyan valószínű folyományai miatt bírálták, mint az élelmiszerbiztonság aláásása, a környezetvédelmi intézkedések eltörlése, a kereskedelmi politikában a nemzeti szuverenitások megsértése, a 2008-as válság utáni bankreguláció ismételt föllazítása; de erős kritikát kaptak a tárgyalófelek azért is, mert az egyeztetések titokban zajlottak. Az egyezményt a két legnagyobb európai parlamenti párt, a szociáldemokraták és a néppártiak (így tagjaik: az MSZP és a DK egyfelől, a Fidesz másfelől) is támogatták; Magyarországon az LMP, a Jobbik, valamint az Együtt–PM egy képviselője, Jávor Benedek utasította el. A tárgyalásokat Donald Trump amerikai elnök szakította meg 2016-ban; 2019. április 15-én az Európai Bizottság is „elévültnek” bélyegezte a tervet. De a tárgyalások anyagát mindenesetre titkosították.}

17 {Önkéntes újságírókkal, politikai aktivistákkal és hackerekkel együttműködve Julian Assange 2006-ban indította a WikiLeaks nevű oldalt, ahol – a Watergate-botrányban (1972–74) közreadott „Pentagon Papers” mintájára – államtitoknak minősített adatokat gyűjthettek és hozhattak nyilvánosságra. 2015-ig kb. 10 millió dokumentumot tett elérhetővé. Az utolsó jelentős publikációt 2019-ben hajtotta végre. Assange-t a 2010-es szivárogtatások (afganisztáni és iraki hadititkokról, illetve az amerikai hadsereg – akár háborús bűnnek is minősíthető – cselekedeteiről) óta üldözi az Egyesült Államok összes kormánya. 2019-ben fogták el Londonban, miután az ecuadori nagykövetség, ahol évek óta bujkált, megvonta tőle a menedékjogot; a brit Legfelsőbb Bíróság 2022-ben úgy döntött, mentális állapotára tekintet nélkül kiadható az Egyesült Államoknak. Assange fellebbezett. 2023 nyarán egy délkelet-londoni börtönben tartják fogva. – Edward Snowden az amerikai Nemzetbiztonsági Ügynökség (NSA) munkatársa volt. 2013. elején kezdett a Guardian, az Intercept és a Washington Post újságíróinak szigorúan bizalmas NSA-dokumentumokat szivárogtatni, amelyek bizonyították, hogy a PRISM projekt keretében a titkosügynökség hatalmas mennyiségben gyűjt és tárol internetes-telekommunikációs adatokat saját állampolgárairól és külföldiekről is a technológiai óriáscégek (Microsoft, Facebook, Google, Apple) tudtával és beleegyezésével, és hogy ezekhez az adatokhoz alacsonyabb beosztású ügynököknek is – bírósági engedély és felügyelet nélkül – szabad hozzáférésük van. Snowden Moszkvába menekült; 2022 szeptemberében orosz állampolgárságot kapott. Ld. Edward Snowden: Rendszerhiba, Budapest: XXI. Század, 2019. Vö. Citizenfour, r. Laura Poitras, 2014. A cím Snowden a szivárogtatáskor használt álneve; a rendezőnő és az Intercept akkori újságírója, Glenn Greenwald voltak az első címzettjei.}

18 {A GfK Piackutató Intézet és az MTA Társadalomtudományi Kutatóközpont együttműködésében megvalósult Osztálylétszám2014: „Kádári kisember (17%, 1,5 millió ember): A kádári kisember »éldegél«. Nehezen, de kijön a jövedelméből, főleg kisebb településeken él, nyaralni nem jár, alig beszél idegen nyelveket, főleg állami munkahelyen dolgozik.” A kutatás további kategóriái: elit (kétszázezer fő), felső közép (szűk egymillió), feltörekvő fiatalok (félmillió), vidéki értelmiség (hat-hétszászezer), sodródók (1,6 millió), munkások (1,5 millió), leszakadtak (kétmillió). Az adatokat közli és elemzi: Tarján Gábor: „A társadalmi struktúra és rétegződés” (2019), Bevezetés a szociológiába, szerk. Kiss Zoltán László, Budapest: Dialóg Campus, 2019, 150–151.}

19 {Ezeknek az intézkedéseknek a bevezetéséről ld. „Az ellenzék tévútja” és a „Mi lesz a választások után?” főszövegét és jegyzeteit jelen kötetben.}

20 {Slobodan Milošević, a Szerbiai Szocialista Párt vezetője, Szerbia elnöke (1989–1997), Jugoszlávia elnöke (1997–2000), a koszovói albán népesség elleni 1999-es erőszakos cselekmények („etnikai tisztogatás”) elrendelése miatt háborús és emberiség elleni bűncselekménnyel vádolták (az első hivatalban lévő államfő, aki ellen ilyen pert indítottak), 2006-ban az ítélethirdetés előtt meghalt. – Ion Iliescu Románia első demokratikusan választott elnöke (1990–1996, 2000–2004), korábban a romániai Kommunista Párt KB-ának a tagja; a Szociáldemokrata Párt (PSD) Románia egyik legnagyobb pártja, Victor Ponta az ő színeikben miniszterelnök (2012–2015), piacpárti politikát folytat, korrupciós- és plágiumbotrány lehetetleníti el (19 ügyben vádolják, bíróság előtt is áll, 2018-ban felmentik). – Robert Fico szlovák miniszterelnök (2006–2010, 2012–2018), pártja, a Smer (Irány – Szlovák Szociáldemokrácia) szociálkonzervatív, euroszkeptikus, nacionalista; 2006-ban koalícióra lépett Ján Slota magyar- és romaellenes szélsőjobboldali pártjával (SNS), emiatt rövid időre felfüggesztették a Smer tagságát az Európai Szocialisták Pártjában (PES). Később egyedül, majd nagykoalícióban kormányzott. – Az Oroszországi Föderáció Kommunista Pártja (CPRF) a Vlagyimir Putyin elnökhöz lojális látszatellenzék szerepét játssza az orosz parlamentben (a „bebarnulás” – a barna ingre utalva – fasizálódást jelent). – Szergej Sztanisev Bulgária miniszterelnöke (2005–2009), EU-párti, de homofób megnyilvánulásai és korrupciós ügyei ártottak a hírnevének; ennek ellenére az európai politikában is megvetette a lábát az Európai Bizottság (EC) elnöke (2004–2014), José Manuel Barroso szövetségeseként; a PES elnöke (2011–2022, ebbe a pártszövetségbe tartozik az MSZP és a DK is). A Bolgár Szocialista Párt II. Simeon korábbi cár pártjával (Második Szimeon Nemzeti Mozgalom) és a török kisebbségi párttal koalícióban kormányzott Sztanisev miniszterelnöksége alatt („Demokratikus Erők Szövetsége”); a nacionalista, cigány- és törökellenes, muzulmánellenes, NATO-ellenes és EU-szkeptikus Ataka (Támadás Párt) nem volt a koalíció tagja, csak a parlamentbe került be, szélsőjobboldali erőként a bolgár rendszerváltás óta először.}

21 {A Sztálin alapította Harmadik Internacionálé (1919–1943). Ld. „A kezdet és a vég” vonatkozó jegyzetét.}

22 {Király István: Intés az őrzőkhöz I-II., Budapest: Szépirodalmi, 1982. Róla bővebben ld. „Király István titkai” (Magyar Narancs, 2017), Világvége III., előkészítés alatt.}

23 {Ld. Molnár Erik vitáját a magyar nemzet születéséről és a nemzettudatról a Rákosi-korszak meghatározó történészeivel, Révaival, Mód Aladárral és Andics Erzsébettel. Molnár, többek között Szabó Ervin Társadalmi és pártharcok a 48–49-es magyar forradalomban c. művétől ihletve, a nemzetet a magyar reformnemesség hívószavaként és a polgárság ideologémájaként értelmezte, és tagadta, hogy a feudális korszakban is létezett volna, 48-at polgári forradalomként és az agrárkapitalizmus megteremtésére tett kísérletként, 56-ot pedig az eltorzult magyar nacionalizmus kitöréseként magyarázta, a konszolidálódó Kádár-rendszert valódi internacionalizmusra szólította fel. Mindezekkel aláásta a Révai-féle népi kommunizmust; 57-ben maga is bírálta a Rákosi-rendszert, a forradalmat pedig felkelésnek nevezte, amiért ugyancsak vezekelnie kellett. Vö. Molnár Erik: „A nemzeti kérdés”, „Ideológiai kérdések a feudalizmusban”, „Az SZKP XXII. kongresszusa és a szocialista patriotizmus”, „A hazafias-nemzeti ideológiáról”, Válogatott tanulmányok, szerk. Ránki György, Budapest: Akadémiai, 383–438. Kritikai marxista szellemiségét gondolja tovább Ránki György és Szűcs Jenő, ld. a következő jegyzetet.}

24 {Szűcs Jenő: „A magyar szellemtörténet nemzet-koncepciójának tipológiájához”, Történelmi Szemle, 1966/3-4, kötetben: Szűcs: Nemzet és történelem, Budapest: Gondolat, 1974, 281–327. Írása függelékében a történész „az 1950-es években nálunk és más [szocialista] országok marxista történeti, koncepciójában meghonosodott »népi patriotizmus« gondolatát” bírálja, rámutatva, hogy ez a – nyilvánvalóan Révaihoz köthető – elgondolás központi előfeltevésében folytonos az 1930-as évekbeli szellemtörténet (pl. Szekfű Gyula) alkotta – a „magyarságot” a „nácizmustól” és a „kommunizmustól” elhatárolni igyekvő – „harmadik utas nacionalizmussal”. A folytonosság vagy strukturális hasonlóság a „történelemfeletti nemzeteszme” burkolt tételezésén látszik leginkább: azon a vélelmen, miszerint „az igazi hazafiság letéteményese [mifelénk mindig is] a parasztság [volt]”; hogy „a kizsákmányolt, elnyomott »népben« – a parasztságban – minden időben ott [rejlene a] történetfölötti patriotizmus”, mintha az valami „organikus tartozéka [lenne] az emberi pszichének”. Szűcs szerint viszont a patriotizmus, vagyis egyfajta a nacionalizmusnál egészséges(ebb) és proaktívabb, ám ugyancsak mesterségesen csiholt honszeretet, „birtok, jog és szabadság kérdése”: „Nem a »haza« földje, hanem az azonos jogok és szabadság birtoklásán nyugvó politikai közösségtudat a forrása azoknak a kollektív emócióknak és etikai magatartásnormáknak, melyet a történelemben patriotizmusnak nevezhetünk, s mely lojalitása tárgyául – alapjában véve: szimbólumaként – egy területet nevez meg »hazának«”; a „patriotizmus nem »természetes« és nem is kontinuusan kimutatható jelenség a történelemben, hanem számos feltétel koincidenciája esetén létrejövő, mindig egyszersmind valamilyen propaganda által táplált mesterséges képződmény.” Ennek az axiómának a jegyében Szűcs meggyőzően vitatja, hogy a magyar parasztság vagy „nép” különösebben patrióta lett volna (ilyesmi a középkorban éppenséggel a nemességet jellemezte), s végül szarkasztikus szavakkal illeti „az osztályharc mitizálását” is. Történelmi Szemle, 263–4, 266. Vö. „Magyarok voltunk” és „Nemzetiségi kérdés újra”, Világvége III., előkészítés alatt.}

25 {Horváth Zoltán: Magyar századforduló. A második reformnemzedék története (1896–1914), Budapest: Gondolat, 1961.}

26 {Révai József: Marxizmus és népiesség, Budapest: Szikra, 1946; Révai: Marxizmus. Népiesség. Magyarság, Budapest: Szikra, 1949.}

27 {Szabó Ervin: „Társadalmi és pártharcok a 48–49-es magyar forradalomban” (1921), Szabó Ervin történeti írásai, szerk. Szapor Judit, Glatz Ferenc, Litván György, Budapest: Gondolat, 1979, 239–577.}

28 {Révai József: „Szabó Ervin helye a magyar munkásmozgalomban”; „Marx és a magyar forradalom”, Marxizmus. Népiesség. Magyarság, 49–129. A tanulmányokat Révai valójában nem a moszkvai emigrációban, hanem egy budapesti börtönben írta, még 1931-33-ban, és az illegalitásban terjesztette. A szakirodalom vitatja folytonosságukat későbbi nacionalizmus-koncepciójával, ld. Laczkó Miklós: „Révai-problémák” (1972), Válságok-választások. Történeti tanulmányok a két háború közötti Magyarországról, Budapest: Gondolat, 1975., ill. Laczkó: „Révai József a magyar történelemről”, Sziget és külvilág. Válogatott tanulmányok, Budapest: MTA, 1996, 203–260. Révai egykori mestere, Szabó Ervin „forradalmi aktivizmusát”, „etikai idealizmusát” [„közvetlen forradalmi demokrácia”), a tömegmozgalomtól való eltávolodását és szindikalizmusát, a Párt szerepének elhanyagolását indukáló spontaneizmusát bírálta, és mindezt Szabó állítólagos gazdasági determinizmusára vezette vissza; a vita aktualitását Révai számára az adta, hogy Szabó gondolkodásában és habitusában vélte felismerni az aktuális kommunista mozgalom belső elhajlóinak (spontaneisták, utópisták, szociáldemokraták – akár: Lukács György) ősképét. Ld. „Révai József a magyar történelemről”, i. m. 213–214. Révai a ’46-os kötetbeli publikáció előtt (az írás addig csak – anakronisztikus kifejezéssel – szamizdatban volt elérhető) több ponton erősen módosította az írást, ld. uo. 214–221.}

29 {Révai József: „Kassák, új fajiság, objektív líra”, Ma, 12. sz. (1917. február), 192–93.}

30 {Ld. pl. Bayer Zsolt: „Cigánykodás. A Pásztor-ügy messze nem önmagáért fontos”, Magyar Hírlap, 2014. július 10. ›magyarhirlap.hu‹ [utolsó letöltés 2023. 02. 05.}

31 {Bill Clinton amerikai demokrata elnök 1992-es kampányában a szociális ellátórendszer (welfare system) reformját ígérte, melynek legfőbb eleme a segélyért cserébe viselendő munkakötelezettség volt; a „Welfare to Work” nevű törvényt 1996-ban fogadták el kétpárti megegyezéssel (a törvényt John Kasich republikánus [!] képviselő jegyezte); eközben a kormány éveken át hiába próbálta átvinni a republikánus-többségű kongresszuson az általános egészségbiztosítást.}

32 Vö. „Schiffer elküldi a picsába, bocsánat, a ***-ba Gyurcsányékat” (és mennyire igaza van), Index, 2014. július 10. {›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 05. Az „SZDSZ-ből származó politikus”: Eörsi Mátyás, ekkor már a DK tagja.}

33 {A „biboldó” a cigány eredetű biboldo szóból ered, jelentése: „megkereszteletlen”.}

34 „Incidens a DK rendezvényén. Gyurcsány elhatárolódik”, hvg.hu, 2014. július 12. {›hvg.hu‹], vö. Tamás Gáspár Miklós: „Kizárlak a Pártból”, hvg.hu, 2013. július 13 [›hvg.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 05.–Az inzultált antirasszista tüntető Gulyás Márton, a Partizán csatorna majdani alapítója volt.}

35 Wolfgang Streeck: „How Will Capitalism End?”, New Left Review II/87 (2014. május-június), 35-66, ›newleftreview.org‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 06. A folyóiratból hivatkozott lapszámok zárójelben a főszövegben.}

36 Slavoj Žižek: „The simple courage of decision: a leftist tribute to Thatcher”, New Statesman, 2013. április 17., ›blogdaboitempo.com.br‹, vö. „The Role of the European Left”, SkriptaTV, 2013. május 15., ›youtube.com‹, Žižek és Alexisz Tsziprasz beszélgetése a zágrábi Szubverzív Fesztiválon, ahol e sorok írója is szokott néha előadni; köszönet A. I. és L. M. barátaimnak. {Utolsó letöltések 2023. 02. 06.}

37 Ld. evvel szemben a színvonalas kritikai marxista elemzést Ernst Lohoff tollából: „Kapitalakkumulation ohne Wertakkumulation. Der Fetischcharakter der Kapitalmarktwaren und sein Geheimnis”, Krisis – Kritik der Warengesellschaft, 2014/01, ›krisis.org – PDF‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 06.}, vö. Robert Kurz: „Krise und Kritik. I”, Exit! 10, 2012. december, kül. 46–50.)

38 {„Pásztor Albert jelöléséről”, ATV, Egyenes beszéd, 2014. július 10. A csatorna internetes archívumában már nem elérhető a felvétel.}

39 Tamás Gáspár Miklós: „Egy nyugdíjazás kontextusa”, Népszabadság, 2014. május 14., ›nol.hu‹. {A cikk erre válaszol: Vári György „Egy értelmiségi szerep nyugdíjazása”, Népszabadság, 2014. május 9., ›nol.hu‹. Utolsó letöltések 2023. 02. 06.}

Antikapitalizmus és emberi jogok

1 Révész Sándor: „Nicsak, ki tombol?”, Népszabadság, 2014. augusztus 6. {›nol.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 06.}

2 Révész Sándor: „A Valaki és a senkik”, Népszabadság, 2014. augusztus 11. {›nol.hu‹. Az írás apropója a Marx-szobor rektori utasításra történt eltávolítása a Budapesti Corvinus Egyetem aulájából 2014. szeptember 15-én. Az akciót az EMMI akkori államtitkára (Rétvári Bence, KDNP) is szorgalmazta, mondván: „elfogadhatatlan, hogy ma Magyarországon szobra lehet Karl Marxnak, annak az ideológusnak, aki nyíltan antiszemita és rasszista nézeteket vallott”. A szobor a Corvinus történetét bemutató állandó kiállításra került át. Forrás: „Megtalálták a Corvinusról eltávolított Marx-szobor új helyét”, Index, 2014. október 20., ›index.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 06.]

3 {Ezeknek a vitáknak alighanem a legfontosabb dokumentuma: Antal László, Bokros Lajos, Csillag István, Lengyel László, Matolcsy György: „Fordulat és reform”, Közgazdasági Szemle, XXXIV. évf., 1987. június, újraközlés: Közgazdasági Szemle, LXI. évf., 2014. október. Ld. még „Fordulat és reform”, a Medvetánc 1987/2. szám melléklete, Budapest: ELTE, 1987.}

4 {A 2014. őszi önkormányzati választásokon a 4K! – Negyedik Köztársaság Párt, de mellettük az LMP is részvételi (közösségi) költségvetéssel kampányolt, leghatékonyabban budapesti kerületekben. A fő ígéret úgy szólt, hogy a lakosok maguk dönthetnék el, mire költsön az önkormányzat. A kampány nem volt teljesen sikertelen: az első ilyen magyarországi program a következő ciklusban, 2016-ban indult Budapest XIX. kerületében, Kispesten; a közös döntéshozatal itt online kérdőív formájában történt. Kispest polgármestere 2006 óta Gajda Péter (MSZP) (Ld. „Részvételi költségvetés: mit mutatnak az első tapasztalatok?”, K-blog, 2020. november 12., ›k.blog.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 06.)}

5 {Az 1920-as években hatalomra került reakciós kelet-európai konzervatív-restaurációs pártok látszólagos „mozgalmár”-populista jellege mint a lenini (bolsevik) pártszervezet kooptációja, eltérítése és másolata, vö. „konzervatív (ellen)forradalom”. (Vö. még „A posztfasizmusról”, Világvége I., 28–50, kül. 42., Robert Griffin [The Nature of Fascism, London: Palgrave, 1991, 120–124] „parafasizmus”-fogalmáról.) Az újraelosztás tekintetében a „fehér bolsevizmus” az államon keresztül felülre (a hagyományos birtokos, ipari, egyházi elitek irányába) történő vagyonátcsoportosítást jelöli.}

6 {„Tout anticommuniste est un chien”, ld. Jean-Paul Sartre: „Les communistes et la paix” (a Temps Modernes-ben 1952–54 között megjelent cikkek gyűjteménye), Situations VI. Problemes Du Marxisme, Paris: Gallimard, 1964.}

7 {„Mindeddig csupán a német idealizmusnak és a marxizmus belőle való kiemelkedésének az elemzésére használtuk ama dialektikus módszert, melyet Hegel és Marx vezetett be a történettudományba. De ha valóban materialista és tudományos módon akarunk eljárni (Marx) az efféle analízisben, akkor a marxizmus további fejlődésére is alkalmaznunk kell, egészen a jelenig. […] Amennyiben a dialektikus materializmus marxi alapelvét alkalmazzuk a marxizmus egész történetére, három nagyobb fejlődési fázist különböztethetünk meg…” Karl Korsch: Marxismus und Philosophie (1923), Frankfurt am Main: EVA, 1966, 108, az angol változatot (Marxism and Philosophy, Monthly Review Press, 1970) ld. ›marxists.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 07. A gondolatot Korsch-sal szinte egy időben Lukács is megfogalmazza korai főműve előszavában: „[A marxi] módszer legbenső lényege szerint történelmi. Magától értetődik ezért, hogy szünet nélkül alkalmaznunk kell önmagára is; ez a belátás az itt közölt cikkek egyik leglényegesebb elemét képezi. Ez azonban egyszersmind tárgyi-tartalmi állásfoglalást is jelent a jelen időszerű problémáival szemben; a marxista módszer e felfogásának megfelelően ugyanis annak elsődleges célja a jelen megismerése.” Lukács György: Történelem és osztálytudat, „Előszó” (1922), ford. n. f., Budapest: Gondolat, 2023, 49. Lukács ebben a saját történetiségére és lehetőségfeltételeire is visszakérdező „módszerben” határozta meg „az ortodox (tehát kommunista) marxizmus” lényegét, mely elválasztja a természettudományos megismeréstől és az annak mintájára működtetett empirikus szociológiától.}

8 {Kant szinte „lelkesedett” a francia forradalomért. (Ld. Immanuel Kant: „Az újólag föltett kérdés: vajon állhatatosan a jobb iránt halad-e előre az emberi nem?”, A fakultások vitája, második szakasz, Kant: Történetfilozófiai írások, Szeged: Ictus, 1997, 415–422.) Kevésbé ismert kései művében, Az erkölcs metafizikájában (Die Metaphysik der Sitten, 1797 – ez nem ugyanaz, mint Az erkölcsök metafizikájának alapvetése c. korábbi; mindkettőt ld. Immanuel Kant: Az erkölcsök metafizikájának alapvetése. A gyakorlati ész kritikája. Az erkölcsök metafizikája, ford. Berényi Gábor, Budapest: Gondolat, 1991.) így érvel: „a lázadás (seditio), különösen a forradalom sohasem lehet jogos, arra pedig végképp nem hatalmazhat fel semmiféle jog, hogy az állam élén álló uralkodót a maga személyében megtámadják arra hivatkozva, hogy visszaélt a hatalmával (tyrannis).” (Ld. „A jogtan metafizikai alapelemei” (Anmerkungen zur Rechtslehre) c. nagyfejezetet, Die Metaphysik der Sitten, a német eredetit követő oldalszámozás szerint: 341.) Márpedig ez látszólag azt vonná magával, hogy a forradalmat kirobbantó francia nép jogsértést követett el. Ám – folytatja Kant – amint XVI. Lajos összehívta az alkotmányozó nemzetgyűlést és eltörölték a nemesi kiváltságokat, majd megvalósult a népképviselet elve, a király megszűnt a nép kizárólagos reprezentánsának lenni; márpedig mivel szuverenitás csak a néptől származhat, XVI. Lajosé automatikusan „visszaszállt” a népre. „A valódi köztársaságban […] ugyanis maga a nép a szuverén” (341 – kiemelés tőlem). Ezért volt mégiscsak jogos elítélni és kivégezni a francia uralkodót. Ennyiben tehát – fejezi be Kant – a francia forradalom voltaképp nem is jogosulatlan, erőszakos forradalmi aktus volt, hanem jogfolytonos az előző rendszerrel, mondhatni – anakronisztikus, de ideillő kifejezéssel –: demokratikus átmenet (ami a mindenkori polgári forradalmak jellemzője; ld. még: Johann Gottlieb Fichte: Beitrag zur Berichtigung der Urteile des Publikums über die französische Revolution, Danzig: Verlag Ferdinand Troschel, 1793; ez utóbbi Lukács szerint „a nagy francia forradalom legradikálisabb teóriája”.}

9 {Ld. Alfred Sohn-Rethel: Intellectual and Manual Labour. A Critique of Epistemology, New Jersey: Humanities Press, 1978.}

Politikai korrektség és totalitárius propaganda

1 {Az amerikai székhelyű, önazonosítása szerint „fajvédő” National Policy Institute 2014. október 3. és 5. között tervezett konferenciát tartani Budapesten. A miniszterelnök utasította Pintér belügyminisztert, hogy „minden eszközt bevetve” akadályozza meg a rendezvényt. Pintér beutazási és tartózkodási tilalmat rendelt el az egyik főszervező, egyben az intézet elnöke, Richard Spencer ellen, aki ettől még Budapestre utazott, mire a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal elfogta és őrizetbe vette azon az alapon, hogy állítólag nem voltak rendben az okmányai. A média szerint sem a kitiltásnak, sem az elfogatásnak nem volt elégséges jogalapja. (Ld. „Őrizetbe vette az idegenrendészet a fajvédő-konferencia szervezőjét”, Index, 2014. október 4., ›index.hu‹.) Az eseményt végül magánrendezvényként tartották meg egy budai étteremben, kb. száz résztvevővel; sem Spencer, sem a tervezett sztárvendég, Vlagyimir Putyin orosz elnök főideológusa, Alexander Dugin nem vett rajta részt. („Macska-egér játék lett a »fajvédő konferenciából«”, Átlátszó, 2014. október 6., ›atlatszo.hu‹. Utolsó letöltések 2023. 02. 07.)}

2 {A Bad Godesberg-i program (Godesberger Programm) a Német Szociáldemokrata Párt (SPD) politikai céljait rögzítő dokumentum (1959). Gyökeres változást jelentett a párt stratégiájában, amennyiben kimondta, hogy nem célozzák a kapitalizmus leváltását, nem szorgalmaznak államosításokat sem, hanem elkötelezettek a „reformkapitalizmus” mellett, és olyan „tömegpártosodást” kívánnak folytatni, amely nem osztályalapú, hanem „erkölcsi értékekre” épül.}

3 {Szávai János fordításában: „A képmutatás: a bűn tisztelgése az erény előtt”, François de La Rochefoucauld: Maximák, Budapest: Helikon, 218. maxima.}

4 Ld. a nálunk túl kevéssé ismert zseni posztumusz könyvét: Siegfried Kracauer: Totalitäre Propaganda (1937/38), a hagyatékból kiadta: Bernd Stiegler, Joachim Heck, Maren Neumann, Frankfurt/M.: Suhrkamp, 2013.

5 {Ld. Orbán Viktor beszéde Tusnádfürdőn, 2014. július 26., ›mandiner.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 29., hosszabban idézve az idevágó gondolatmenetet ld. fentebb, „A kezdet és a vég” egy lábjegyzetében.}

6 {„A nép a maga nagy többségében annyira nőies gondolkodású, hogy sokkal inkább befolyásolják gondolkodásmódját és ténykedését az érzelmi benyomások, mint a hideg értelem. Ezek a benyomások azonban nem komplikáltak, hanem nagyon egyszerűek és egészségesek. Itt nincs sok latolgatásnak helye, hanem csak végletek pozitívumának vagy negatívumának, szeretetnek vagy gyűlöletnek, jognak vagy jogtalanságnak, igazságnak vagy hazugságnak, de semmi szín alatt sem a félig-meddig, az így vagy úgy, a részben stb.-nek.” Adolf Hitler: Harcom, ford. Ungvári Gyula, Budapest: Gede Testvérek, 2007, 145–146.}

Az uralkodó osztály leveszi az álarcot

1 {Dr. Falus Ferenc (1950–2022) országos tisztifőorvos (2007–2010) volt az Együtt–PM eredeti főpolgármester-jelöltje a 2014. október 12-i önkormányzati választáson. Miután programját erősen megbírálták, nyilvános megszólalásait parodizálták, szeptember 19-én visszalépett a jelöltségtől Bokros Lajos (MOMA) javára, aki aztán 49% – 36% arányú vereséget szenvedett a Fidesz–KDNP jelöltjétől, Tarlós Istvántól.}

2 {W. H. Auden: In Memory of W. B. Yeats, Somlyó György fordításában: „dalodban az ember csődjét / zengje fájdalmas dicsőség.”}

3 {Die Linke.}

4 {Az Osztrák Szabadságpárt (FPÖ), 2017–2019 között az Osztrák Néppárt (ÖVP) koalíciós partnere.}

5 {David Cameron, a brit konzervatív párt miniszterelnöke 2013-as Bloomberg-beszédében azt ígérte, ha a toryk nyerik a 2015-ös választást, igyekezni fognak „kedvezőbb feltételeket” kialkudni az EU-val, majd népszavazást írnak ki a további tagságról. 2014-ben a kormányzat több tervezetet is megfogalmazott az EU-val szembeni követeléseiről, a párt pedig felvette a választási programjába az országos referendum kiírását.}

6 {Krémer Balázs: „A maffiaállam társadalomképe és társadalompolitikája”, Magyar polip. A posztkommunista maffiaállam, szerk. Magyar Bálint, Budapest: Noran Libro, 2013, ›academia.edu‹, utolsó letöltés 2013. 02. 07. „Mára általánosan elfogadott tény, hogy a társadalom túlnyomó többsége egyértelmű vesztese a növekedés nélküli jövedelmi és vagyoni átrendezéseknek, az újraosztásra szűkült társadalompolitikának, és csak populista utóvédharcok zajlanak a nemzeti és családi jutalom ígérvényeinek megérkezéséről. […] [A] lakosság túlnyomó többsége nem az »elmúltnyócév« okozta veszteségeket érzékeli, hanem azt, hogy most rossz irányba haladnak a dolgok.”}

7 {Thomas Piketty: A tőke a 21. században (2013), ford. Balogh-Sárközy Zsuzsanna, Budapest: Kossuth Kiadó, 2015.}

8 {A 2014. októberi kitiltási botrányról ld. „Az ellenzéket is le kell váltani” vonatkozó lábjegyzetét jelen kötetben. Valóban a Bunge nevű étolaj-gyártó cég volt a panaszos, sőt, mint utóbb kiderült, még 2012-ben először nem is az amerikai kormányhoz fordult, hanem lobbival igyekezett elérni a NAV-nál és magyar minisztériumoknál, hogy csökkentsék a magas áfákat, ill. hogy a Bunge és a magyar kormány között valamiféle különalku („stratégiai megállapodás”) köttessen. Egy magyar közvetítő a Századvég elemző cégre hivatkozva kétmilliárd forintot kért ezért cserébe a lobbistától. A vesztegetési kísérletre a Bunge minden kapcsolatot megszakított a lobbistával, és jelentette az esetet az amerikai kormánynak és a NAV-nak. („Amerikai kitiltási botrány: a Bungenak azt ígérték, hogy a Századvég kétmilliárdért elintézi, hogy csökkenjen az étolaj áfája”, 444, 2015. december 18., ›444.hu‹.) A magyar közvetítőt, Tábor Viktort befolyással való üzérkedés vádjával jogerősen három évre felfüggesztett kétéves börtönbüntetést kapott 2019-ben. („Felfüggesztett börtönnel megúszta a kitiltási botrány lobbistája”, Index, 2019. november 29., ›index.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 01.)}

9 Vö. Felicity Lawrence: „Argentina accuses world’s largest grain traders of huge tax evasion”, Guardian, ›theguardian.com‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 07.} – és még ezer cikk, vö. Google.

10 {Horváth András, a 2013-as áfabotrány kirobbantója, ex-adóellenőr; Vancsura István, az országhatárokon átívelő áfacsalás tényével 2014-ben a nyilvánosság elé álló tisztviselő az APEH, 2011-től: a NAV főosztályvezetője.}

11 {Bruno Kreisky Ausztria szövetségi kancellárja (1970–1983, a leghosszabb hivatali idő a második világháború óta), megszorítások helyett életszínvonal- és esélyegyenlőség-növelő reformpolitikát folytatott az Osztrák Szociáldemokrata Párt (SPÖ) színeiben. – Helmut Schmidt Nyugat-Németország (NSZK) kancellárja (1974–1982), ugyancsak szociáldemokrata (SPD), első időszakában keynesiánus gazdaságpolitikát folytat (munkahelyteremtés, állami befektetések, vállalati kedvezmények, szociális segélyek); mandátuma vége felé azonban kormányzata felhagy a „túlköltekezéssel” (deficit spending), számos jóléti kiadást megvág.}

25 év, takarodj!

1 {A cikk nem elérhető a Népszabadság digitális archívumában. Vö. egy még korábbi interjúval: Pogonyi Lajos: „A rendszerváltás megbukott. Beszélgetés Tamás Gáspár Miklóssal”, Kritika, 30. évf. 4. szám (2001. április).}

2 {Ld. „Lassú válasz Kis Jánosnak” (Népszabadság, 2005); „Az utak elváltak. Még egy válasz Kis Jánosnak” (Népszabadság, 2005), mindkettő Világvége III., előkészítés alatt.}

3 Kis János: „Illiberális demokrácia nem létezik”, hvg.hu, 2014. november 24., ›hvg.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 07. A publikáció részlet a szerző Mi a liberalizmus? (Budapest: Kalligram, 2014) c. gyűjteményes kötete előszavából.}

4 {2014. november 17-én tartották a Közfelháborodás napja elnevezésű tüntetéssorozatot szerte az országban (és néhány nyugati nagyvárosban, ahol sok magyar él). A legnagyobb demonstráció a Kossuth téren zajlott. A főszervező Kovács Géza, a rendező szervezet egy civil ellenzéki mozgalom volt, amely az adótörvények parlamenti módosítását megelőző hetekben, az internetadó és a korrupció ellen, valamint az oktatás reformját követelve jött létre. A nyomatékosan pártfüggetlen rendezvényen (a szervezők – ekkor már: szokás szerint – kérték, hogy senki se hozzon pártlogót, -zászlót vagy pártokhoz köthető transzparenst) tízezres tömeg gyűlt össze. Felszólalt Horváth András, az áfacsalási botrány, és Karancsi Tibor, az „olajbotrány” kirobbantója, továbbá Nagy Emília középiskolai tanár, ill. Dabóczy Mihály, Kertész Luca, Krasznahorkai Emma és Nemes Balázs gimnazisták vagy fiatal egyetemisták, mind civilek. A rendezvény hivatalos lezárását követően párszáz fős tömeg kitartott, megrohamozta a Parlamentet védő kordont. A rendőrség paprikasprayvel oszlatott. A 2006. őszi események óta ez volt az első alkalom, hogy tettlegességig hevüljön budapesti tüntetés. (Ld. „Állóháborúba torkollott a Közfelháborodás napja”, nol.hu, ›nol.hu‹; „Temetni jöttek, nem dicsérni – tényleg ez volt a Közfelháborodás napja”, nol.hu, 2014. november 17., ›nol.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 07.)}

5 {„Senki vagyok. Egy közületek. De együtt mi vagyunk a nép” – mondta Kertész Luca szónok. – „Amikor bajba kerülünk, egyedül leszünk, [de most] nézzünk jobbra és balra, már nem vagyunk egyedül. Mi vagyunk az ország!” Ld. „»Mi vagyunk az ország!« Ez volt a közfelháborodás napja”, Magyar Narancs Online, 2014. november 18., ›magyarnarancs.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 07.}

6 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Könyörgök, oszlassák föl!”, Népszabadság (dátum nélkül), ›nol.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 07. Az egykori főpolgármester: Demszky Gábor (SZDSZ), a Fővárosi közgyűlés által a 2006-os utcai zavargások során tanúsított teljesítményéért kitüntetett budapesti főkapitány Gergényi Péter, de utóbb, 2007 tavaszán, még az országosat, Bene Lászlót is kitüntették ugyanezért Szent György-díjjal, igaz, egyúttal fel is mentették őket. Vö. „Az állam teste”, Világvége I., 271–282, kül. 275.}

7 {Vö. „Marx 1989-ről” (2010), Antitézis, 230–269.}

8 {A második Orbán-kormány 2011. december 19-én fogadta el a köznevelésinek átkeresztelt új közoktatási törvényt (2011. évi CXC. törvény a nemzeti köznevelésről, ›net.jogtar.hu‹). A zárószavazás estéjén maroknyi tüntető tiltakozott a Kossuth téren, annak ellenére, hogy oktatási szakemberek hónapok óta jelezték aggályaikat, és hogy a kormány semmiféle szakmai fórummal nem egyeztetett. Hoffmann Rózsa oktatásért felelős államtitkár (2010–2013), a törvény kidolgozója, már első intézkedéseivel eltörölte az alsó évfolyamokon a buktatás tilalmát és a szöveges értékelést; maga a törvény elvonta az iskolák fenntartását az önkormányzatoktól és a 2012. szeptemberében felállt Klebelsberg Központ (KLIK) égisze alatt centralizálta a rendszert; 16 éves korra szállította le a tankötelezettségi korhatárt; új Nemzeti alaptantervet (Nat) vezetett be, egységes tankönyvek használatát írta elő, kötelezővé tette az erkölcs- vagy hittant és a mindennapos testnevelést; „lebutított” követelményrendszerű szakgimnáziumokra nevezték-alakították át a szakközépiskolákat, és megerősítették a szakközépiskolára átnevezett szakmunkásképzőket. A törvényt a következő években többször is módosították, de az alapvonalai 2023-ban is változatlanok. Jó áttekintést nyújt öt éves távlatból: Balla István: „»Hagyjuk a számokat, Zolikám!« Ötéves Hoffmann Rózsa jövőellenes műve”, hvg.hu, 2016. december 16., ›hvg.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 24.}

9 {A második Orbán-kormány gazdasági minisztere, Matolcsy György későbbi jegybankelnök rögtön a kormány felállásakor, 2010-ben hirdetett „unortodox” (nem-szokványos, azaz: sem neokeynesiánus, sem neoklasszikus) gazdaságpolitikát. Sok gazdasági elemző kimutatta, hogy jellegében nem annyira, retorikája és „gazdasági sovinizmusa” mellett leginkább csak döntési mechanizmusában (kiszámíthatatlanság, az intézkedések ideiglenessége, esetlegesen kivetett ágazati különadók stb.) különbözik a neoklasszikus (neokonzervatív) gazdaságpolitikáktól (de keynesiánusnak biztosan nem nevezhető) – valamint a „keleti nyitás”, azaz nagy kínai, dél-koreai, japán tőkeberuházások idevonzásának a tervezetében, ami az unortodox gazdaságpolitikától némileg függetlenül, hivatalosan csak 2012-ben lett meghirdetve külgazdasági/​külpolitikai stratégiaként, és szintén felemás módon valósult meg az elkövetkező évtizedben: 2022-ben a 2600 milliárd forintnyi külföldi működőtőke-befektetés 48 százaléka érkezett keleti gazdaságokból, 42 százaléka nyugatiakból, jobbára munkaintenzív és alacsony hozzáadott értékű iparágakban, jelentős állami támogatások és adókedvezmények árán, a kutatás + fejlesztési szektor nem kielégítő kiépülésével.}

10 {Balog Zoltán (Fidesz), 2012–2018 között az Emberi Erőforrások Minisztériuma vezetője, 2014. november 18-án benyújtott oktatási törvény-módosító javaslatával elérte, hogy humánminisztereként rendeletben vonhasson ki oktatási intézményeket a szegregáció tilalma alól, annak az elkülönítésnek az érdekében, amit tárcája „hátrányos helyzetű gyerekek esélyteremtő felzárkóztató oktatásának” nevezett. Ld. „Balog erővel is átviszi az elkülönítést”, Népszabadság, 2014. november 25., ›nol.hu‹. A rendeletre a Debreceni Ítélőtábla döntése miatt volt szükség, amely a nyíregyházi Huszár-telep oktatási gyakorlatát az Európai Unió alapértékeivel, valamint a Magyarország által aláírt Európai Roma Keretstratégiával, ill. magával az Alaptörvénnyel is ütközőnek ítélte. Balog elgondolásáról ld. még: Balog a szeretetteli szegregációban bízik, Index, 2013. április 26, ›index.hu‹, ill. „Balog: A külön felzárkóztatás nem szegregáció” Mandiner, 2015. május 4., ›mandiner.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 01.}

11 {2014. augusztus 9-én lőtte le a 18 éves, fegyvertelen Michael Brownt Darren Wilson rendőr a Missouri állambeli Fergusonban. Wilson tizenkét lövést adott le a menekülő Brownra, hatszor eltalálta; az emberölés és a hatósági erőszakkal való visszaélés vádja alól jogos önvédelem alapján felmentették. Brown halálára zavargások törtek ki, az eset és annak büntetőjogi kezelése hozzájárult a Black Lives Matter mozgalom létrejöttéhez. 2020-ban egy újbóli vizsgálat is Wilson felmentésével végződött.}

12 {Ld. „Az állam teste” (2007) és „A jóléti állam kísértete” (2008), Világvége I., 271–326.}

13 {Az elnevezés a 2014. őszén zajlott tüntetéseket gyűjti egyetlen „szubjektumba”, azaz cselekvő alanyba, kezdve az internetadó elleni 2014. október végi tüntetésekkel, folytatva a „Közfelháborodás napjá”-val november 17-én. Ld. még a soron köv. írás („Intelmek kezdő rendszerváltókhoz”) vonatkozó lábjegyzetét.}

14 {A Központi Statisztikai Hivatal (KSH) adatai szerint „a munkanélküliség kezelésében bekövetkezett paradigmaváltás (segély helyett munka) eredményeként 2013-ban éves átlagban 129,3 ezren, 2014-ben viszont – részben az oktatással kombinált speciális formával, a téli közmunkaprogrammal összefüggésben – már 182,6 ezren dolgoztak közfoglalkoztatottként.” („Munkaerő-piaci helyzetkép”, KSH, 2014, ›ksh.hu – PDF‹.) A munkanélküli segélyt a kormány 2014-ben átnevezte álláskeresési járulékra. Az indoklás szerint „a kormány azért változtatott a kifejezésen, hogy ezzel is arra ösztönözze a munkavállalókat, hogy ne fogadják el a tényt, miszerint ők nem dolgoznak, hanem inkább keressenek munkát.” További fontos változás, hogy a folyósítási időszakot (már 2012-ben) 270 napról 90-re csökkentették (a közmunka-programot megteremtő Széll Kálmán-terv keretében), az indoklás szerint ugyancsak azért, hogy „kiszűrjék a tartósan munkanélkülieket, és arra sarkallják őket, hogy a lehető leghamarabb munkát keressenek” (vagy lépjenek be a közmunka-programba). A járulékot az „álláskereső” utolsó 4 naptári negyedévbeli fizetése alapján számolják, de nem lehet magasabb a mindenkori minimálbérnél, és csak azok jogosultak rá, akiket elbocsátottak (nem maguk léptek ki), és az utolsó három évben legalább 360 napot dolgoztak. A Munkaügyi Központ továbbá rendszeresen ajánl munkákat, amelyeket a munkanélküli köteles elfogadni, különben eleshet a jogosultságától. („Munkanélküli segély változásai 2014-ben”, HiK, d. n., ›hik.hu‹.) A KSH adatai szerint 2012. I. negyedévében 506,5 ezren, 2014. IV. negyedévében már csak 318,5 ezren voltak Magyarországon munka nélkül; a munkanélküliségi ráta az összlakosság körében 7,1%-ra mérséklődött. Ennek eredményeként Magyarország az uniós átlagnál kedvezőbb munkanélküliségi helyzetű tagországok csoportjába tartozott. (Az Eurostat szerint 2014-ben a teljes népesség körében csak Németországban és Nagy-Britanniában volt 7,1 százalék alatt a munkanélküliségi ráta. Franciaország és Észak-Olaszország, a balti és a skandináv államok 7,1–13 százalék között ingadoztak. Dél-Európában volt legrosszabb a helyzet, itt – Portugália kivételével – 25 százalék feletti adatokat mértek. [„Munkanélküliségi ráta az Európai Unió régióiban, 2014”, Eurostat, ›terport.hu‹.]) De mint a KSH hozzáteszi, „nem annyira a közmunka, mint inkább az első álláshoz jutást segíteni hivatott intézkedéscsomag eredményeként a fiatalok (15–24 évesek) munkanélküliségi mutatói az átlagosnál kedvezőbben alakultak. A 2014. évi 20,4%-os ifjúsági munkanélküliségi ráta 6,2 százalékponttal alacsonyabb volt a 2013. évinél.” („Munkaerő-piaci folyamatok, 2014. I–IV. negyedév”, KSH, ›ksh.hu – PDF‹) Visszatekintő cikkében a HVG már azt írta, „a [közmunka-program] távlati cél[ja] szinte teljes bukás lett, a közmunkások töredéke (a legoptimistább becslések szerint alig hetede, egy pesszimistább kutatás alapján 3 százalékuk) talált munkát az elsődleges munkaerőpiacon.” („Tíz éve hirdette meg Matolcsy György, hogy az EU élére törünk”, HVG, 2021. március 1, ›hvg.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 02.)}

15 Tamás Gáspár Miklós: „Új helyzet Magyarországon”, hvg.hu, 2014. november. 17., ›hvg.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 07. A cikk a „klasszikus” populizmus elemeinek a tüntetéseken megfigyelhető megjelenésére mutat rá: adócsökkentés követelése, korrupció-, ideológia- és elitellenesség, informalitás stb.}

16 {Utalás az internetadó elleni tüntetésekre.}

17 {Utalás a „Közfelháborodás napjá”-ra.}

18 {2014-ben a 15–62 éves romák 34%-a volt foglalkoztatott, 15%-a álláskereső, 51%-a inaktív. („Munkaerő-piaci helyzetkép”, KSH, 2014, i. h.)}

19 {A pécsi rendőrök 2014. novemberben „felvilágosító/​prevenciós” videót készítettek „Tehetsz róla” címmel, „bűnmegelőzési céllal”, amelyben a „kacér lányok” túlságosan kihívó öltözködése és viselkedése minősül a nemi erőszak kiváltójának. Ld. „Itt vannak a rendőrség új, buliellenes spotjai”, Index, 2014. november 21., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 02.}

20 „»A Fidesznek egzisztenciális kérdéssé vált a hazaárulás«”, hvg.hu, 2014. november. 21., ›hvg.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 07. Földi László „titkosszolgálati szakértő” (a rendszerváltás előtti Belügyminisztérium III/I. Csoportfőnökségének [az USA-ban és Nyugat-Európában kémkedő szocialista titkosszolgálatnak] az elbocsátott hírszerzője) leszögezi, hogy a „Mozgalmat” csakis külföldről szervezhették, majd hozzáteszi: „egzisztenciális kérdéssé vált a hazaárulás. Ez a fogalom azt jelenti, hogy valaki anyagi ellentételezésért cserébe külföldi érdekeket szolgál.”}

21 „»Az USA legszívesebben agyonlövetné Orbánt«”, Magyar Narancs Online, 2014. november 22., ›magyarnarancs.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 07. A cím Bayer Zsolt fideszes publicistát idézi.}

Intelmek kezdő rendszerváltókhoz

1 {Bálint György: „Intelmek kezdő felháborodókhoz” (1936), A toronyőr visszapillant I., Budapest: Magvető, 1961, 385.}

2 Vö. „25 év, takarodj!” {jelen kötetben}.

3 {Fordulat 21. (2014/1.), 1989. A rendszerváltást a világrendszer-elmélet (Böröcz József – tőle cikk is szerepel –, ill. I. Wallerstein, G. Arrighi, A. Gunder Frank, S. Amin) szerint újraértelmező lapszámot a Helyzet Műhely társadalomtudományi csoportja szerkesztette: ›fordulat.net‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

4 {Ld. Konrád György: Antipolitika. Közép-európai meditációk, Budapest: AB Kiadó, 1986.}

5 {Ld. a reformközgazdászok körét (pl. Antal László, Bauer Tamás, Bokros Lajos, Csillag István, Laki Mihály, Matolcsy György) és írásait, kül. „Fordulat és reform”, Medvetánc, 1987/2.}

6 {Vö. Éber Márk Áron, Gagyi Ágnes, Gerőcs Tamás, Jelinek Csaba, Pinkasz András: „1989”, Fordulat 21., ›fordulat.net – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

7 {Ld. „Egyszerű és nagyszerű kapitalizmus” (2004), Antitézis, 71–113, kül. 88–91, 112–113. A szerző néhány évvel később maga is módosította eredeti tételét a szovjet típusú rendszerek államkapitalista mivoltáról, vö. „Marx 1989-ről” (2010), ill. „Antikommunizmus ma” (2012, eredetileg: „It’s All Over Now, Baby Blue”), Antitézis, 230–269, 294–346. Utóbbi tanulmányban olvasható: „… nem szabad a »valóságosan létező szocializmust« (a továbbiakban: reálszoc) minden további nélkül csak államkapitalizmusnak nevezni és tartani, mert a reálszoc az államkapitalizmus tág fogalmának nagyon sajátságos esete. A »létező szocializmus« keleti, szovjet variánsa – noha nem volt szocializmus, hanem csak államkapitalizmus – kétségtelenül nem volt polgári rendszer. […] [Í]géretéhez híven megsemmisítette (kisajátította) a magántulajdonos (tőkés és földbirtokos) osztályt, a döntés pillanatában még létező munkásmozgalom politikai kontrollja alá helyezte a termelést és a szociális rendszert, megszüntette a polgári reprezentáció politikai és kulturális formáit és így tovább. Nagyjából fölszámolta (miközben Nyugaton csak korlátozta, szabályozta, agyonadóztatással demotiválta) a piacot.” Uo. 297.) Az idézett tanulmányban az 1968–89 közti nyugati és keleti rendszerek közti analógia alapját elsősorban a mindkettőre jellemző „jóléti”, „progresszív”, „gondoskodó”, gazdaságpolitikájában „beavatkozó” jelleg adja. Vö. még „Jobb- és baloldali antikapitalizmus” (2013) jelen kötetben, amely a munkásmozgalom hordozta forradalmi kommunista eszme burkolt, makacs megmaradásában jelöli ki a szovjet szférába tartozó államok differentia specificáját, ami miatt nem nevezhetők minden további nélkül államkapitalistának: „a világmegváltó kommunista forradalmi eszme – a maga aszkézisével, hősiességével, fanatizmusával és kegyetlenségével – mint a rendszer megtagadott titka ott rejtőzött a diktatúra burkában […]”.}

8 {Vö. Sartre formulájával (az egyezés valószínűleg szándékolatlan): az értelmiségi a mindenkori „objektív áruló”, „a magunkfajta meghasonlott ember, aki azonban nem bírja tovább elviselni kétszínűségét. Így aztán megtöri a csöndet, nem játssza tovább a betolakodó szerepét, amit ráosztottak, hogy végre saját nevében szólva azt mondja: én […]” (Jean-Paul Sartre: „Des rats et des hommes”, Situations IV., Paris: Gallimard, 1964, 57. skk.). A sartre-i értelmiségi „minden társadalmi osztályból kiválik, és még abba sem tud beilleszkedni, amelyet ideologikusan a magáévá tett, és episztemológiai pozíciója – elfogulatlansága és részrehajlás-mentessége – folytán végső soron bármikor leleplezhetik valamely partikuláris csoport ügynökeként.” (Fredric Jameson: The Geopolitical Aesthetic, Indiana UP, 1995, 38.)}

9 {A TTIP-hez ld. a „Kőkorszakváltás a balközépen” vonatkozó jegyzetét jelen kötetben.}

10 Replika 84. (2013/3.), Állampolgári részvétel – Új politika, új mozgalmak. szerk. Mikecz Dániel és Szabó Máté {›replika.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

11 Axel Honneth vs. Nancy Fraser, lásd erről a Replika új, 88. [2014/4.] számát, különös tekintettel Huszár Ákos jelentős tanulmányára {Huszár: „Osztály és elismerés. A magyar társadalom elismerési viszonyairól”, ›replika.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

12 A „populizmus” szót itt sem pejoratív, hanem pusztán leíró értelemben használom.

13 {A 2014. őszi „tüntetéshullám” a netadó elleni tiltakozásokkal kezdődött október végén, a korrupciós botrány (Horváth András általi) kirobbanását követő megmozdulásokkal folytatódott novemberben. Decemberben hat kormányellenes tüntetést is szerveztek (a korrupció ellen, a magánnyugdíjak felszámolása ellen, a szabad oktatásért, a devizahitelesek ügyében). 2015. január 2-án az Operaháznál „az önkényes alkotmányozás ellen tiltakozó tömegtüntetés harmadik évfordulójára” hívták össze az embereket, 10-én a gyülekezési szabadság korlátozása ellen tüntettek a Kossuth téren. Az összes akciót civilek szervezték. Ezután a hullám kissé kifulladt, és hasonló hévvel csak 2016 tavaszán, a Tanítanék Mozgalom révén indult újra.}

14 Vö. Ronald Aronson: „Marcuse Today”, Boston Review, 2014. november 17. {›bostonreview.net‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09. Vö. Herbert Marcuse: Az egydimenziós ember (1964), Budapest: Kossuth, 1990.}

15 {Giovanni Arrighi: „A fejlődés illúziója. A félperiféria koncepciójának megújítása” (1989), ford. Éber Áron Márk, Eszmélet, 26. évf. 103. szám (2014. ősz), ›epa.oszk.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

16 [Éber Áron Márk: „Giovanni Arrighi és a felzárkózás problémájának aktualitása”, Eszmélet, 103., ›epa.oszk.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.]

17 Petőcz György: „A liberalizmus praktikus”, Népszabadság, 2014. december 6. {›nol.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

18 {A világ liberális politikai pártjait tömörítő Liberal International 2014. november 20–23. közti lisszaboni konferenciáján.}

19 Ady Endre: „Két meggyőződésű emberek”, Nyugat, 1911. 15. szám.

20 {Az iraki és kisebb részben az afganisztáni háborúról ld. „A háborúnak vége” (2003), „A Kelet védelmében” (2004), „Isten hozta, Mr. Bush” (2006), Világvége I., 118–139, 139–154, 185–224.}

21 {Ld. Rudolf Hilferding: A finánctőke. A kapitalizmus legújabb fejlődési szakaszának vizsgálata (1910), Budapest: Közgazdasági és Jogi, Budapest, 1959; Rosa Luxemburg: A tőkefelhalmozás. Adalékok az imperializmus gazdasági magyarázatához (1913), Budapest: Kossuth, 1979; Nikolai Bukharin: Imperialism and World Economy (1915), International Publishers, 1929 (›marxists.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.); Vlagyimir Iljics Lenin: Az imperializmus mint a kapitalizmus legfelsőbb foka (1916), Budapest: Kossuth, 1973.}

22 {Hannah Arendt: „Imperializmus”, A totalitarizmus gyökerei, Budapest: Európa, 1992, 149–377.}

23 {A magyar pártfüggetlen szervezetek és NGO-k egyik legfontosabb támogatója a 2010-es évek első felében a Norvég Civil Alap és az Izland, Liechtenstein és Norvégia finanszírozta EGT Alap volt. Ezek az országok tagjai az Európai Gazdasági Térségnek, de az EU-nak nem, így utóbbi közös költségvetéséhez nem járulnak hozzá, élvezik azonban a közös gazdasági tér előnyeit; ennek kompenzálására hívták létre az Alapokat 1994-ben. A támogatások jelenleg azokat az országokat célozzák, amelyekben az egy főre jutó bruttó nemzeti jövedelem alacsonyabb, mint az EU-s átlag 90%-a, de elsődleges támogatottjai a 2004-es bővítés során vagy azt követően csatlakozott EU-tagok.}

24 {Utalás a 2010-ben kitört görög gazdasági- vagy adósságválságra, amelyet csak 2015-ben rendezett az Európai Bizottság, a Nemzetközi Valutaalap és az Európai Központi Bank (a „trojka”), súlyos megszorításokat erőltetve a Sziriza-kormányra.}

25 {A 2014. októberi kitiltási botrányról ld. „Az ellenzéket is le kell váltani” vonatkozó jegyzeteit jelen kötetben.}

26 {A harmadik Orbán-kormány már a 2014-es választások előtt megpróbált befolyást szerezni a Norvég és az EGT Alap folyósította összegek elosztására, s miután kudarcot vallott, 2014 nyarától a kedvezményezett szervezeteket üldözte, ill. kiemelten a Norvég Civil Alapot kezelő konzorcium két tagját, az Autonómia Alapítványt és a Demokratikus Jogok Fejlesztéséért Alapítványt, valamint az Ökotárs Alapítványt, amely a támogatásoknak a civil társadalmi célokat kitűző szervezetek felé való szétosztásért felelt. A kormány részrehajlással, pártpolitikai tevékenységek finanszírozásával és átláthatatlansággal vádolta a társaságokat. 2015 végén zárultak a vizsgálatok, a konzorciumokat és a 17 támogatott civil szervezetet felmentették, Lázár János Miniszterelnökséget vezető államtitkár pedig bejelentette, hogy a norvég kormány újra folyósítja a pénzeket. A Társaság a Szabadságjogokért (TASZ) 2016-ban, két év pereskedés után hozzájutott az ügyet kirobbantó levélhez, amely bizonyította, hogy a Kormányzati Ellenőrzési Hivatal személyesen Orbán Viktor miniszterelnök kérésére indította a vizsgálatokat. A Népszava 2020-ban kiderítette, hogy a magyar és a norvég kormány elvi megállapodása ellenére tényleges szerződést nem kötöttek, így Magyarország – az EU-ban egyedüliként – mindaddig 214,6 millió euró neki szánt fejlesztési forrástól esett el; ezt a norvég külügyminiszter is megerősítette. Forrás: Wikipédia.}

27 {2013 óta, amikor frissen kinevezett vezetője, Laura Codruţa Kövesi deklarálta, hogy a teljes román politikai mezőt átvilágítják, a Nemzeti Korrupcióellenes Ügyészség (Direcţia Naţională Anticorupţie) pár év alatt többezer korrupciós ügyet tárt fel. Nem pusztán lehallgatja és megfigyeli a célpontokat, hanem állampolgári, vállalati és állami feljelentésekre is számít, ami miatt gyakran hasonlítják a Ceauşescu-korszak titkosszolgálatához, a Securitatéhoz. 2014-ben az EU mintapéldaként állította a többi állam elé; egy 2015-ös romániai közvéleménykutatás szerint a lakosság 60 százaléka megbízik benne (míg az országgyűlésben csak 11 százalékuk). Victor Ponta 2014-ben alakult kormánya 2015-ben bukott meg korrupciós ügyek miatt. Pontát pár évvel később felmentették; más pártoknak a vezetőit (pl. Dan Voiculescut, a Konzervatív Pártét) börtönbüntetésre ítélték.}

28 {Zuschlag János szocialista képviselőt 2007-ben vádolták meg bűnszervezetben elkövetett csalással; 2010-ben első fokon nyolc és fél év börtönbüntetésre ítélték, amit egy évvel később hat évre csökkentettek; állítólag 72 millió forintos kárt okozott, amit megtérített. – Simon Gábor az MSZP volt elnökhelyettesét 2014-ben fogták perbe, miután kiderült, hogy több mint 240 millió forintot helyezett el osztrák és svájci bankszámlákon vagy értékpapírokban; a betétek származásáról nem tudott kielégítő magyarázatot adni; ügyében még 2022-ben sem született bírósági ítélet. – Hunvald György szocialista polgármestert (Budapest, VII. kerület) 2009-ben tartóztatták le, többek között hivatali visszaélés, magánokirat-hamisítás, hűtlen kezelés, hamisítás, vesztegetés, ingatlanpanama gyanúja miatt; 2012-ben a legtöbb vád alól felmentették, összesen három és fél évet kellett volna letöltenie, de a tárgyalások tovább húzódtak, nem jogerős ítélet végül csak 2020-ban született: egy év börtönbüntetés és 27 millió forintos pénzbírság folytatólagosan elkövetett hűtlen kezelés miatt, de a három előzetesben töltött év miatt ekkor már nem kellett börtönbe vonulnia.}

29 {A fairness (méltányosság) itteni fogalmához ld. a liberális politikafilozófia alapművét: John Rawls: Justice as Fairness: A Restatement, Cambridge, MA: Harvard UP, 2001. A bekezdés gondolatmenete tekinthető a rawlsi teória tömör összefoglalásának és burkolt bírálatának.}

30 Jürgen Habermas: A kommunikatív cselekvés elmélete, I. (1981), ford. Berényi Gábor, Felkai Gábor, Budapest: Gondolat, 2011, 261. {A fordítást enyhén módosítottam.}

31 {Kész Zoltán maga mögött tudhatta a teljes összefogás (MSZP, DK, Együtt, PM, MLP, MoMa – és a Lokálpatrióták) támogatását, amikor a Navracsics Tibor Brüsszelbe való távozása miatt kiírt időközi választáson 2014 végén elindult a veszprémi képviselői helyért, és megszerezte a mandátumot. (2018-ban aztán vereséget szenvedett a Fidesz–KDNP jelöltjétől.)}

32 A SZOCIÁLDEMOKRÁCIA ALKONYÁRÓL ld. Neal Lawson kiváló cikkét: „Social democrats face irrelevance at best, extinction at worse”, New Statesman, 2014. december 8., ›newstatesman.com‹ {Ld. ugyanezt a megfigyelését három évvel korábbról: Lawson: „Social democracy: in crisis the world over”, OpenDemocracy, 2011. február 7., ›opendemocracy.net‹, utolsó letöltések 2023. 02. 10.}.

33 Mester Iván: „A páciens neve: Orbán Viktor. Lételeme a küzdelem, a folyamatos harc”, Népszabadság, 2014. december (n. n.). {A cikket eltávolították a Népszabadság digitális archívumából. Kivonatolva érhető el több weboldalon is, ld. pl.: ›mediatop.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 10. A poszt megjegyzi, hogy a „Mester Iván”, „egyetemi docens” valószínűleg álnév.}

34 Révész Sándor: „Álltok majd bambán a parton”, Beszélő, 2014. december 1., ›beszelo.c3.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 10. Révész ezt írja: „Az Orbán-rendszer politikai gárdájának bomlástermékei között ismeretlen arányban lesznek ex-, poszt- és reformorbánisták. […] A posztorbánisták posztfideszes utódpárto(ka)t alakítanak majd. És ki mondja, hogy ezek nem szolgálhatják a demokráciát? A demokrácia normáihoz képest a legnormatartóbbak a posztkommunista MSZP által dominált kormányok voltak […]”; majd rámutat, hogy miközben az ellenzék gyakran „a kádári diktatúra apológiáját” nyújtja, igen ellentmondásos módon – és bármiféle morális alap nélkül – előre kifogásolja a „reformorbánisták részvételét a restaurációs folyamatokban”.}

35 {Kocsis Máté józsefvárosi polgármester 2014 decemberében vetette föl egy Facebook-posztban, hogy a 12–18 év közötti fiataloknak, a választott politikusoknak és a (közelebbről nem meghatározott) újságíróknak évente kötelező állami drogtesztnek kellene alávetni. A poszt kiváltotta méltatlankodást növelte, hogy Kocsis önkormányzata korábban megvonta a támogatást a Kék Pont Alapítvány tűcsereprogramjától, aminek a következtében a józsefvárosi kábítószerhasználók élete, valamint a civil szervezet működése is veszélybe került. A Fidesz–KDNP a kezdeti üdvözlés után pár nappal kihátrált a javaslat mögül, végül Kocsis is visszakozott.}

36 {Azaz: közvetlen népszavazásokon nyugvó.}

37 {Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij: „Az Anna Karenina mint különös jelentőségű tény” (1877), A történelem utópikus értelmezése. Tanulmányok, vál. és ford. Sisák Gábor, Budapest: Osiris, 1998, 106–107, kiemelések az eredetiben.}

Lelkük mélyén

1 {Ld. Orbán Viktor: „Megőrizni a létezés magyar minőségét” (a 2009-es kötcsei beszéd). Akkor még miniszterelnök-jelöltként Orbán arról beszélt, hogy a magyar politika következő 15-20 évét nem a duális erőtér fogja meghatározni, amely „állandó értékvitákkal, megosztó, kicsinyes és fölösleges társadalmi következményeket generál, [hanem e]helyett huzamosan létrejön egy nagy kormányzó párt, egy centrális politikai erőtér, amely képes lesz arra, hogy a nemzeti ügyeket megfogalmazza – és ezt nem állandó vitában teszi [majd], hanem a maga természetességével [fogja] képvisel[n]i.” („Orbán: a következő 15-20 évben egy nagy kormányzó párt lehet”, HVG, 2010. február 16., ›hvg.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 02.}

2 {Az „értékvita” problematikusságáról ld. ezt a két összetartozó tanulmányt: „»Értékválság«”, „»Értékválasztás«”, Törzsi fogalmak, 173–223.}

3 {A jelmondatot annyi ellenzéki megmozdulás, tüntetés, kiáltvány és petíció tűzte zászlajára a 2010-es években – a 2011-ben alakult Magyar Szolidaritás Mozgalomtól az Együtt–PM-en át a Momentumig pedig számos szervezet programnyilatkozatába is bekerült –, hogy visszakereshetetlen (de talán nem is lényeges), pontosan kire utal itt a szöveg.}

4 {Ld. Ernst Nolte: „Die Vergangenheit, die nicht vergehen will. Eine Rede, die geschrieben, aber nicht gehalten werden konnte”, 1986. június 6., Frankfurter Allgemeine Zeitung. Ez a cikk robbantotta ki a német történészvitát. Miután ázsiai tettnek minősítette a Gulagot, az akkor már neves történész költőien kérdezte: „vajon a nemzetiszocialisták és Hitler nem pusztán azért követték-e el »ázsiai« tettüket, mert önmagukat és a hozzájuk hasonlóakat egy »ázsiai« tett potenciális vagy valóságos áldozatainak tekintették? Nem volt-e a »Gulag-szigetcsoport« eredendőbb, mint Auschwitz? Nem volt-e a bolsevik »osztálygyilkosság« a nemzetiszocialista »fajgyilkosság« ténybeli és logikai előzménye (Prius)?” Vö. Dalos György: „Ernst Nolte és a német történészvita”, Mozgó Világ, 29. évf. 8. szám (2003. augusztus), ›epa.oszk.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 10.}

5 {Johann Wolfgang von Goethe: Faust, I., 1338. sor, Jékely László és Kálnoky Zoltán fordításában: MEFISZTÓ: „A tagadás a lényegem!”}

6 {A kommunizmus ilyetén voltáról ld. „Igazság és osztály”, Antitézis, 129–130. („Marx a fausti démonizmus költője”), ill. Tamás Gáspár Miklós: „A kommunizmus az állítás mint a tagadás tagadása”, Elidegenedés és emancipáció. Karl Marx és a Gazdasági-filozófiai kéziratok, szerk. Fülöp Nóra é. m., Budapest: L’Harmattan, 2016, 59–73.}

7 Ezt kitűnően foglalja össze Hóman Bálint, a jeles fasiszta államférfi és tudós számomra mindeddig ismeretlen előadása Berlinben, 1940-ben: „[…] mindig voltak és ma is vannak szervezkedésre képtelen, kezdetleges népek, sőt, fajok. Ezekkel a történeti értelemben primitív és passzív népekkel szemben vannak egyéneikben és tömegeikben egyaránt vállalkozó kedvű és harcos szellemű, művelődésre fogékony, uralomra hajlamos, államalkotó fajok és népek […]”, pl. „[a] népszervező és államalapító árjafajta germánság” német ága és „[a]z ugyancsak népszervező és államalapító altáji fajta törökségnek finn népelemekkel gyarapodott nyugati ága”, a magyarság. „Találkozásukkal a kontinens két uralomhoz szokott fajtájának ifjú hajtásai kerültek közvetlen szomszédságba”, természetesen az Anschluß révén, amely Magyarország tőszomszédává tette a Harmadik Birodalmat. (Idézi – szokás szerint – nagyszerű és tanulságos „Színrebontás”-ában {„Hóman, avagy az ítélet ítélete”} Nyerges András, Élet és Irodalom, LIX. évf. 15. szám [2015. április 10.].)

8 Oswald Spengler: Válságok árnyékában, ford. Csejtei Dezső, Juhász Anikó, Budapest: Noran Libro, 2013, 75–76.

9 {Rudyard Kipling: Recessional (1897). A vers nem a zsidókra, hanem történetesen „a gójokra” (Gentiles) vagy általában a hitetlenekre és a náluk is „alsóbbrendű fajokra” mint elrettentő példákra utalva fogalmazza meg az intést, hogy a közösség mindenkor dicsérje a feljebbvalót.}

10 {A szöveghelyet nem sikerült azonosítani. Meglepő módon a Kisebbségben (1939) (Németh László: A minőség forradalma. Kisebbségben II., Budapest: Püski, 1992, 843–911.) sem tartalmazza, pedig az esszé páratlanul részletgazdag természetrajzát adja az „öngyarmatosítás” különféle módozatainak. Erre Hunyadkürti Soma is felfigyelt, aki egy tanulmányában („Az öngyarmatosítás fogalma és a magyar népi mozgalom identitáskeresése”, Kommentár, 2016/4.) Alexandar Kiossev bolgár irodalmárra hivatkozva („Megjegyzések az öngyarmatosító kultúrákról”, ford. Karádi Éva, Magyar Lettre Internationale 37. [2000. nyár]) Konsztantin Fokinovnak, az első bolgár nyelvű folyóirat alapítójának az 1842-es kiáltványáig vezeti vissza a kifejezést (amely Kelet-Európában, talán nem meglepő módon, a romantikától fogva sok helyütt felbukkan), majd Szabó Dezsőnél, Németh Lászlónál és Bibó Istvánnál elemzi különböző előfordulásait – de ő sem idézi magát a fogalmat Németh Lászlótól; ezt az idevágó passzust azonban igen: „mi a mélymagyarság kulturális és társadalmi feltörésétől várjuk azt a forróbb, keletibb »mély-európaiságot« amellyel az európai művelődésbe nem mint Nyugatért rajongó balkániak, hanem mint új vért hozó »közbeszólók« kapcsolódhatunk be”, ld. i. m.}

11 {„Mikor majd zsidóvért ont a kés”. Idézet a badeni forradalmárok (1848/49) harci indulójából, az ún. Heckerliedből.}

12 {Még az 1900-as évek elején találta ki az angol Liberális Párt a Brit Birodalom gyarmati politikájának ideologizálására, a második búr háború (1899–1902) idején; a párt nacionalista jobbszárnya a parlamenti és belső frakcióharcokban elpuhult, walesi, skót, ír nemzetiségekkel (az angolok kárára) „felhígult” pártvezetés ellen is használta. Ma már az amerikai demokratákat vádolják azzal, hogy saját liberális elveiket akarják ráerőltetni, akár militáns módon, konzervatív és/vagy vallásos értékrendre épülő kultúrákra (ld. „demokrácia-csinálás”).}

13 {„Fekete arcocska, csinos kis abesszínai,/​várj csak, nemsoká’ üt az órád”. Idézet a Faccetta nera című, az abesszínai (második olasz-etióp) háború (1936–36) idején népszerű fasiszta indulóból.}

14 {Tellér Gyula: „Született-e »Orbán-rendszer« 2010 és 2014 között?”, Nagyvilág, 59/3. (2014. március), 346–367, 360.}

15 Moishe Postone a chicagói egyetem tanára. Fő műve: Time, Labor and Social Domination: A Reinterpretation of Marx’s Critical Theory, Cambridge: Cambridge University Press, 1993, 2003 (több újrakiadás, fordítás több nyelven). Az antiszemitizmusról írott kisebb munkái összegyűjtve németül olvashatók, Postone: Deutschland, die Linke und der Holocaust, Freiburg: ça ira, 2005. Magyarul az „Antiszemitizmus és nemzetiszocializmus” c. klasszikus esszéje (1980) az Eszmélet 105. (2015. tavaszi) számában jelenik meg, ford. Koltai Mihály Bence. {Ld. ott, 18–40, ›epa.oszk.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 07. 03.}

16 {Az Iszlám Állam (ISIS, arabul Daesh; a szunnita valláson belül ultrakonzervatív-dzsihádista szalafita, az ENSZ által terrorszervezetnek minősített mozgalom) 2014. augusztus 19-én adta ki „A Message to America” c. videóját, amelyben álarcos férfiak lefejezik James Wright Foley amerikai fotóriportert, az Obama elnök által 2014. augusztus 7-én elrendelt iraki légicsapások „megtorlásául”. (Az Iszlám Állam 2014-ben szerzett meg nyugat-iraki és kelet-szíriai területeket, és kiáltotta ki létezését.) 2015-ben kezdtek szivárogni hírek arról, hogy az ISIS uralta területen ellenálló kurd katonanőket, valamint – „boszorkányság” vádjával – több civil nőt is lefejeztek. Ld. „Islamic State »Beheads Women for Sorcery« in Syria”, BBC, 2015. június 30., ›bbc.com‹, utolsó letöltés 2023. 02. 10.}

17 {Albrecht Wellmer: Endspiele: Die unversöhnliche Moderne, Berlin: Suhrkamp Verlag, 1993 (más nyelveken is).}

18 {A kelet-ukrajnai háború (hivatalosan 2014–2015, de a harcok folytatódtak; ld. „Az ellenzéket is le kell váltani”, ill. Az „Emlék és vallomás” vonatkozó lábjegyzeteit jelen kötetben.) ún. hibrid hadviseléssel zajlott: mind a szakadárok (orosz), mind az ukránok (NATO) külső katonai, technológiai, információs támogatással folytattak ki-kiújuló hagyományos, irreguláris (hivatásos és nemhivatásos alakulatok közti) és kiberharcot; maga a konfliktuskörnyezet (a hadszíntér) markánsan elkülöníthetetlen volt a közlekedési övezettől, sőt, magától a békekörnyezettől is; a civil lakosság is ki volt téve a katonai erőszaknak (akár csak az infrastruktúrát érő vagy kibertámadásoknak, akár a legkonkrétabb erőszakcselekvéseknek) Luhanszk és Donyeck megyében.}

19 {Ld. Gilles Deleuze, Félix Guattari: Mille plateaux. Capitalisme et schizophrénie 2, Paris: Minuit, 1980 (angolul is), kül. a 12. fej.-et („Traité de nomadologie : la machine de guerre”, 434–528). A „molekuláris”, a nem központilag irányított, önálló sejtekre osztódott, szétszórt, gerillaszerű ellenállást jelöli.}

20 {Az 1990-es években megjelent kifejezés nem túl ízléses fordításban: „haveri kapitalizmus”, vagy „a csókosok rendszere”; tkp. a tágan értett nepotizmus: a politikai és a vállalkozói, termelői és banki szféra szoros összefonódása.}

21 Vö. Robert Kurz: Schwarzbuch Kapitalismus (a „Die Biologisierung der Weltgesellschaft” c. fejezet), 2. kiad., Frankfurt/M.: Eichborn, 2009, 293–349.

22 {Az „Edelnazi” („nemes náci”) itteni használata nem annyira történeti, eredetileg ugyanis a Német Ifjúsági Mozgalom (Deutsche Jugendbewegung) konzervatív szocialistáiból lett nemzetiszocialistákra vonatkozott: azokra az értelmiségi fiatalokra (javarészt férfiak), akik Ferdinand Fried vezetésével a Die Tat folyóirat körül csoportosultak, és már az 1920-as évek végére prominens szerepet küzdöttek ki a német szellemi életben. Ebben az értelemben használja: Friedrich A. Hayek: The Road to Serfdom (1944), London: Routledge, 2006, 185. Az itteni használat Martin Heidegger, Ernst Jünger, Carl Schmitt szellemi függetlenségére, arisztokratikus kiválóságtudatára, a náci mozgalomból való kiemelkedésére – legalábbis ennek a szándékára – utal: ők, akik nem „akárkik”, nem „tömegemberek”.}

23 {A „keleti nyitással” a magyar kül- és gazdaságpolitika 2012-től szorosabbra fűzte kapcsolatát „türk partnereivel”, Orbán Viktor rendszeres „kétoldalú megbeszéléseket” folytat közép-ázsiai diktátorokkal, Azerbajdzsán, Üzbegisztán, Kazahsztán, Kirgizisztán vezetőivel. Ezek az államok „kiemelt stratégiai partnerei” a magyarnak.}

24 {Jarosław Kaczyński Lengyelország miniszterelnöke (2006–7), a Jog és Igazságosság (PiS) elnöke (2003–). 2015 óta, amikor pártja nyerte az országgyűlési és az elnökválasztást is, a legnagyobb hatalmú lengyel politikus, noha államvezetői tisztséget 2020-ig (amikor két évre miniszterelnök-helyettes lett), nem vállalt. Politikai célja Lengyelország „morális megújítása”: szakítás a kommunista múlttal, a katolikus hagyomány megerősítése a „nyugati értékekkel” szemben, „a negyedik köztársaság” megalapozása (ennek bejelentése alkotmányosan mindeddig nem történt meg), akár „liberálisnak” ítélt szabadságjogok (pl. az abortuszé) erőszakos visszavonása árán.}

25 {Ady Endre: „Goga Oktávián vádjai”, Nyugat, VI/10. (1913. október).}

26 {Ld. Max Nordau: Entartung, Berlin: C. Duncker, 1896. A könyv az „elfajult” („degenerált”) századvégi-dekadens („Fin de siècle”) művészeteket bírálja, ill. Oscar Wilde, Henrik Ibsen, Richard Wagner, Friedrich Nietzsche és mások kóros eseteit vizsgálja. A Nordau-féle „társadalomkritika” szellemi környezetét emlékezetesen elemzi Hannah Arendt: „Faji szemlélet a fajelmélet előtt”, „Az arisztokraták »faja« szemben a polgárok »nemzetével«”, A totalitarizmus gyökerei (1951), ford. Braun Róbert é. m., Budapest: Európa, 1992, 193–200; jelen gondolatmenet nagyban épít az övére. Vö. még Nordau: Írások a cionizmusról, ford., bev. Mohácsi Jenő, Bíró Miklós Ny., Budapest: Népszerű zsidó könyvtár, 1930.}

27 {Vö. Richard von Krafft-Ebing: A nemi élet eltévelyedései (Psychopathia Sexualis. Különös tekintettel a rendellenes nemi érzésre. Törvényszéki orvosi tanulmány orvosok és jogászok számára), ford. Gáspár Endre, Budapest: Nova Irodalmi Intézet, 1937. Krafft-Ebing világsikerű könyvében (1902-ben már a tizenkettedik újrakiadásnál tart) négy deviáns típust, a fetisisztát, a homoszexuális, a mazochistát és a szadistát vizsgálja (utóbbi kategóriákat ő vezeti be elsőként), de főként a férfi homo-/​biszexualitásra fókuszál. „A nő, ha fizikálisan és mentálisan normális, és rendes oktatásban részesült, kevés érzéki vágyat érez”, írja Krafft-Ebing; azok a nők azonban, akiknek aktív a szexuális ösztönük, sőt, akár csillapíthatatlan a szexuális étvágyuk, állítólag patologikus „hiperesztéziában” szenvednek – abnormálisan megnövekedett szexuális ösztönük „örökletes degenerációnak” tulajdonítható; ezek a nők könnyen „hiszterizálódnak” is. (Richard von Krafft-Ebing: Psychopathia Sexualis. A Medico-Forensic Study, 12th ed., trans. Victor Robinson, New York: Pioneer, 1939, 8., 46–47.}

28 Vö. Norbert Elias mesteri tanulmányával: „Die satisfaktionsfähige Gesellschaft”, Studien über die Deutschen (1989), Frankfurt/M.: Suhrkamp, 1994, 61–158. {Vö. Elias: „A párbajképes társadalom”, A németekről. Hatalmi harcok és a habitus fejlődése a tizenkilencedik-huszadik században, ford. Győri László, Budapest: Helikon, 2002, 42–111.}

29 Eltekintve attól, hogy az avant la lettre náci Arthur Moeller van den Bruck, a Das Recht der jungen Völker (1919) és a Das dritte Reich (1923) szerzője, a német Dosztojevszkij-összkiadás nagy hatású szerkesztője és magyarázója volt, a tallinni születésű, a műegyetemet Szentpétervárott végző Alfred Rosenberg (az NSDAP vadul keresztyénellenes fő ideológusa, később Reichsminister für die besetzten Ostgebiete), a Der Mythus des 20. Jahrhunderts (1930) c. náci „filozófiai” alapmű írója pedig az orosz szélsőjobboldal, a feketeszázas emigráció aktív tagja – de a konzervatív, egyébként antináci Hermann Graf von Keyserling (Das Spektrum Europas, 1929) is balti német arisztokrata, orosz alattvaló, szintén Észtországban született –, szóval attól, hogy a régi német jobboldalra erősen hatott az orosz kultúra, a Nyugat-ellenesség német eredetű, tehát abból az országból származik, amelyet a mai Kelet-Európában a Nyugat (Nyugat-Európa, az EU) kvintesszenciájának tartanak. (Az orosz antiracionalizmus és Európa-ellenesség német földön nagy hatású ismertetője nem volt más, mint Tomáš Garrigue Masaryk: Russland und Europa, 1913.) Az árja/​indogermán fölsőbbrendűség tanának prófétái – a valaha honunkban is hallatlanul népszerű Gobineau gróf (a reneszánszról szóló dilettáns könyvének magyar fordítása minden jobb zsidó szemorvos polcán megvolt) meg a németül író Houston Stewart Chamberlain – ugyan nyugat-európaiak, nem pedig németek, de mindenekelőtt Németországban és Ausztriában hatottak.

A képviselet válsága

1 {Az „egy és ugyanazon nemesség” eszméje, a nemesek köz- és magánjogi egyenlőségének az elve, személyi és magánjogi sérthetetlensége. Nálunk az Aranybulla rögzítette (1222).}

2 {Ld. Kemény Zsigmond: Korteskedés és ellenszerei (1843–44), „A nyers erő zsarnoksága és a bunkókrácia”. Kötetben: Kemény: Változatok a történelemre, szerk. Tóth Gyula, Budapest: Szépirodalmi, 1982, 5–181.}

3 {Az indonéz népirtás vagy „kommunistaellenes tisztogatás” (Pembunuhan Massal Indonesia) 1965/66-ban folyt: Suharto tábornok (1967-től amerikai támogatással elnök) parancsára 500 000–1 000 000 kommunistát és szimpatizánst gyilkoltak meg, továbbá ateistákat, bevándorlókat (főként kínaiakat), állítólagos baloldaliakat, más kisebbségeket vagy ellenállókat.}

4 {Parafrázis innen: Mao Tse-tung: „On the Question of the National Bourgeoisie and the Enlightened Gentry” (1948), Selected Works of Mao Tse-tung, Vol. IV., Peking: Foreign Languages Press, 1960, ›marxists.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 12.}

5 {Az 1975-ös Európai Biztonsági és Együttműködési Értekezlet (EBEÉ, az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet [EBESZ] elődszervezete) a hidegháború szembenálló felei közti együttműködés elősegítését szolgálta az európai biztonság, a gazdaság, a kutatás és a környezetvédelem, ill. az emberi és kisebbségi jogok területén. A találkozó nem szerződéssel, hanem kötelezettségvállalásokat tartalmazó egyezménnyel: a Helsinki záróokmány elfogadásával végződött. A Szovjetunió felbomlásáig hátralévő tizenöt évben az EBEÉ (35 ország) képviselői rendszeresen találkoztak; ez volt a „helsinki folyamat”.}

6 {Ld. Polányi Károly: „Nézeteink válsága” (1909), Fasizmus, demokrácia, ipari társadalom, szerk. Berényi Gábor, Budapest: Gondolat, 1986, 367–371.}

7 {Helytelen szóhasználat hibás etimológiai indoklással, ld. fentebb.}

Vigasztalás nehéz időkben

1 Arisztotelész: Politika {ford. Szabó Miklós, Budapest: Gondolat, 1994}, I, 2, 1253a.

2 {Ld. „25 év, takarodj!”, „Szolidaritás és kritika” ill. „Intelmek kezdő rendszerváltókhoz” jelen kötetben.}

3 {Berzeviczy Gergely: De conditione et indole rusticorum in Hungaria, 1806. (A latin nyelvű kézirat már 1803-ban elkészült, de nem engedték kinyomtatni; kalózváltozatokban terjedt, 1806-os lőcsei kiadásán nem is szerepelt a szerző neve. Első magyar fordítás: 1902.) Legújabb kiadása: Tessedik Sámuel, Berzeviczy Gergely: A parasztok állapotáról Magyarországon, szerk. Zsigmond Gábor, Ortutay Gyula, Budapest: Gondolat, 1979. (A kötetbe felvett két tanulmány csak témájukban rokon, Tessedik és Berzeviczy nem működtek együtt. Tessedik a kötetben szereplő műve, A paraszt ember Magyarországban mitsoda és mi lehetne, egyébként még Berzeviczyénél is korábbi [1786].)}

4 {Derkovits Gyula: Dózsa-sorozat, IX. Dózsa a tüzes trónon, fametszet, Magyar Nemzeti Galéria, 1928.}

5 {Dunja Apostolov: „On the Importance of a Strong Work Ethic: Etho-politics in Serbia”, LeftEast, 2015. május 11., ›lefteast.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 14.}

6 {Az idézetet nem sikerült azonosítani.}

7 {Ld. „Az ellenzék tévútja” vonatkozó jegyzetét jelen kötetben.}

8 {A Quaestor Csoport jogelődjét 1990-ben alapították magánszemélyek. Fő profilja az értékpapír-kereskedelem és a befektetési alapkezelés. Ügyfélbázisa a 2010-es évekre meghaladta a 200 000 főt; mivel itt viszonylag költséges, hosszú lejáratú vagy akár fokozottabb odafigyelést igénylő befektetésekről van szó, mint pl. államkötvények esetében, túlnyomó többségük középosztálybeli. 2015 elején kisebb megrázkódtatás érte a pénzügyi szektort, így a Quaestor ügyfelei tömegestül igyekeztek visszakapni saját befektetéseiket. A cégnek hamar likviditási problémái támadtak. A Magyar Nemzeti Bank (MNB) márciusban kezdett náluk vizsgálódni; feltárták, hogy nagy mennyiségű fiktív értékpapírral kereskedtek. (A 210 milliárdos kötvényállományból 150 milliárdot engedély nélkül bocsátottak ki.) A Csoport egyik tagja március 9-én öncsődöt jelentett, mire az MNB másnap az egész cégcsoport engedélyét felfüggesztette. Összesen kb. 32 000 károsult ügyét kellett rendezni. Ennek érdekében alkották a 2015. évi XXXIX. törvényt („a Quaestor károsultak kárrendezését biztosító követeléskezelő alap létrehozásáról”). A létrehívott Kárrendezési Alap a törvény szerint 30 millió forintig kárpótolja az ügyfeleket. Az indoklás szerint ez feltételezhetően kedvezőbb, mint amihez az ügyfelek egyéni perben, ill. a felszámolási eljárásban reálisan juthatnának. (Ld. „Megszavazták a Quaestor-törvényt”, Népszabadság, 2015. április 14., ›nol.hu‹.) A Bankszövetség hevesen tiltakozott a törvény ellen („a károsultaknak nem jár kárpótlás”), és csakugyan nem volt könnyű hozzájutni a pénzhez. A károsultakat a kár súlya szerint három csoportba osztották; a 20–30 millió forint közötti (legmagasabb) kategória tagjainak volt a legnehezebb a dolguk. Közülük az a kb. háromszáz befektető jutott kárpótláshoz a következő két évben, akik fiktív (engedély nélkül kibocsátott, hamis vagy realizálhatatlan) kötvényeket vásároltak a cégtől; az a kétszáz viszont, akik opciós kötvényeket vettek, két év múltán is „hiába futottak a pénzük után”. Összesen több mint 124 milliárd forintot fizetett az állam. (Ld. még „Merénylet készül a Quaestor-károsultak ellen?”, hvg.hu, 2017. november 22., ›hvg.hu‹; „Tájékoztatás a QUAESTOR kötvényesek kárrendezéséről”, a Kárrendezési Alap közleménye, 2016. augusztus 18., ›karrendezesialap.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 14.)}

9 {A Társadalomkutatási Intézet (TÁRKI) jelentése szerint: „a szociális támogatások rendszere 2015. március 1-jével jelentősen átalakult. […] Több tekintetben módosult az aktív korúak ellátásával összefüggő szabályozás: a hatáskört gyakorló szerv a települési önkormányzat jegyzője helyett a járási hivatal lett, illetve megszűnt az aktív korúak ellátása keretében nyújtott rendszeres szociális segély mint ellátási forma. […] A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló törvény […] módosításával hatályát vesztette a korábbi lakásfenntartási támogatásra, adósságkezelési szolgáltatásra, méltányossági közgyógyellátásra és méltányossági ápolási díjra vonatkozó szabályozás, és ezzel ezeknek az ellátásoknak a biztosítása – az átmeneti szabályokban foglaltak kivételével – már nem lehetséges. Ezeknek a kivezetésre kerülő támogatásoknak a helyébe lépett az önkormányzati hatáskörben biztosított ún. települési támogatás.” Ld. Kopasz Marianna, Gábos András: A segélyezési rendszer 2015. március 1-jei átalakításának hatásai, Budapest: TÁRKI Társadalomkutatási Intézet, 2018, 4, ›tarki.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 02. 14.}

10 [Kövér László házelnök az Echo TV-ben, Bayer Zsolt vendégeként fogalmazott így. Ld. „Kövér: A Fidesz megkerülhető”, Index, 2015. május 16., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 14.}

11 {Ld. pl. Bokros Lajos: „Varázsló vagy bohóc? Modernizáció és populizmus a huszonegyedik századi Európában”, Élet és Irodalom, LIX/8. (2015. február 20.), ill. Uő: „Képzelt varázsló és törpe bohóc Modernizáció és populizmus a huszonegyedik századi Magyarországon”, Élet és Irodalom, LIX./10. (2015. március 6.). Ld. még Csillag István, Mihályi Péter: „Tizenkét érv a feltétel nélküli alapjövedelemmel szemben”, Élet és Irodalom, LIIX/3. (2014. január 17.), ill. Uők: „Huszonegy közgazdasági érv a feltétel nélküli alapjövedelemmel szemben”, Competitio, 13/1. (2014. június), 5–29, kül. a 8. pontot: „A növekedés a legjobb szociálpolitika”, ill. a 11.-et: „Jól jelzi, hogy a magyar történelmi útfüggőség a jövedelmek és vagyonok újraosztása és a járadékoltatás átfogó mechanizmusai által kijelölten van hozzácementezve a mindent átfogó államhoz, az állami újraelosztáshoz”, uo. 17–18. Bár a szerzőpáros a feltétel nélküli alapjövedelem (FNA) ellen, és általában a jóléti kiadásoknak „az ország versenyképessége” érdekében való csökkentése mellett érvel, az intézményesen meglévő ellátó- és segélyrendszert nem építenék le, sőt, éppen ennek eredményeit féltik az FNA bevezetésétől, és a társadalmi szolidaritást jobban szolgáló, a rászorulókra célzottabb, a társadalmi mobilitást hatékonyabban elősegítő szociális reformot sürgetnek – noha felróják a népesség munkakerülését, ill. túlzott államfüggőségét, és ezeknek a kedvezőtlen habitusoknak a fokozását várják az FNA-tól.}

12 Juhász András: „»A baloldalnak meg kell őriznie az autonómiáját«. Interjú Tamás Gáspár Miklóssal”, maszol.ro, 2015. július 5., Belgrád, ›maszol.ro‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 14.}

13 {Azokat a szakszervezeteket nevezik így, amelyeket a munkáltatók támogatásával vagy akár indítványozására hoznak létre, s amelyeknek – ebből kifolyólag – elsősorban a tőkés érdekérvényesítés elősegítése, másodsorban a munkások elégedetlenségének a lecsillapítása a célja.}

14 Ennek az írásnak a megértéséhez egy másikat is föltétlenül el kell olvasni: ezt: „A képviselet válsága” {jelen kötetben}.

15 {Simicska Lajos médiavállalkozó (a Fidesz egykori „pénztárosa”, az APEH elnöke (1998–1999), a Közgép tulajdonosa, a Mahir Cityposter vezérigazgatója stb.) utólagos beszámolók szerint 2014-ben, a választások után hidegült el régi szövetségesétől, Orbán Viktortól. Kettejük – és az egyikükhöz-másikukhoz lojális médiakonglomerátumok – konfliktusa 2015. februárban vált nyilvánossá. „Totálissá válhat a médiaháború, ha a kormány valóban bevezeti az RTL-lel való békülés jegyében az ötszázalékos reklámadót” – nyilatkozta 2015. február 6-án Simicska a Népszavának. (Az addig célzatosan az RTL Klubot sújtó reklámadót a Fidesz valóban módosította, mégpedig úgy, hogy a Simicska érdekeltségébe tartozó cégek fizetési kötelezettségei becslések szerint megötszöröződtek.) „Lelkiismereti okokból” rögtön az interjú megjelenése után felállt a Magyar Nemzet, a Lánchíd Rádió és a Hír TV vezetésének és munkatársainak jelentős, a miniszterelnökhöz lojális része, Simicska pedig a nap végére kivásárolta a távozókat és átalakította médiabirodalma portfólióját. Az addig nyíltan kormánypárti lap, rádió, tévécsatorna, a vállalkozó plakátcége, ill. az ugyancsak az ő vagy Nyerges Zsolt tulajdonában lévő Heti Válasz, Metropol, Class FM is innentől fogva erősen ellenzéki tartalmakat közölt és sugárzott egészen a választásokig, a ciklus végén gyakran nyíltan a Jobbik érdekében. A Fidesz–KDNP bojkottot hirdetett Simicska médiái ellen, és nyíltan támadta őket a közmédiában és a Századvég/​Habony Árpád/​Rogán Antal-vezette médiumokban. Andy Vajna kormányközeli producer még ugyanebben az évben megvette a TV2-t. A 2014-es választások után egy Fidesz-közeli cég megvásárolta a második leglátogatottabb magyar internetes hírportált, az Origót, nem sokkal később a kormányellenes leleplezéseket publikáló vs.hu-t. 2016. októberben a Fidesz–KDNP felszámolta a Népszabadságot és ellehetetlenítette, majd beolvasztotta saját birodalmába a Class FM-et, 2017-re pedig a teljes vidéki nyomtatott hír- és bulvársajtó is a kormánykoalíció kezébe került; az utóbbi akvizíciókat, ill. a korábban is meglévő nyomtatott és online felületeket (mintegy 35 lapot, amely a társadalom legkülönfélébb rétegeinek szólt) kontrolláló Közép-Európai Sajtó és Média Alapítvány (KESMA) 2018. szeptemberben hozták létre Liszkay Gábor vezetésével (ő is elpártolt Simicskától 2015-ben). Miután a Fidesz–KDNP 2018-ban újabb elsöprő győzelmet aratott a választásokon, Simicska eladta médiaérdekeltségeit korábbi jobbkezének, a konfliktus kitörésekor háttérbe húzódó (egy évre Amerikába költöző) Nyerges Zsoltnak, ill. egyéb érdekeltségeitől is megszabadult vagy megfosztották, és visszavonult. A Fidesz 2010–14 közti, kétosztatú – nagyobb részt Simicska/​Nyerges-, kisebb részt Habony/​Századvég/​Rogán-központú (de egyéb Fidesz-közeli üzletemberek részvételére is támaszkodó) – médiaportfólió kiépítéséről, beleértve a közbeszerzési-, a médiaszabályozó- és a korrupciómegelőző hatóságok foglyuk ejtését, a legrészletesebb tényfeltáró cikk: Bátorfy Attila: „Hogyan működött Orbán és Simicska médiabirodalma?”, Kreatív, 2015. február, ›kreativ.hu‹; magáról a konfliktusról ld. Szabó András, Pethő András: „Feltárul Simicska bukásának titkos története”, Direkt36, 2019. január 13., ›444.hu‹. Vö. a Simicska–Orbán-konfliktus informatív Wikipédia-oldalával. Utolsó letöltések 2023. 07. 04.}

16 {A 2000. december 7-én, a nizzai csúcstalálkozón elfogadott okirat az EU alapvető értékeit (a polgári, politikai, gazdasági és szociális alapjogokat) rögzíti. Ezeknek az egésze vagy egy része minden uniós ország alkotmányába bekerült (vagy már eleve benne volt), ám pl. a 2011-ben elfogadott magyar Alaptörvényből a genderegyenlőséget illető passzusok kimaradtak, a menekülteket érintő előírásokat pedig rendszeresen megsérti a magyar állam. Ez is mutatja, hogy a Charta érvényesítése nehézségekbe ütközik, hiszen a népszuverenitásba való beavatkozás lenne rákényszeríteni a tagállamokra.}

17 {Ez az idézet és a soron következő parafrázisok és idézetek innen: Jürgen Habermas: Megismerés és érdek (1968), ford. Weiss János, Pécs: Jelenkor, 2005, 178–180. (A fordítást helyenként enyhén módosítottam.) Az eredeti koncepcióhoz ld. Immanuel Kant: „Az erkölcsök metafizikájának alapvetése”, Az erkölcsök metafizikájának alapvetése. A gyakorlati ész kritikája. Az erkölcsök metafizikája, ford. Weiss János, Budapest: Gondolat, 1991, 97. skk. Vö. továbbgondolásával: Johann Gottlieb Fichte: Über Belebung und Erhöhung des reinen Interesse für Wahrheit („Az igazsághoz fűződő tiszta érdek felkeltéséről és serkentéséről”, 1795). Vö. még: Czétány György: „Érdek és reflexió összefüggése a kritikában”, A kritika dialektikája, szerk. Blandl Borbála é. m., Budapest: Áron, 2022, 76–104 (Kantról, Fichtéről, Marxról, Lukácsról, Habermasról).}

18 {A dilemmát vö. az „Intelmek kezdő rendszerváltókhoz” (jelen kötetben) zárlatával.}

19 „[Q]uant à la richesse, que nul citoyen ne soit assez opulent pour en pouvoir acheter un autre, et nul aussi pauvre pour être contraint de se vendre.” Jean-Jacques Rousseau: Du contrat social, 1762, II, xi. {Vö. Jean-Jacques Rousseau: „A társadalmi szerződésről, avagy a politikai jog elvei”, Politikafilozófiai írások, ford. Kis János, Budapest: Atlantisz, 2017, 285. A fordítást enyhén módosítottam.}

20 {Az 1993-ban létrehozott (állami) „tb-önkormányzatok” eredeti célja az volt, hogy a járulékfizetők a munkaadói és a munkavállalói szervezeteken keresztül ellenőrizhessék az általuk társadalombiztosításként (nyugdíj- és egészségbiztosításra) befizetett pénzek sorsát. A krónikus alulfinanszírozottsággal küzdő rendszert az első Orbán-kormány szüntette meg egyik legelső intézkedéseként 1998. júliusban, de már Bokros Lajos (1995–1996 között a Horn-kormány pénzügyminisztere) is ellenezte a „szakszervezeti ihletettségű” szisztémát. A Fidesz a fölszámoláskor egy alkotmánybírósági határozatra is hivatkozhatott, amely „illegitimnek” titulálta a tb-önkormányzatokat, mondván, a bennük aktív szakszervezetek nem képviselik a járulékfizetők többségét (ugyanakkor az alkotmánybírák azt is megállapították, hogy ebből nem következik a jelenlegi önkormányzati mandátumok azonnali megsemmisítése). Ld. „Megszűntek a tb-önkormányzatok”, A Munkaadó Lapja, 8. szám (1998. augusztus 15.), ›munkaugyilevelek.hu‹; vö. „A tb-önkormányzatok vége: Keresztút”, Magyar Narancs, 1998. július 23., ›magyarnarancs.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 14.}

21 Természetesen vannak olyan technikai rendszabályok, amelyekkel – a mai rendszeren belül – meggyöngíthető (a népnek visszaadható) a hatalom egy része. Például: 1. be kell vezetni a teljesen arányos („tiszta listás”) képviseleti rendszert, bejutási küszöb nélkül; 2. legföljebb kétévenként országgyűlési és helyhatósági választásokat kell tartani; 3. senki nem lehet kétszer képviselő, és legföljebb egy évig (és csak egyszer) lehet miniszterelnök (azaz a kétéves ciklus félidejében kormányfőt kell cserélni), a képviselők (miniszterek, államtitkárok) 50 százaléka nő kell hogy legyen, háromból legalább egy miniszterelnöknek ugyancsak nőnek kell lennie (legföljebb egy ízben követhet férfit férfi); 4. a részvétel a választásokon és a népszavazásokon – komoly pénzbüntetés terhe mellett – kötelező; 5. a képviselői (miniszteri, államtitkári stb.) tiszteletdíj maximuma a diplomás átlagbér; 6. a képviselőnek (miniszternek, államtitkárnak stb.) és családjának nem lehet semmilyen működő vállalkozása, nem lehetnek részvényei, kötvényei, állampapírjai; 7. a költségvetés főbb tételeiről, irányszámairól és az adók általános jellegéről minden évben népszavazást kell szervezni (ez internetes is lehet); 8. az alkotmányt és minden módosítását – a módosíthatatlan alapelvek (Ewigkeitsklausel) egyszer s mindenkorra szóló, egyetlenegyszer elfogadott pár mondatától eltekintve – négyötödös országgyűlési (vagy alkotmányozó gyűlési) többséggel lehet csak elfogadni, és népszavazással kell megerősíteni, amelynek eredménye kizárólag kétharmados többség létrejötte esetén érvényes; 9. a népszavazások tematikai korlátozása megszüntetendő; az államnak szorgalmaznia kell, hogy minél többször döntsön a nép közvetlenül – helyben és országosan; 10. az államnak nem szabad titkos szerződéseket kötnie, és záros határidőn belül, időközönként nyilvánosságra kell hoznia minden diplomáciai ténykedését; 11. minden állami- és kormánytevékenység kötelezően dokumentálandó, a dokumentumokat nyilvánosságra kell hozni; a kormányülések nyilvánosak; 12. fel kell számolni minden titkosszolgálatot; 13. az állam nem lehet tagja olyan föderatív vagy nemzetek fölötti rendszernek, amelynek a törvényi és regulatív alapelvei nem elégítik ki saját alkotmányosságának és részvételi alapprincípiumának kritériumait; 14. nem szabad fönntartani katonai jellegű rendőrséget (ilyen ma a magyarországi – és a legtöbb – rendőrség); 15. vissza kell állítani az Alkotmánybíróság jogköreit, és ki kell szélesíteni, meg kell növelni az ombudsmani hivatalokat; 16. visszaállítandó a korábban független állami intézmények autonómiája (beleértve az egyetemeket és a közszolgálati médiákat is), mindegyikben demokratikus belső önkormányzatot kell létrehozni; 17. a nép megélhetése és biztonsága számára nélkülözhetetlen gazdasági területeket felügyelje az állam; az állami holdingok és vállalatok igazgatóit kétharmados többséggel válassza meg az Országgyűlés, nekik (és családtagjaiknak) nem lehetnek működő magánvállalkozásaik, részvényeik, kötvényeik és állampapírjaik, ahogy a fontosabb köztisztviselőknek és a Nemzeti Bank, a Számvevőszék stb. vezetőinek sem, megbízatásuk letelte után még legalább tíz évig. És így tovább. Jellemző, hogy az ilyen (vagy hasonló) egyszerű és gyakorlatias, demokratikus „ihletésű” rendszabályok szokták leginkább kivívni az „utópiának” rendszerint kijáró megvetést és gúnyt – és nem az utópiák. Az utópiák szépek, s mivel utópiák, nem követelnek lemondást hatalmi kiváltságokról és nem kívánnak áldozatot és elkötelezettséget a megválasztott vezetőktől. (Az átabotában és hevenyészetten összeállított lajstrom követelményei egyébként önevidensek, maguktól értetődők – mármint demokraták számára; s itt demokratán persze NEM liberálist értünk.)

22 {Michel Houellebecq: Behódolás (2015), ford. Tótfalusi Ágnes, Budapest: Magvető, 2015. A közeli jövőben (2022) játszódó regény alaphelyzetében a kitalált Muzulmán Testvériség Pártjának a jelöltje és a valós szélsőjobboldali politikus, Marine Le Pen jutnak a francia elnökválasztás második fordulójába.}

23 {Idézet a Fel vörösök, proletárok! c. Orosz forradalmi munkásindulóból.}

24 Persze lehetséges, hogy írásom – látva a görög baloldal és a görög nép rettenetes kudarcát – okafogyott, és az ilyen reformista elmefuttatásoknak már semmi értelmük nincsen. Lehetséges, hogy a kései kapitalizmus gyöngécske demokratikus tartalékai immár teljesen elfogytak. {A görög válsághoz és a görög nép kudarcához ld. a következő írás („Biopolitika és osztálypolitika”) vonatkozó lábjegyzetét.}

Biopolitika és osztálypolitika

1 {„Kétféle jobboldal” (2004), Világvége I., 154–161.}

2 Ld. „A posztfasizmusról” (2000) {Világvége I., 28–50; ld. még „A posztfasizmus, utóirat: előzetes tézisek a félelem rendszeréhez” (2011), Antitézis, 375–393.}

3 {Alexisz Tsziprasz, a Sziriza miniszterelnöke 2015. júliusban elfogadta a görög adósságválság megoldására felkínált (kényszer)alkut a „trojkával” (IMF, Európai Bizottság, Európai Központi Bank), hiába, hogy a görög nép szavazáson nyilvánította ki, hogy nem kér a megszorításokból, majd az általános bizalomvesztés, valamint kormánya szétesése miatt augusztus 20-án lemondott. Azonban a szeptember 20-i előrehozott választásokon (jelen írás megjelenése után három héttel) újból felhatalmazást kapott a kormányalakításra, és a Sziriza vezette koalíció élén egészen 2019-ig kormányozta Görögországot. A Szirizát illető eredeti reményekről ld. Tamás Gáspár Miklós: „A Sziriza győzelméért”, Dinamo, 2015. január 25., ›dinamo.blog.hu‹; vö. (a görög népszavazás kiírásakor) Uő: „Európa sötét éjszakája”, hvg.hu, 2015. június 29., ›hvg.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 04.}

4 {Lev Tolsztoj állítólag nyilatkozatot adott ki az 1907-es népoktatási törvény, a magyar nyelv tanítását a nemzetiségi iskolákra is rákényszerítő ún. Lex Apponyi ellen (elnevezve beterjesztőjéről, Apponyi Albert oktatási miniszterről); a Budapesti Napló 1907. október 4-i száma közölt Tolsztoj nyilatkozatából részletet, de külföldön is idézték: „azt hiszem, hogy a nemzetiségek elnyomása Apponyi részéről nem a magyar nemzet iránti szeretetéből következik, hanem kizárólag felekezeti türelmetlenségéből, amely a más vallásúak gyűlöletére és üldözésére készteti”. A nyilatkozat hitelességét mindazonáltal újabban megkérdőjelezték, ld. Serf András: „110 éve Magyarországról indult az egyik első nemzetközi fake news”, Qubit, 2020. február 2., ›qubit.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 04. Persze másfajta további szimbolikus vagy olykor konkrét erőszakot is elkövettek a magyar hatóságok a kisebbségek ellen, nem erről az egyetlen törvényről van szó.}

5 {A terminusról ld. „Nacionalizmus kontra etnicizmus” (Magyar Narancs, 2013), Világvége III., előkészítés alatt; vö. „Etnicizmus a nacionalizmus után: az új európai jobboldal gyökerei” (2015), Antitézis, 393–423.}

6 Vö. „Vigasztalás nehéz időkben” (2015) és „A képviselet válsága” (2015) {jelen kötetben}.

7 Vö. „A jóléti állam kísértete” (2008) {Világvége I., 282–326.}

8 {Ld. „Igazság és osztály” (2006), Antitézis, 113–195.}

9 {A National Health Service Act intézkedését 1946-ban fogadtatta el a Clement Attlee vezette Labour-kormány. 1948-ban állt föl az egész nagy-britanniai népességre lakóhelyi alapon kiterjedő, ingyenes állami egészségbiztosítási rendszer. Azóta is működik, sosem korlátozták a hozzáférést. Azonban a brit egészségügynek is krónikus problémája az alulfinanszírozottság és az orvoshiány; utóbbit súlyosbította a Brexit.}

10 Erről ld. „Vissza a banalitáshoz” c. esszémet, egyelőre sajnos csak csehül és románul. {G. M. Tamás: „Înapoi la banalitate”, trad. Ştefan Guga, Alex Cistelecan, Vatra (Târgu Mureş/​Marosvásárhely), An. 45, Nr. 1/2 (2015. január-február), 2-6.}

11 {Ld. a fentebbi lábjegyzetet.}

12 {A 2010-es évek megszorítás-ellenes mozgalmaiból kinőtt „baloldali-populista” Podemos pártot 2014-ben alapították. Az azévi európai parlamenti választásokon 8 százalékot szerzett, az év végén már a második legnagyobb taglétszámmal rendelkező spanyol párt volt; növekedése ezután lelassult. A 2015. decemberi spanyol országgyűlési választásokon, amelynek nagy reményekkel vágott neki, csak harmadik lett (20 százalék). A kormányválság után 2016-ban Unidas Podemosra változtatta a nevét, 2019-ben koalíciós kormányt alakított a Spanyol Szocialista Munkáspárttal.}

13 {Jeremy Corbyn szocialista politikust nagy meglepetésre – új és fiatal párttagok-aktivisták hathatós kampánya révén – 2015. szeptemberben megválasztották a brit Labour vezetőjének (2015–2020).}

14 {A baloldali-nacionalista-föderalista, nagyobb területi autonómiát követelő kurd Jogok és Szabadságok Párt (HAK-PAR) 2015. júniusban először indult a török választásokon, rögtön harmadik lett, a szintén baloldali kurd Demokratikus Néppárt (HDP) tizenkettedik. Recep Tayyip Erdoğan elnök augusztusban új választásokat írt ki novemberre, miután a nyári koalíciós tárgyalások sikertelenek voltak. A választások előtt hat nappal Fehmi Demir, a HAK-PAR vezetője autóbalesetben meghalt. A novemberi választásokon a kurd párt már csak negyedik lett, nemsokára feloszlott. A HDP – a Sziriza és a Podemos török szövetségese – viszont 5 százalék körül stabilizálta magát, annak ellenére, hogy az Erdoğan elleni 2016-os puccskísérletet követően összesen mintegy 20 000 (!) támogatóját tartóztatták le, közülük hozzávetőlegesen tízezer főt (vezetőségi tagokat is) börtönbe zártak, a hatóságok pedig azóta is folyamatosan zaklatják és igyekeznek betiltani őket (noha nincs rá bizonyíték, hogy részt vettek volna a puccskísérletben).}

15 {Észak-Macedóniában 2015, májusban munkástüntetések törtek ki Nikola Gruevszki miniszterelnök és kormánya ellen, miután az ellenzék szociáldemokrata vezetője, Zoran Zaev (későbbi miniszterelnök) nyilvánosságra hozta, hogy Gruevszki kb. 20 000 macedón tisztviselőt hallgattatott le a titkosszolgálatokkal, és eltussolt egy 2011-es rendőrségi gyilkosságot. Májusban már százezrek tüntettek; elérték két miniszter, ill. a titkosszolgálatok vezetőjének az eltávolítását. Gruevszkit csak a 2016-os kormányválság kényszerítette lemondásra; 2018-ban korrupcióval vádolták, ekkor Magyarországra menekült. 2022-ben távollétében az észak-macedóniai Legfelsőbb Bíróság 7 év börtönbüntetésre ítélte.}

16 {A bosznia-hercegovinai tüntetések 2014 februárjában indultak szociális problémák (leépítések a közszférában, általános dezindusztrializáció, sikkasztási botrányok, 27–47 százalékos munkanélküliség) és kormányválság miatt, ám hiába, hogy a New York Times hamarosan „bosnyák tavaszt” emlegetett (az arab tavasz mintájára), a mozgalom áprilisra kifulladt.}

17 {Yanis Varoufakis: „Ich wurde als gefährlicher Dummkopf dargestellt”, Zeitmagazine Nr. 31/2015 (2015. július 30.) Varufakisz baloldali közgazdász, a Sziriza pénzügyminisztere (2015. január–július); a Sziriza a trojkával szembeni meghátrálása miatt mondott le, ld. Uő: Adults in the Room. My Battle with the European and American Deep Establishment, New York: Farrar, Straus and Giroux, 2017. 2016-ban megalapította az EU reformját megcélzó DiEM25 pártszervezetet.}

18 [A Migráns Szolidaritás (MigSzol) Csoport által szervezett 2015. július 14-i tüntetésen félezren tiltakoztak a szerb–magyar határon épülő kerítés ellen a pesti Szent István Bazilikánál, majd a Kossuth térre átvonulva.]

19 {Ld. Karl Marx: Louis Bonaparte Brumaire tizennyolcadikája, Budapest: Kossuth, 1960.}

20 Juhász András: „»A baloldalnak meg kell őriznie az autonómiáját«. Interjú Tamás Gáspár Miklóssal”, maszol.ro, 2015. július 5., Belgrád, ›maszol.ro‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 13.}

Egyszerű ajánlat a baloldalnak

1 Antal Attila: „Mit üzen a baloldalnak a menekültválság?”, Dinamo, 2015. szeptember 14., ›dinamo.blog.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 17.}.

2 Gyenge Zsolt: „Öt ballaszt húzza mélybe a baloldalt”, Kettős Mérce (WTF baloldal-sorozat), 2015. szeptember 29., ›merce.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 17.}.

3 {A „baloldal” öt bírált eleme Gyenge Zsolt dolgozatában: elitizmus; szélsőséges piacpártiság; kritikátlan Nyugat- és Európa-pártiság; Orbán-fóbia; a „balliberális” értelmiség kulturális teljesítménye.}

4 {A 2015 nyarán végiggyűrűző, Európában szeptemberben kitört menekültválságról ld. „A menekültválság jelentése” (2015, Mérce), Világvége IV., előkészítés alatt. A kihívással szemben szeptember végén a legerősebb ellenzéki pártok álláspontja: „pozitív semlegesség” (tartózkodás a parlamenti szavazásokon, a „nemzeti egység” őrzése) az MSZP részéről; „aktív ellenállás” (élőlánc, tüntetés látványos befogadások) a DK-éról – amit az MSZP úgy kommentált, hogy a DK „felzárkózott a menekültügyből pártpolitikát csináló” Fidesz mellé –; a Jobbik a Fidesz–KDNP-nél is „határozottabb fellépést” sürgetett a menekültek ellen: státuszuk kriminalizálását, a táborok még szigorúbb lezárását; az LMP 24 pontból álló javaslatot dolgozott ki a menekültügy kezelésére, köztük olyanokkal, mint nyomkövetős megfigyelés, a rend- és határvédelmi szervek bővítése, felfegyverzése, szélesebb hatáskörrel felruházása, ill. gyakoribb állami tájékoztatás. Ld. „Egymásnak esett az MSZP és a DK menekültügyben”, Index, 2015. szeptember 25., ›index.hu‹; „Az LMP nyomkövetőt rakna a bevándorlókra”, Index, 2015. szeptember 14., ›index.hu‹, „A Jobbik több intézkedést szorgalmaz a menekültügyben”, hvg.hu, 2015. június 20., ›hvg.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 17. stb.}

5 {Vö. Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij: „»A nagy inkvizítor«”, A Karamazov testvérek II., Pécs: Jelenkor, 2013, 310–333.}

6 {A sorozat összes darabja archiválva a Mérce oldalán: ›merce.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 17.}

Fegyverletétel

1 {Vö. „A világ vége” (2004), Világvége I., 19–28.}

2 {Az Egyesült Királyság hivatalosan 2020. január 31-én hagyta el az Európai Uniót, de a kiválást jelen cikk írásának az évében határozták el népszavazással.}

3 [2016-ban erősödött fel a Labour egyes tagjai, ill. a kimondottan Jeremy Corbyn pártvezető (2015–2020) elleni antiszemitizmus-vád, amelyet belső és külső ellenfelei már megválasztásakor sugalmaztak; főként ezért tűnt pozíciója már ekkor bizonytalannak (ill. azért, mert a Labour hagyományosan erős, blairista és/​vagy szociáldemokrata frakcióinak meggyőződése szerint Corbyn túlságosan megosztó politikus volt ahhoz, hogy választást nyerjen – de a kettő összefüggött). Az antiszemitizmus vádjának az alapjai: Corbyn közismert és a ’80-as évekig visszanyúló (háború- és terrorellenes) palesztinpárti álláspontja; 2012-es Facebook-posztja, amelyben egy antiszemita graffiti eltávolítása ellen tiltakozott; elővigyázatlan anticionista kijelentései egy 2013-as beszédében. A Munkáspárton belül más képviselők is érintve voltak. A nyilvánosság nyomására a pártvezető 2016. áprilisban teljes átvilágítást rendelt el. A Shami Chakrabarti felsőházi tag – a brit sajtó szerint Corbyn „közeli barátja” – levezette vizsgálat arra jutott, hogy a pártot nem jellemzi antiszemitizmus, a bírálók pusztán csak összekeverik a cionizmust a zsidó etnikummal, így az Izrael-kritikát zsidóellenességként (antiszemitizmusként) azonosítják. Ettől még Chakrabarti azt javasolta a Labour-párttagoknak, hogy „tartózkodjanak Hitler, a nácizmus és a holokauszt metaforáitól, különösen, ha az izraeli-palesztin viszonyokról beszélnek”. Ez az eredmény nem hűtötte le a bírálókat. (A nagy-britanniai zsidó szervezetek is hevesen tiltakoztak; egy 2018-as felmérés szerint a brit zsidóság 85 százaléka antiszemitának tartotta Corbynt.) Ráadásul 2016. augusztusban a pártvezetőnek vissza kellett vennie Naz Shah pakisztáni származású képviselő mandátumát, mivel Twitter-oldalán megosztott egy mémet, amely „Izrael Amerikába való áttelepítését” javasolta, valamint egy posztban a palesztinellenes izraeli politikát Hitleréhez hasonlította, és Ken Livingstone is, aki megvédte Shah-t. Corbyn a 2019-es választási kudarc utáni lemondásakor kijelentette, hogy az antiszemitizmus-ügyet „felfújták”, ezért utóda, Keir Starmer 2020 őszén egy hónapra felfüggesztette, majd megrovásban részesítette, de nem zárta ki (Corbyn Islington North képviselője maradt a brit parlamentben). A Labour belső feszültségeiről a Corbyn-időszakban és utána ld. Daniel Finn: „A Fabricated Crisis I–II.” New Left Review Blog, 2021. február 1., ›newleftreview.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 18.}

4 {2016. október 2-án a harmadik Orbán-kormány kezdeményezésére a következő kérdésről tartottak népszavazást: „Akarja-e, hogy az Európai Unió az Országgyűlés hozzájárulása nélkül is előírhassa nem magyar állampolgárok Magyarországra történő kötelező betelepítését?” A szavazás azért volt érvénytelen, mert a jogosultaknak kevesebb, mint a fele szavazott; 98 százalékuk egyébként „nem”-mel. Ezt nevezték később „kvótaellenes népszavazás”-nak.}

5 {A népszavazási kampány során a Kétfarkú Kutya Párt ellenkampányt indított „Hülye kérdésre hülye válasz” jelmondattal, amelyben arra buzdította a szavazókat, hogy a szavazáson jelöljék be az igen és a nem rubrikáját is. Az ellenkampányra pár hét alatt 28 millió forintot gyűjtöttek az interneten, ami meghaladta a többi ellenzéki párt teljes kampányköltségvetését.}

„Megriaszt a buzgóság e söpredékben”

1 {Gulyás Erika: „A Fidesz újabb alapelvet számol fel”, Népszava, 2016. december 12., ›nepszava.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 20.}

2 {Marosi Ernő: „»Orvos, magadat gyógyítsd!«”, Élet és Irodalom, LX./49. (2016. december 9.)}

3 {Ez az ENSZ égisze alatt 2011-ben létrehozott Nyílt Kormányzati Együttműködés (OGP), amelynek deklarált célja az átlátható kormányzás támogatása, az állampolgárok erősítése, a korrupcióellenes harc és az új médiatechnológiák kormányzati célú használatának elősegítése. A kormány az OGP 2016-os korrupciós jelentése elleni tiltakozásképp lépett ki 2016. december 6-án. (A jelentés többek között arról szólt, hogy „aggasztó mértékben leépült a fékek és ellensúlyok rendszere, csökkent az átláthatóság és veszélyben van a sajtószabadság”.)}

4 {Az amerikai politikatörténet nem tart számon olyan jelentősebb Reagan-beszédet, amelyben a kapitalizmus kárvallottait az elnök veszteseknek titulálta. A winners/​losers neoliberális (meritokratikus, ill. katonai) metaforája mint az amerikai társadalmat vagy a hidegháborús világot alapjaiban fölosztó kettősség a ’80-as évektől domináns az amerikai politikai diskurzusban: főként a szabad piac előnyeinek alátámasztására használta Reagantől id. és ifj. Bushon meg Clintonon át Obamáig és Trumpig valamennyi elnök. Ld. Jérôme Viala-Gaudefroy: „Neoliberal Metaphors in Presidential Discourse from Ronald Reagan to Donald Trump”, Angles. Perspectives in the Anglophone World, 2019/8., ›journals.openedition.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 20.}

5 {Donald Trump a The Apprentice c. valóságshow műsorvezetője/​főszereplője volt (2004–2015), állásinterjúkat tartott a jelentkezőknek, akik közül minden epizód végén „ki kellett rúgni” valakit, így az összes alkalommal elhangozhatott az emblematikus mondat: „You’re fired!” Ám 2015-ben magát a leendő elnököt is kirúgta a sorozatot sugárzó NBC, mivel elnökjelöltségét bejelentő beszédében megalázó megjegyzéseket tett a mexikói bevándorlókra.}

6 {Erről ld. a következő írás („Merényletek és népszavazások”) vonatkozó lábjegyzetét.}

7 {József Attila: A tőkések hasznáról (1933).}

Merényletek és népszavazások

1 {Pártfüggetlen szervezetek két ügyben is több tízezer embert vittek Varsó és több tucat további lengyel város utcáira 2016-ban: januárban a közmédia függetlenségét felszámoló médiatörvény ellen tiltakoztak (sikertelenül); aztán Európa legszigorúbb abortusztörvényének a további szigorítása, az abortusz majdnem teljes betiltása ellen, először áprilisban, októbertől intenzívebben, sztrájkokkal is egybekötve. Utóbbival ekkor még sikerült meghátrálásra készteti a Jog és Igazságosság Pártját (PiS). Ám 2020. október 22-én a lengyel alkotmánybíróság alkotmányellenesnek minősítette azt a rendeletet, amely engedélyezte az abortuszt abban az esetben, ha a gyermek bizonyíthatóan fogyatékossággal született volna. (Az évi 1000–2000 lengyelországi abortusz 90 százalékát emiatt hajtották végre.) 2021. januártól csakis akkor szabad abortuszt végezni Lengyelországban, ha a terhesség nemi erőszak vagy vérfertőzés eredménye, vagy ha veszélyezteti a terhes nő életét.}

2 {A „kvótaellenes népszavazás” 2016 októberben, ld. a „Fegyverletétel” vonatkozó lábjegyzetét jelen kötetben.}

3 {Latin mondás, „e jelben győzni fogsz”. Az Orbán–Simicska-konfliktusról ld. a „Vigasztalás nehéz időkben” vonatkozó lábjegyzetét. Később derült ki, hogy Simicska Lajos valóban épp a „kvótaellenes” népszavazási kampány idején, 2016. szeptember 30-án jelezte először Vona Gábor Jobbik-elnöknek, hogy a 2018-as választásig a Jobbikot fogja támogatni, mint a Fidesz–KDNP szerinte egyetlen lehetséges kihívóját. Ld. Szabó András, Pethő András: „Feltárul Simicska bukásának titkos története”, i. h.}

4 {Heribert Prantl: „Das missbrauchte Attentat”, Süddeutsche Zeitung, 2016. december 20., ›sueddeutsche.de‹, utolsó letöltés 2023. 02. 18.}

5 {A 2015. november 13-i párizsi terrortámadásban három különböző robbantást és hat lőfegyveres támadást hajtottak végre. Több mint százharmincan haltak meg. François Hollande szocialista elnök még aznap éjjel szükségállapotot vezetett be, Franciaországban először a második világháború óta, kiterjesztve a rendőr- és határőrség, a terrorelhárítás és a titkosszolgálatok jogkörét. A kilenc elkövető közül csak egy maradt életben, hogy a 2021-ben indult tárgyaláson tizenkilencedmagával, akiket tömeggyilkosság társtetteseként vádoltak, bíróság elé álljon; őt életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték. A francia hadsereg már két nappal a támadás után brutális légitámadást hajtott végre az Iszlám Állam ellen, amely magára vállalta a támadást, és a következő hetekben tovább bombázta Rakkát. Az elkövetkező hónapokban az amerikai katonasággal, a Moszaddal, lazábban az orosz és kínai titkosszolgálatokkal együttműködve dróntámadásokkal végezték ki a merénylet feltételezett kitervelőit, az utolsó felelőst, a kalifátus akkori vezetőjét, Oussama Atart 2017. novemberben. Ld. Wikipédia, ill. „How the planners of the 2015 Paris attacks were systematically eliminated”, France24, 2018. november 9., ›france24.com‹, utolsó letöltés 2023. 02. 18.}

6 {Az idézet nem található Németh László összegyűjtött életművében. A hivatkozás forrása valószínűleg Ungvári Tamás közelmúltbeli tárcája Ortutay Gyuláról: „Elveszett nemzedék”, Élet és Irodalom, LIII. évfolyam 34. szám (2009. augusztus 19.), amelyben Ungvári így foglalja össze Ortutay naplóját: „»Íróink tájékozódnak: balra«, jegyzi fel Ortutay. […] Németh László […] céloz arra […], hogy mikor egy-egy falut kiirtottak, ő vezeklésül csehül, szerbül és románul etc. olvasgatott. Bezzeg két éve a Hídban még »Európa rothadt részeit kivágó s éles német késről« írogatott…” Ungvári nem kereste ki a rothadt részekről és a német késről szóló Németh László-passzust, amire Ortutay utal, de feltehető, hogy a naplóírónak valójában a következő szöveghely járt a fejében, csak ő sem emlékezett pontosan, így aztán az általa átírt formában hagyományozódott tovább: „Bizonyos, hogy az elmúlt év szorongásainkhoz képest szerencsésen ütött ki: a magyar vért nem csapolták meg, házunkon a zsindely ép maradt. Európa rothadása, melyet eddig is gyanítottunk, de csak a német győzelmek fényében láttunk meg igazán, amikor fáj, vigasztal is. […] Európai betegség őrölt itt, s »orvosságát« is Európával együtt kell meginnunk: a magyar számlát nem külön rendezik, hanem együtt a többivel.” Németh László: „A döntés éveire” (1940), Sorskérdések, Budapest: Magvető/​Szépirodalmi, 1989, 617, kiemelés tőlem. (Az Ungváry-cikket és az Ortutay parafrazeálta Németh-passzust Lengyel Imre Zsolt nyomozta vissza; köszönöm szépen a segítségét.)}

7 {Ld. „A menekültkérdés jelentése” jelen kötetben.}

Kormányprogram

1 Ld. „Fegyverletétel”; „»Megriaszt a buzgóság e söpredékben«”; „Merényletek és népszavazások” {az iménti három írás jelen kötetben}.

2 {A Fidesz a 2008-as szociális népszavazási kampány (erről ld. „A jóléti állam kísértete”, Világvége I., 282–326.) idején kezdett együttműködni az amerikai Arthur J. Finkelsteinnel és George Birnbaummal, akik az amerikai Republikánus Párt legismertebb tanácsadóinak, ill. közvélemény-kutatóinak (pollster) számítottak; Finkelstein korábban Benjamin Netanjahunak és pártjának, a Likudnak dolgozott, homoszexuális zsidó létére vezetett nagy sikerű homofób és antiszemita kampányokat is, a Fidesz előtt több kelet-európai (román, bolgár) ügyfele volt. A páros tíz éven át segítette a magyar jobboldal kampányait, egészen Finkelstein 2017. augusztusi haláláig; legnagyobb horderejű művük a 2013-ban indított Soros-ellenes kampány és az ugyanekkor terjeszteni kezdett összeesküvés-elmélet a Magyarországot érő támadásról, ill. a 2015-ös menekültellenes kampány, amely már ennek keretébe ágyazódott, 2017. júliusban EU-ellenes plakátkampánnyal is kiegészült, és jól összefért a 2014-ben meghirdetett „illiberális állam”-elgondolással, a „keleti nyitással” és a magyar társadalmat átszövő strukturális antiszemitizmussal is. (Ld. „Lelkük mélyén” és az ottani, idevágó lábjegyzeteket jelen kötetben.) Szakértők szerint Finkelstein és Birnbaum két területen forradalmasította a Fidesz kampánytechnikáit: professzionalizálták a közvélemény-kutatási módszereket; a pártpreferenciák feltérképezésén túl gyakorlattá tették a választói attitűdök állandó vizsgálatát, és kommunikációjukat ezek eredményeihez szabják, intézkedéseiket ezekhez rugalmasan igazodva hozzák meg. Az agresszív stratégia két pillére: 1. a szavazók elnyomása (voter suppression), azaz a bizonytalanok demotiválása; 2. az elutasításon alapuló szavazás (rejectionist voting): az ellenfélre (vagy [akár fiktív] patrónusára) markánsan kijelölt ellenségkép vetíteni és folyamatosan vele riogatni, hogy a választók minden félelmét ő testesítse meg, ill. támadni, hogy az a benyomás keljen, a támogatandó párt vagy államférfi védelmet nyújt ellene. Állítólag senki sem gyakorolt akkora hatást Orbán Viktor politikafelfogására, mint Arthur Finkelstein; halála óta a „Finkelthink” egyik követője, John McLaughlin tervezi a kormánypárti propagandát. A Fidesz sosem ismerte el nyilvánosan, hogy együttműködik Finkelsteinnel. (Ld. Rényi Pál Dániel: Orbán Trump egyik kedvenc amerikai tanácsadójával készül a választásra, 444, 2022. március 16., ›444.hu‹; „Finkelstein-tanítvánnyal fordul rá a Fidesz a választási hajrára”, Menedzsment Fórum, 2022. március 16., ›mfor.hu‹; „Kitálalt a Fidesz kampánytanácsadója: így csináltak Sorosból tökéletes ellenséget”, 24.hu, 2019. január 14., ›24.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 05.)}

3 „Kitömték a multik zsebét”, Magyar Nemzet, 2016. december 28., ›magyarnemzet.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 20.; ez már értelemszerűen a Simicska–Orbán-konfliktus után ellenzéki üzemmódra állított Magyar Nemzet, ld. a „Vigasztalás nehéz időkben” vonatkozó lábjegyzetét jelen kötetben}.

4 {A Táncsics – Radikális Balpártot 2014. március 13-án alapították a Munkások Újságának szerkesztői Budapesten, egykori MSZP-, 4K! és egyéb baloldali alakulatok tagjaival. Első elnöke Galba-Deák Ádám (2014), második Kalmár Szilárd (2015), harmadik Berta Tibor (2015–2017). 2018-ban a Párbeszéd miniszterelnök-jelöltjét, Karácsony Gergelyt támogatták. Legerősebben a lakhatási válságnak igyekeztek hangot adni. Az országgyűlési választáson nem sikerült jelöltet állítaniuk. 2018 után inaktiválódtak.}

5 {Ld. a „Vigasztalás nehéz időkben” a választás és szavazás technikai megvalósításáról, a demokratikus akaratképzés elemi feltételeiről szóló lábjegyzetét jelen kötetben.}

6 Ugyanez a közvélemény a kétségbeesés állapotában van. Amikor azt látja, hogy az Orbán dr. körüli cégbirodalom (plusz földbirtokok, kastélyok stb.) jórészt állami/​európai forrásokból egyre nő, ráadásul a miniszterelnöki rezidenciának szánt, kitűnő állapotban lévő karmelita kolostort 23 milliárd költségvetési forintból újítják föl és majdnem négymilliárd költségvetési forintot (!) szánnak a miniszterelnök úr dolgozószobájának (!) berendezésére, miközben a gyermekéhezés adatai olyanok, amilyenek – és a kormánypárt népszerűsége változatlan –, akkor sokakon erőt vesz a tehetetlen gyűlölködés, ami nem jó tanácsadó. A gyűlölet egy része a tehetetlennek látszó, marakodó „ellenzéki pártokra” irányul, amelyek mintha nem is akarnának változást (holott a bajuk főleg az, hogy úgyszólván nem is léteznek már). Valóban úgy fest, mintha semmi nem akadályozhatná meg Orbán dr. úr újabb győzelmét 2018-ban és 2022-ben. Ennek a perspektívája önmagában is újabb politikai patológiákat okoz, különösen akkor, amikor a hivatalos polgári ellenzék csak technikai javaslatokkal véteti észre magát (előválasztás, nagykoalíció a Jobbikkal), vagy személyi kombinációk hínárjába merül (Botka polgármester úr legyen-e a jelölt vagy másvalaki). Az ellenzéki közvélemény (beleértve a konzervatívokat) dühöng és menekül. Az egyetlen biztatás – szemben a föntiekkel – az lehet, hogy elérkezett az ideje új baloldali társadalmi és politikai mozgalom létrehozásának, megszervezésének, amely minden ma létező politikai erőtől függetlenül működik, mindenfajta hagyományos („polgári demokratikus” vagy egyéb) politikától radikálisan elhatárolja magát – és amely mozgalomnak majd nem kell efféle tompított, önkorlátozó javaslatokkal kínoznia magát. Ha lesz ilyen mozgalom (és előbb-utóbb lennie kell), akkor egyszerűen megfeledkezhetünk a mai „ellenzék” kínos látványáról. Csak a láncainkat veszthetjük.

7 {Az utalás tárgya bizonytalan. Talán a budapesti új metrószerelvények jókora csúszás utáni, 2017. januári üzembe helyezésére vonatkozik (ld. „A felújított 3-as metró: Uraim, vettünk valamit”, 444, 2016. május 15., ›444.hu‹); talán magának a hármas metróvonalnak a régóta esedékes „korszerűsítésére” (felújítására), ami – ugyancsak tetemes csúszással – 2017. novemberben kezdődött az északi szakaszon, de még 2023. márciusra sem készült el („Újra hónapokat csúszik az M3-as metróvonal átadása”, Népszava, 2022. december 22., ›nepszava.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 20.); de még valószínűbb, hogy a metróvonalnak a – már 2016-ban napirenden lévő, de 2023-ban is csupán tervezett – meghosszabbítását sürgeti az újpesti és a káposztásmegyeri lakótelepig.}

8 {A Magyar Olimpiai Bizottság (MOB) képviseletében Borkai Zsolt 2014. szeptemberben jelentette be, hogy Budapest megpályázza a 2024-es olimpiai játékok megrendezését. 2016-ra kidolgozták és Dohában, a Nemzeti Olimpiai Bizottságok Szövetségének (ANOC) közgyűlésén prezentálták is a „Budapest 2024” tervét. A Momentum Mozgalom jelen cikk megjelenésével szinte egyidőben, 2017. januárban indította NOlimpia-kampányát, amelynek az volt a célja, hogy népszavazás kiírásával megakadályozzák a pályázást. 266 000 aláírást gyűjtöttek (népszavazás kiírásához 200 000 szükséges), mire a Fidesz–KDNP február 22-én elállt a rendezés tervétől; a Momentum ezzel szerzett országos ismertséget.}

9 {A szétvert szakintézményekről ld. „»Megriaszt a buzgóság e söpredékben«” (jelen kötetben) és Gulyás Erika ott hivatkozott Népszava-cikkét.}

10 {Az arányos (tiszta listás) rendszer egyéni választókerületek és helyi jelöltek nélküli választási szisztéma, ahol a pártok által szerzett szavazatok arányának a függvényében osztják el a mandátumokat az előre megadott pártlisták között. Az arányos rendszeren belül megkülönböztetnek zárt és nyílt listásakat; előbbiben a párt maga listázza jelöltjeit (ez a modell érvényes pl. Izraelben, Dél-Afrikában és Oroszországban), utóbbiban a választók nem csupán a listára, hanem azon belül is egy-két főre szavaznak, ill. jelezhetik az általuk preferált jelöltsorrendet, ami időnként átrendezi az előzetes listát (így választ pl. Finnország, Svédország, Brazília, Hollandia, a Kongói Demokratikus Köztársaság és Ukrajna). Az arányos rendszeren belül léteznek egyéb modellek is. – Olyan választási rendszer, ahol nincs parlamenti bejutási küszöb, sehol sincs. A legalacsonyabb Hollandiában van (0,67%), ezt követi Dánia (2), majd Olaszország, Görögország és Montenegró (3%). Izraelben 1992-ig 1%-os volt, ez azonban működésképtelenné tette a Knesszetet (túl sok párt jutott be); mára 3,25%-ra emelték. A 2011. évi CCIII. törvény 14.§-ának értelmében a Fidesz–KDNP megalkotta választási rendszer az önálló pártlistáknak 5, két párt közös listájának 10, három vagy több párt közös listájának pedig 15%-os támogatást ír elő minimumként a listás mandátum(ok) elnyeréséhez. (Ld. Wikipédia).}

11 {Az Európai Határ- és Partvédelmi Ügynökség (Frontex, alapítva 2004-ben) az EU legnagyobb (2022-ben 754 millió eurós) költségvetésű szerve. Jogkörét, technológiai arzenálját és önállóságát a 2015-ös menekültválság óta rohamosan bővítik, ami strukturális visszaéléseket tesz lehetővé: vádolják az emberi jogok megsértésével, törvénytelen deportálásokkal, harmadik (főleg afrikai) országokkal való tiltott együttműködéssel, az EU határainak véderőrendszer-szerű megerősítésével (Fortress Europe). (A visszaélések gyűjteményét ld. ›abolishfrontex.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 20.) – Az Európai Unió Jogállamiság Missziója Koszovóban (EULEX) az EU védelmi politikájának máig legnagyobb vállalkozása, amelyet 2008-ban indítottak, miután Koszovó egyoldalúan kikiáltotta függetlenségét Szerbiától. (Koszovót – Szerbia mellett – 2023-ig sem ismerte el öt EU-tag [Spanyolország, Szlovákia, Románia, Görögország, Ciprus], de pl. Kína és Oroszország sem.) A nemzeti rendőrség után Koszovó második számú rendfenntartó szerveként az EULEX eredeti feladata a koszovói rendőrök kiképzése, szükség esetén a tettleges beavatkozás; az igazságszolgáltatás segítése; a koszovói vámszervek segítése; közreműködését igyekszik visszafogni, autoritását és hozzáértését átruházni a helyi szervekre.}

12 {Gregor Gysi, a német Die Linke frakcióvezetője (2005–2015), az Európai Baloldal Pártja (PEL) elnöke (2016–2019) 2015-ben vetette föl – átfogó reformcsomag kíséretében – az „ökoszociális európai Marshall-terv” ötletét, amely a teljes foglalkoztatottságot, a közhasznú infrastruktúra fejlesztését és a demokráciában való részvétel jogának és lehetőségének a kiszélesítését célozta. A koncepció szerint ennek lebonyolítója a szélesebb jogkörökkel felruházott és demokratikusabb Európai Parlament, amely azonban különféle (akár EU-n kívüli) antikapitalista, szociáldemokrata, környezetvédő és szakszervezeti csoportokkal is tanácsos, hogy szövetkezzen. Ld. választási programként is olvasható manifesztumát: Gregor Gysi: „Standing together rather than standing alone”, transform! europe, 2015. szeptember 7., ›transform-network.net‹, utolsó letöltés 2023. 02. 20.}

13 {Paks II. a magyar-orosz atomenergiai együttműködés keretében történő fölépítéséről 2014. január 14-én állapodott meg Orbán Viktor és Vlagyimir Putyin. Oroszország max. 10 milliárd euró összegű állami hitelt nyújt Magyarországnak az 5. és 6. erőműblokk megtervezéséhez, felépítéséhez és üzembe helyezéséhez szükséges munkálatok, szolgáltatások és eszközbeszerzések finanszírozására, amelyekhez szintén az orosz fél szolgáltatja a technológiát. Az Országgyűlés 2015. március 3-án 30 évre titkosította a paksi atomerőmű-beruházással kapcsolatos adatokat, amit az Alkotmánybíróság – öt pártfüggetlen civil szervezet (Energiaklub, K-Monitor, Társaság a Szabadságjogokért, Transparency International Magyarország, Átlátszó) jogorvoslati kérelme ellenére – 2021. januárban törvényesnek ítélt. Mint többen rámutattak, a döntés súlyosan antidemokratikus, még a parlamentarizmust is ellehetetleníti, hiszen így ellenzéki pártok fel sem vethetik az orosz–magyar megállapodás felmondását, mivel nem tudható, milyen záradékokat foglaltak bele. (Ld. „Az Alkotmánybíróság szerint rendben van, hogy a kormány 30 évre titkosította a Paks2-projektet”, Átlátszó, 2021. január 25., ›atlatszo.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 20.) Arról nem is szólva, hogy a zöld átmenet lebonyolításáról, az atomenergia jövendőbeli felhasználásáról vagy Magyarország hosszú távú orosz elköteleződéséről semmiféle demokratikus vita nem folyt. Az építési munkálatokat mindazonáltal még 2023-ban sem kezdték meg.}

14 Tamás Gáspár Miklós: „Nagyon szerény javaslat”, Népszabadság, 2016. szeptember 3., ›nol.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 20. A Népszabadságot, Magyarország legnagyobb országos politikai napilapját 2016. októberben szüntették meg, miután 2015-ben az MSZP-közeli Szabad Sajtó Alapítvány eladta részesedését a Mediaworks Hungary Zrt.-nek, a tulajdonos pedig (a Fidesz–KDNP feltételezhető nyomására) szűk egy évvel később a veszteségességére hivatkozva felszámolta a lapot. A médiaháborús háttérhez ld. még a„Vigasztalás nehéz időkben” a Simicska–Orbán-konfliktusról szóló lábjegyzetét jelen kötetben}.

A lényegről

1 {Az iménti írás („Kormányprogram”) jelen kötetben.}

2 {A közoktatás 2011-es (és további) átalakításáról ld. a „25 év, takarodj” vonatkozó lábjegyzetét jelen kötetben.}

3 Nancy Fraser, Axel Honneth: Redistribution or Recognition, London/​New York: Verso, 2003; ld. még: Axel Honneth: Die Idee des Sozialismus, Berlin: Suhrkamp, 2. kiad., 2015.

4 Tamás Gáspár Miklós: „Komolyra fordulnak a dolgok”, hvg.hu, 2016. szeptember 22., ›hvg.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 24. Az írás a legfontosabb roma jogvédő szervezetek – Esélyt a Hátrányos Helyzetű Gyerekeknek; Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Jogvédő Iroda; Roma Sajtóközpont; Romaversitas – megszűnésére/​​megszüntetésére figyelmezteti a nyilvánosságot}.

5 Tamás Gáspár Miklós: „Rohadt fasiszták”, 2014. szeptember 9., ›hvg.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 24. Az írás amiatt emel szót, hogy a Nemzeti Nyomozó Iroda rendőrei elfogták az Ökotárs Alapítvány igazgatóját, Móra Veronikát, házkutatást tartottak nála és – a Norvég Alap ügyében (ld. az „Intelmek kezdő rendszerváltókhoz” vonatkozó lábjegyzetét jelen kötetben) – vizsgálatot indítottak ellene és szervezete, majd az Autonómia Alapítvány és a Demokratikus Jogok Fejlesztéséért Alapítvány ellen is.}

6 „Németh Szilárd elmondta, mely civil szervezeteket kívánják eltakarítani”, hvg.hu, 2017. január 11., ›hvg.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 24. A Fidesz alelnöke szerint eltakarítandó „álcivil”, „Soros György által finanszírozott”, „bevándorláspárti” szervezetek: a Társaság a Szabadságjogokért (TASZ), a Magyar Helsinki Bizottság és a Transparency International Magyarország.}

7 Az is bizonytalan még, hogy a kelet-közép-európai és délkelet-európai roma csoportok valaha összefognak-e, s megkísérlik-e a közös politikai akciót. Azt, hogy itt még problémák lehetnek, jól mutatja, hogy szalafita muszlim csoportok megpróbáltak romákat áttéríteni Szerbiában, Koszovóban, Montenegróban, Macedóniában, Boszniában, Görögországban – egyelőre csekély sikerrel. Kérdés, hogy sor kerül-e a romák kulturális elszakadására, az államnyelv helyett a létező nemzetiségi nyelvek használatára és bevezetésére az oktatásba, vagyis – a szegregációra válaszul – a „nemzetiséggé” vagy „nemzetté” fejlődésre. A régió többségi, általában konzervatív és etnicista kormányai épp olyan vakok minderre, mint a Habsburg-monarchia vezetői (különösen a magyar arisztokrácia exponensei) voltak a nemzetiségi kérdésre a XIX. század második felében és a XX. század elején.

8 Sajnos nagyon jellemző, hogy kommentek és posztok ezreiben ellenzéki emberek cigányként gyalázzák (és „Orsós”-nak nevezik) a magyar miniszterelnököt. (Ami tényszerűen nem igaz, Orbán Viktor nem roma származású.)

9 Nancy Fraser: „The End of Progressive Neoliberalism”, Dissent, 2017. január 2., ›dissentmagazine.org‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 24.}.

10 {Ld. „Biopolitika és osztálypolitika” jelen kötetben.}

Mi lesz, ha az ellenzék nyer?

1 {Ld. a „Vigasztalás nehéz időkben” lábjegyzetét a Simicska–Orbán-konfliktusról jelen kötetben.}

2 {A torzított formában szállóigévé vált szóösszetétel a Magyar Nemzeti Bank alapítványainak a vagyonáról és a vagyonfelhasználás adatainak a titkosításáról rendelkező 2016. március 1-i törvénymódosítási javaslatból származik: „Alapítvány létesítése esetén tehát a vagyon olyan mértékű elkülönülésére kerül sor, amely alapján az is megállapítható, hogy az alapító által juttatott vagyon elveszíti közvagyon jellegét.” (›parlament.hu – PDF‹. A törvénymódosításról ld. „Megszavazták az MNB ügyeit titkosító javaslatot”, hvg.hu, 2016. március 1., ›hvg.hu‹.) A suta megfogalmazás elterjesztéséhez nagyban hozzájárult Kósa Lajos, a Fidesz akkori frakcióvezetője, amikor megpróbálta elmagyarázni, hogyan lesz „a közpénzből” titkos és szabadon (főként ingatlanvásárlásra) felhasználható „alapítványi pénz”. („[H]a azt feltételezzük, hogy az MNB-alapítványai közpénzként viselkednek, akkor nem lehetnek alapítványok […] az alapítványi pénz alapítványi pénz, nincs más státusa, tehát a pénz addig közpénz, amíg az alapító nem tette be az alapítványba […]”). Ld. „Ahogy Kósa magyarázza a közpénz-alapítvány-pénz ciklust, nem teszi úgy senki”, hvg.hu, 2016. március 1., ›hvg.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 25.)}

3 {Ezekről ld. pl. „Fegyverletétel” (2016) jelen kötetben; ld. még „A menekültek éve” (hvg.hu, 2015); „Valaminek most vége” (Mérce, 2017.); „Aquarius: a mélypontnál is lejjebb” (Mérce, 2018.), mindet Világvége IV., előkészítés alatt.}

4 {Ennek az ambivalenciának a történelmi, néplélektani és filozófiai okairól ld. „Eötvös, a nyugat-keleti liberális” (1998), Törzsi fogalmak II., 9–145.}

5 {Erről ld. „Nacionalizmus kontra etnicizmus” (Magyar Narancs, 2013), Világvége III., előkészítés alatt.}

6 {A kifejezés eredetileg angolszász („democratic class struggle”). Első használata a modern képviseleti demokrácia működésének az analízisében: Dewey Anderson, Percy E. Davidson: Ballots and the Democratic Class Struggle. A Study in the Background of Political Education, Stanford University Press, 1943. (A szerzőpáros az 1932–1934 közötti kaliforniai választásokat elemzi a szavazók vagyoni helyzetének a szemszögéből.) Tőlük veszi át: Seymour Martin Lipset: Political Man. The Social Bases of Politics, New York: Doubleday & Company, 1960; itt ugyancsak a választások értelmeződnek a demokratikus osztályharc kifejeződéseként. Magyarul ld. (szintén a demokratikus versengésre koncentrálva) a frankfurti iskola második generációjának képviselőjénél: Claus Offe: „A liberális demokrácia válsága és megújítása: intézményesíthető-e a deliberáció?” (2011), Fordulat 15 (2011/3.), 160–166, ›real-j.mtak.hu – PDF‹. A (német) szóösszetétel („demokratische Klassenkampf”) talán legnevesebb mai német propagálója Klaus Dörre szociológus, ld. pl. a jelen írással egyidejű javaslatait a német szociáldemokratáknak: „Neo-Sozialismus? Acht Thesen zu einer überfälligen Diskussion”, teorie kritik, 2017. október 19., ›theoriekritik.ch‹ (utolsó letöltések 2023. 02. 25.). Az eszmefuttatás Jeremy Corbyn sikeréből indul ki („Sozialismus ist der Hit des Jahres”, idézi a mottó a konzervatív Spectatort), de a brit tanulságokat általánosítva a kortárs szociáldemokrácia lehetőségeit mérlegeli.}

Még nyolc év?

1 {Adatok: „A menekültek megítélése 2015 őszén”, Republikon Intézet, 2015. szeptember 22., ›republikon.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.}

2 {„Gyurcsány ráérzett: sokan elvennék a határon túliak jogait”, 24.hu, 2018. január 11., ›24.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.}

3 {Hegyi Gyula: Új Egyenlőség-jel. Rászoruló vagy egyenlő?”, Népszava, 2017. december 29., ›nepszava.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.}

4 {A hivatkozott cikket nem sikerült azonosítani. De a Zala Volán Dolgozói Demokratikus Szakszervezetének (ZVDDSZ) elnöke pár hónappal korábban kiadott egy közleményt, amely az összes említett problémát ugyancsak szóba hozza: Horváth László: „ZVDDSZ: hova tűntek az Üzemi Tanácsok?”, szakszervezetek.hu, 2017. június 7., ›szakszervezetek.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.}

5 {A kormány stratégiai partnereinek a listáját ld. „Stratégiai partnerségi megállapodások”, a Külgazdasági- és Külügyminisztérium közleménye, ›kormany.hu‹. A megállapodások kétséges gazdasági hozadékáról ld. „Szürke zónák Orbán kísérleti laborjában”, index.hu, 2020. október 20., ›index.hu‹. A magyar kormány a vállalatokkal való megállapodások mellett ún. „átfogó stratégiai megállapodásokat” kötött közép- és kelet-ázsiai (fél)diktatúrákkal: Kínával és a Türk Államokkal, azaz Törökországgal, Kazahsztánnal, Kirgizisztánnal, Üzbegisztánnal és Azerbajdzsánnal (a szövetségesek között Magyarország „megfigyelői státusszal” rendelkezik, akárcsak Türkmenisztán). Ld. „Magyarország békefórumként tekint a Türk Államok szervezetére, Kormányközlemény, 2022. november 11., ›kormany.hu‹, utolsó letöltések 2023. 03. 05.}

6 Teczár Szilárd: „»Ez nem a Kádár-korszak« – Tamás Gáspár Miklós önkényuralomról, pesszimizmusról és ellenállásról”, Magyar Narancs, 29. évf. 47. sz. (2017. november 23.), ›magyarnarancs.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 03. 05.}; ill. „Valaminek most vége” {Mérce, 2017, Világvége IV., előkészítés alatt. Arról, hogy a Fidesz–KDNP nem etatista vagy populista, jellegét nem írja le a „maffiaállam” terminus, és a kádári államszervezéssel sem analóg, ld. még korábbról: „Az ellenállás érthető hiánya” (2010); „Mi lesz a választások után?” (2013); „Az ellenzéket is le kell váltani” (2014), mindet jelen kötetben}.

7 {A „hamis realisták” kifejezés Bibótól, ld. „A magyar közélet százesztendős fordított kiválasztása: hamis realisták és túlfeszült lényeglátók” c. fejezetet, „Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar történelem” (1948), Bibó István összegyűjtött írásai 2. Demokratikus közösségi értékelési és magatartásminták, szerk. Dénes Iván Zoltán, Budapest: Kalligram, 2018. Bibónál a szenvedélyes lényeglátó paradigmatikus alakja Ady Endre: Németh Lászlóval szemben vitatni kell, hogy Ady és a hozzá hasonlók „egyben az igazibb, jellegzetesebb, mélyebb magyar alkat jegyeit is megmutatnák”. A fő probléma ugyanis nem a „túlzott” zsidó és német asszimiláció és a magyar disszimiláció (mint a Kisebbségben állítja), hanem éppenséggel az, hogy „általában ép értelem, ép ítélőerő, ép erkölcsi szenvedély, ép közösségi érzék kerül minden vonalon kisebbségbe, a tényleg érvényesülők és láthatóan szereplők hamis realizmusával szemben.” A „hamis realisták” már az 1942-es „A német hisztéria okai és történeté”-ben is feltűnnek, mint akik maguk idézik elő a – számukra presztízsszempontból előnyös – zsákutcás politikai helyzetet, amely aztán a kiúttalanság látszatával „hiszterizálja”, pánikkal tölti el, végül valóban megbénítja a közösséget. Vö. „Bibó I–IV.” (Mérce, 2018), Világvége III., előkészítés alatt.}

8 {Erről ld. „Filozófia zsarnokság idején” (Élet és Irodalom, 2017), Világvége IV., előkészítés alatt, ill. „Öt tanács a hazának” (2022), A túlsó pólus, 85–123, kül. 88–89 (az „önmagunkkal (is) folytatott vitá”-ról).}

9 {Illyés valójában ezt írta legelső kötetében: „Egy költő szól itten népének nevében! kérdezetlenül bár / De ő tudja, szava a szél alatt hajló kalászok élő zsinatjából szakadt, / Egy elnyugvó zsellér falu lehébe nyujtja kezét és úgy esküszik hulltodra, bitor / Elnyomatás! –Tüze, úgy érzi, a földből futott fel szárnyasult szivébe.” (Illyés Gyula: „Szerelem”, Nehéz föld, Budapest: Nyugat, 1928, 20.) Az „undok elnyomatás” fordulat Gaál Gábornak a Nehéz földet méltató, azt parafrazeáló kritikájából származik: „[…] »itten népének nevében! kérdezetlenül bár. De ő tudja, szava a szél alatt hajló kalászok élő zsinatjából szakadt. Egy elnyugvó falu lehébe nyujtja kezét és úgy esküszik halálodra undok Elnyomatás! tüze, úgy érzi, a földből futott fel ifjú szárnyasult szivébe.« Ez egy (költője természetét kifejező) idézet, egy versből, illetve verses kötetből, amely most jelent meg. Nehéz Föld a címe s a szerzője: Illyés Gyula […]” Gaál Gábor: „Egy költő szól”, Korunk, 1929. március, ›epa.oszk.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 05.}

10 {Jelen cikk diagnózisára választ írt: Bárány Tibor: „Az elpimpósodásról”, Magyar Narancs XXX/3. (2018. január 18.), ›magyarnarancs.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 06.; főleg az irodalmat illető megállapításokat vitatta.}

Parlamenti kreténizmus

1 {„But a representative democracy, where the right of election is well secured and regulated & the exercise of the legislative, executive and judiciary authorities, is vested in select persons, chosen really and not nominally by the people, will in my opinion be most likely to be happy, regular and durable”, írta Alexander Hamilton, az Egyesült Államok majdani első pénzügyminisztere (Secretary of Treasury, 1789–1795), 1777. május 19-én kelt levelében Gouverneur Morrisnak, aki úgyszintén az amerikai alapító atyák egyike volt, részt vett az amerikai államrend megalkotásában, aláírta az amerikai alkotmányt, ld. ›founders.archives.gov‹, utolsó letöltés 2023. 07. 05., kiemelés az eredetiben.}

2 Az egyik legszebb történeti mű: Pierre Rosanvallon: Le Peuple introuvable. Histoire de la représentation démocratique en France, Paris: Gallimard, 1998 (a munkásmozgalom szociológiai és közjogi kihívásairól: 65–100, a belgiumi reformkísérletekről: 113–123). Vö. Uő: Le Moment Guizot, Paris: Gallimard, 1985, kül. 75–105. {Magyarul ld. Rosanvallon: Civil társadalom, demokrácia, politikum. Történelmek és elméletek (válogatott tanulmányok), ford. Lakatos Ágnes, Budapest : Napvilág, 2007.}

3 A lelkiismereti és szólásszabadság egyik legnemesebb liberális magyarázója és védelmezője, Sir Isaiah Berlin elismeri, hogy a szólásszabadság nem jár mindig együtt a kultúra virágzásával, sőt: zsarnoki korszakok hatalmas irodalmi, művészeti virágzással (s mint ma látjuk pl. Kínában: gazdasági fejlődéssel) járhattak, de ez a filozófiára nem igaz, ld. Isaiah Berlin: „Philosophy and Government Repression” (1954), The Sense of Reality, ed. Henry Hardy, New York: Farrar, Straus & Giroux, 1998, 54–76.

4 Vö. evvel: ›mno.hu‹.

5 De már korábban is: „[…] Ha az állam nem volna törvényekhez vagy szabályokhoz kötve, amelyek nélkül az állam épp nem volna állam, akkor kimérának kellene tekinteni, nem pedig természetes dolognak.” Spinoza: Teológiai-politikai tanulmány (1677), IV, § 4, ford. Szemere Samu, Budapest: Akadémiai, 1980, 36.

6 Modern társadalomban ennek legfőbb biztosítéka az ún. munkahelyi demokrácia lenne, amelynek legfőbb formája a munkás-önigazgatás (de ennek is lehetségesek különféle változatai). Kapitalista körülmények között a „Sozialpartnerschaft” intézményei szolgálhatják valamennyire ezt a célt a kötelező, ún. „tripartit” egyeztetési mechanizmusok kötelezővé tételével (az állam, a munkaadó és a munkavállaló[k szakszervezete] között). Magyarországon az üzemi bizottságokat elsorvasztották, a szakszervezeteket beépített ügynökök megosztják, szétszakítják, az egykori társadalombiztosítási önkormányzatok rég megszűntek, akárcsak az Országos Érdekegyeztető Tanács. Ennek is a következménye az a tény, hogy Magyarország a világ egyik legegyenlőtlenebb országa, nem csupán gazdasági, hanem minden egyéb tekintetben. {Ezeknek a szervezeteknek a felszámolásáról ld. „Az ellenállás érthető hiánya” (2010); „A küzdelem szépsége” (2011) jelen kötetben, és vonatkozó lábjegyzeteiket.}

7 A parlament mindenekelőtt törvényhozás, s ezért a legfőbb hatalom az európai országok többségében és néhol másutt. A legtisztább eset a brit változat. A klasszikus angol alkotmányjogi kézikönyv kimondja: „[…] a törvényt így határozhatjuk meg: »oly szabály, mely bíróilag érvényesíthető«. A parlamenti szuverenitás elvét pedig, pozitív oldaláról tekintve, így írhatjuk körül: minden parlamenti végzeményt vagy annak egyes részét, mely új jogot alkot, létező jogot eltöröl vagy megváltoztat, a bíróságok alkalmazni fognak. Ugyanazon elv, negatív oldaláról tekintve, így fejezhető ki: az angol alkotmány szerint nincs ember vagy testület, ki oly szabályokat alkothatna, amelyek a parlamenti végzeményt megdönthetnék vagy eltörülhetnék, vagy […] amelyeket a bíróságok a parlamenti végzemény megszegésével elismernének.” A. V. Dicey: Bevezetés az angol alkotmányjogba (1885), ford. Tarnai János, Kautz Gyula, Budapest: MTA, 1902, 36. Ugyanő idézi Blackstone híres Kommentárjait: „A parlament hatalma és hatásköre, úgymond Sir Edward Coke, annyira transzcendens és abszolút, hogy azt sem az ügyek, sem a személyek tekintetében korlátozni nem lehet. […] Szuverén, ellen nem őrizhető hatalma van törvényeket alkotni, megerősíteni, kiterjeszteni, megszorítani, eltörülni, módosítani, feléleszteni és magyarázni minden képzelhető ügyekben […], mert Anglia alkotmánya szerint erre a tényezőre van bízva a despotikus, abszolút hatalom, melynek minden államrendben valahol léteznie kell. […] Szóval tehet mindent, ami természet szerint nem lehetetlen, s azért némelyek, kissé merész szóval, e hatalmat a parlament mindenhatóságának nevezték. Annyi igaz, hogy amit a parlament tesz, azt semmi földi hatalom sem teheti meg nem tetté. Azért Anglia szabadsága tekintetéből fölötte fontos, hogy e súlyos feladatra oly emberek választassanak, kik becsület, képesség és tudás dolgában a legkiválóbbak. […A] parlamentről azt jövendöli Montesquieu […], hogy valamint Róma, Spárta és Karthágó szabadságuk elvesztésével pusztultak el, úgy idővel az angol alkotmány a szabadság elvesztésével fog elpusztulni, mégpedig akkor, ha a törvényhozó hatalom romlottabb lesz, mint a végrehajtó hatalom.” Uo. 37–38. Vö. Michael Oakeshott: „The Authority of the State” (1929), Religion, Politics and the Moral Life, ed. Timothy Fuller, New Haven/​London: Yale UP, 1993, 74–91.

8 Ennek fölismerésében hálával tartozunk konzervatív gondolkodóknak (bár ők nem értenének egyet politikai következtetéseimmel), ld. Michael Oakeshott nagy művének II. fejezetét: „On the Civil Condition”, On Human Conduct (1974), Oxford: Clarendon Press, 1991, 108–183. Vö. Uő: „The Masses in Representative Democracy” (1961), Rationalism in Politics and Other Essays, intr. Timothy Fuller, Indianapolis: Liberty Press, 1991, 363–383; Uő: „The Rule of Law”, On History, Oxford: Basil Blackwell, 1985, 119–164. Vö. még Uő: Morality and Politics in Modern Europe. The Harvard Lectures (1958), ed. Shirley Robin Letwin, intr. Kenneth Minogue, New Haven/​London: Yale UP, 1993, kül. 59–72.

9 Vö. pl. Lord Macaulay leírásával a pénz értékéről folytatott vitákról III. (Orániai) Vilmos (uralk. mint Németalföld stb. kormányzója, 1672–1702, mint Anglia stb. királya: 1682–1702) idején: Ánglia története II. Jakab trónralépte óta, V. köt., ford. gr. Zichy Antal, Budapest: MTA, 1877, 416–432. Nem mellesleg, ebben az időben fogalmazza meg John Locke a „második értekezésében” a polgári társadalom és a polgári állam alapelveit a korra jellemző világossággal: „Az a nagy és fő cél tehát, amiért az emberek államokká egyesülnek, és kormányzatnak vetik alá magukat, a tulajdonuk megvédése.” Locke: Értekezés a polgári kormányzat igazi eredetéről, hatásköréről és céljairól (1689), § 124, ford. Endreffy Zoltán, bev. Kontler László, Budapest: Gondolat, 1986, 126. (Vö. még § 94, § 134, § 222.) Legalább ezt a kritériumot minden polgári államnak ki kell elégítenie – a biztonság követelménye mellett –, különben nemhogy alkotmányos jogállamnak, hanem civilizált (akár autoritárius) államnak se nevezhető. Természetesen ez minden tulajdonformára vonatkozik. Ezért az állami tulajdonnak állami beavatkozással való privatizálása egy kiváltságos kör számára, bizonyos magántulajdonok politikai nyomással, fenyegetéssel való – áron aluli – erőszakos „kivásárlása” Magyarországon komoly alkotmányos aggályokat is fölvet.

10 „A képviselőválasztások elé”, Mérce, 2018. február 19., ›merce.hu‹, {utolsó letöltés 2023. 07. 05.}.

11 {A nem analogikus, nem tényalapú és nem is megfeleltetéselvű igazság kereséséről, ami a filozófia számára egyszerre kihívás és esély, ld. „Öt tanács a hazának” (2022), A túlsó pólus, 85–123, kül. a „Távoli fények” c. előszót, uo. 85–94.}

12 {Ld. a Katolikus lexikon tanítóhivatal-szócikkét:} ›lexikon.katolikus.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 07. 05.}.

13 {Ld. „Marx 1989-ről” (2010), Antitézis, 230–269, a Kommunista Párt tanítói funkciójáról, az osztálytudat beszámításáról és beviteléről (azaz a „hamis tudat” elhárításáról), valamint a szocialista államszervezetben való politikai részvételről kül. 246–256; vö. „Antikommunizmus ma” (2012), 294–346, a „taníthivatal”-ról 304–305, 322–323.}

14 {A szakértelem – és a szakértelmiségi – kultuszáról (kiegészítve a kultúra képezte „transzcendencia” dimenziójával) ld. „Az értelmiségi mint történelmi probléma” (2020), A túlsó pólus, 7–39, kül. 21–33.}

15 A „parlamenti kreténizmus” kifejezés Karl Marx Louis Napoléon brumaire 18-ája (1852) c. híres művének 5. fejezetéből származik, ld. MEM 8, Budapest: Kossuth, 1962, 162. (Engels és Lenin is használta.) Vö. G. M. Tamás: „Democrazia o capitalismo?”, MicroMega 7/2015: L’Europa in debito di sinistra, Roma, 83–89. Vö. még tőlem evvel: „A képviselet válsága” {jelen kötetben}.

16 {Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Hódmező… mi van? Parlamenti kreténizmus (2)”, Mérce, 2018. február 27., ›merce.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 05.}

Orbán úr alkotmányt módosít

1 {Az Országgyűlés 2018. június 28-án hetedik alkalommal módosította Magyarország Alaptörvényét. Ezt a módosítást először a 2016. őszi migrációellenes népszavazás (vagyis az alacsony részvétel miatt érvénytelen „kvótaellenes népszavazás”, ld. a „Fegyverletétel” vonatkozó lábjegyzetét jelen kötetben) után nyújtotta be a Fidesz–KDNP; a célja az volt, hogy érvényes nemzetközi szerződések és megállapodások ellenére se lehessen Magyarországra menekülteket telepíteni. 2016-ban azon bukott el a javaslat, hogy a Jobbik – noha a Fidesz–KDNP-vel hasonló állásponton volt „menekültügyben” – tartózkodott a szavazástól, a kormánypártnak pedig időlegesen nem volt kétharmada. (Ld. „Leszavazták Orbán Viktor alkotmánymódosítását”, Index, 2016. november 8., ›index.hu‹.) Az újonnan megalakult Országgyűlésben azonban a Fidesz–KDNP újra alkotmányozó többségbe került – ld. a köv. lábjegyzetet –, ezért is kezdték rögtön ezzel a módosítással az új ciklust. Orbán Viktor szerint „[a 2018-as alkotmánymódosítás lényege, hogy] a szabad mozgás és tartózkodás jogával nem rendelkező személyt Magyarországra csak a magyar hatóságok által egyedileg elbírált kérelmére, az Országgyűlés által megalkotott törvény szerinti eljárásban meghozott, törvényes határozat alapján lehet betelepíteni. Tilos a csoportos betelepítés.” (Ld. „Orbán alkotmánymódosítással kezdi az új ciklust”, Index, 2018. május 3., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 05.)}

2 {A 2018. április 8-i országgyűlési választáson, amelyet a Fidesz–KDNP EU-, menekült-, liberalizmus- és Soros-ellenes kampánnyal dominált, a kormánypárt újra kétharmados többséget szerzett (49%), támogatottságát még növelni is tudta a 2014-es választásokhoz képest, így Orbán Viktor megalakíthatta zsinórban a harmadik, összességében a negyedik kormányát. Második helyen a Vona Gábor vezette Jobbik (19,8%), harmadikon a Karácsony Gergely vezette MSZP–Párbeszéd szövetség (vagy „Összefogás”, 12,3%), negyediken a Szél Bernadett vezette LMP (7,3%), ötödiken Gyurcsány Ferenc DK-ja (5,3%) végzett. Az először induló Momentum Mozgalom (3,1%, listavezető: Fekete-Győr András) nem érte el a bejutási küszöböt, de már országos jelöltállítása is fegyvertény volt, szemben az Együtt teljesítményével (0,7%), amely a választások után lényegében megszűnt. Az LMP-t is megtépázta a kudarc: Sallai Róbert Benedek szóban és tettleg is rátámadt Hadházy Ákos társelnökre, amiért „elárulta az LMP értékeit”; Sallait kizárták, Hadházy lemondott, júniusban a pártból is kilépett; emellett Ungár Péter képviselőt és Szél Bernadett társelnököt három évre eltiltották minden párttisztségtől, mert titokban tárgyaltak az Összefogással egyes képviselőjelöltek bizonyos választókörzetekben való kölcsönös visszaléptetéséről; augusztusban Szél is lemondott, októberben ugyancsak távozott a pártból, de független képviselőként felvette mandátumát, akárcsak Hadházy. A kormányváltásra készülő Jobbik vezetője, a Simicska Lajos és médiabirodalma támogatta Vona Gábor is lemondott, ő azonban a politikusi pályát is elhagyta, vloggerként kezdett tevékenykedni. A Jobbik elnöki posztjáért Sneider Tamás és Toroczkai László indult, előbbi nyert 54:46 arányban, utóbbit (ekkorra a Jobbik legismertebb náci-szimpatizáns politikusát) Dúró Dóra elnökhelyettes-jelöltjével együtt kizárták, a párt számos alapszervezete is megszűnt, a távozók megalapították a Mi Hazánk Mozgalmat, amely a továbbiakban etnicista és ultrakonzervatív akciókkal igyekezett felhívni magára a figyelmet, miközben a Jobbik tovább haladt a „néppártosodás” és az eljelentéktelenedés útján. 2019-től Karácsony Gergely sem az Országgyűlésben politizált: őt jelölte az egyesült ellenzék (MSZP, DK, Momentum, LMP, Párbeszéd, MLP) főpolgármesternek, és győzött is Tarlós Istvánnal szemben. Az MSZP ugyancsak súlytalanná vált, alig maradt országos ismertségű politikusa. – Ezzel a 2010–2018 között aktív parlamenti ellenzék lényegében felszámolódott, legismertebb vezetői mind elhagyták pártjukat, lecserélődtek vagy kiléptek az országos pártpolitikából – Gyurcsány Ferenc szembeszökő kivételével (igaz, többször ő sem indult listavezetőként).}

3 {Az alkotmánymódosítással együtt 2018. júniusban elfogadott törvény súlyosan korlátozza a nem-kormányzati szervek (NGO-k) képességét, hogy segítőleg lépjenek fel menedékkérők ügyében; azok a személyek, akik „illegális bevándorlóknak” segítenek menekültstátuszhoz jutni, a törvény értelmében börtönbüntetéssel sújthatók. A „Stop Soros”-t (ez a hivatalos neve) az EU, jogvédő szervezetek és a nemzetközi sajtó tiltakozása közepette fogadták el. (Ld. „Hungary passes anti-immigrant 'Stop Soros' laws”, Guardian, 2018. június 20., ›theguardian.com‹, utolsó letöltés 2023. 07. 06.}

4 „Knesset Council Bans Bill to Define Israel as State for All Its Citizens”, Haaretz, 2018. június 4., ›haaretz.com‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 18.}

5 {Ld. Chok Hásvut – Izrael állam Visszatérési törvénye (1950), ›zsido.com‹, utolsó letöltés 2023. 07. 06.}

6 {Vö. „A posztfasizmusról” (2000), Világvége I., 28–50., kül. 33. („A liberális nacionalizmus, szemben az etnicizmussal és a fasizmussal, univerzalista, de csak korlátozottan – ha tetszik: mérsékelten. Ezt a tétovázást a fasizmus rövidre zárta: a szuverén ítéli meg, ki tartozik a honpolgárok közösségéhez, ki nem; s az állampolgári státusz az ő (vagy az állam) elvágólagos döntésének a függvényévé vált. / Az egyetemes állampolgársággal szembeni ellenségesség […] minden fasizmus alapvonása”), ill. 39–40. („A honpolgári-emberi közösség kettéhasítása: ez a fasizmus”). Vö. még „Nacionalizmus kontra etnicizmus” (Magyar Narancs, 2013.), Világvége III., előkészítés alatt.}

7 Vö. írásommal: Tamás Gáspár Miklós: „150 éves a kiegyezés”, Mérce, 2017. december 25. {›merce.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 18.}

8 {A közterület közcélú használatának védelmére hivatkozva az Alaptörvény hetedik módosításával a Fidesz–KDNP „betiltotta” a hajléktalanságot. (Ld. a Társaság a Szabadságjogokért (TASZ) álláspontját: „Hetedik. Elemzésünk a legújabb Alaptörvény-módosításról”, 2018. június 20., ›tasz.hu‹.) Az Országgyűlés az Alaptörvény-módosítás után, 2018. október 15-i hatállyal a szabálysértési törvényt is átírta, így 2018 telén eljárásokat indíthattak az utcán élők ellen. A Magyar Helsinki Bizottság, a TASZ és az Utcajogász Egyesület Szabálysértési Munkacsoportja az Alkotmánybírósághoz fordult, ám ennek 2019. júniusi határozata szerint a hajléktalanok kriminalizálása nem ütközik az Alaptörvénybe, nem sérti az emberi méltóságot, hiszen „éppen az okozna sérelmet, ha az egyént az állam magára hagyná anélkül, hogy gondoskodna róla, mivel az emberi méltósághoz való jogot súlyosan sérti az embernek az emberi társadalomból való kiszorulása”. (Ld. „Az Alkotmánybíróság szerint a hajléktalanok kriminalizálása és börtönbe zárása nem alkotmányellenes”, 444, ›444.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 18.)}

9 {Vö. „Etnicizmus a nacionalizmus után: az új európai jobboldal gyökerei” (2015), Antitézis, 393–423. („A modern hatalom szokványos meghatározása – adott terület és annak populációja fölötti teljes körű (kizárólagos) állami uralom – arra a fölfogásra támaszkodik, amely szerint az állam nem csupán képviseli (reprezentálja), de egyben ki is fejezi a politikai közösséget, jelesül a nemzetet. A törvény: eleven erkölcs. Az állam a szabadságot oltalmazza, vagyis a civil társadalmat, vagyis a szerződéses viszonyokat – vagyis a bérmunkát. / Aki ellenzi a kizsákmányolást, az elidegenedést, az eldologiasodást, annak elleneznie kell a nemzetállamot is, amely mindezeket egyszerre képviseli és leplezi. A sikeres nemzetállam legfőbb eszméje, a »közjó« – átfogalmazva a »nemzeti egység« leplezett fölhívásává – olyan osztályközi szolidaritást követel meg, amelyet semmiféle szocialista mozgalom nem fogadhat el.” Uo. 403.)}

10 Ld. Tamás Gáspár Miklós: „Szélsőjobboldali kormány Bécsben”, hvg.hu, 2017. december 19., ›hvg.hu‹, ill. „Madárpiszok”, hvg.hu, 2018. június 6., ›hvg.hu‹ {utolsó letöltések 2023. 02. 18. Utóbbi cikk a német Alternatíva Németországért (AfD) és az Osztrák Szabadságpárt (FPÖ) radikalizálódásából és széles támogatottságából levezeti „az antifasiszta konszenzus felbomlását”; előbbi az FPÖ 2017-es kormány(koalíció)ra kerülését (az Osztrák Néppárttal [ÖVP]) elemzi}.

Mi lenne a teendő?

1 {Az ún. túlóratörvény (hivatalosan: 2018. évi CXVI. törvény, december 12), a Munka Törvénykönyvének 2019. január 1-től hatályos módosítása. 250-ről 400-ra növelte az évente kiadható túlórák számát, 12 hónapról 36-ra a munkaidőkeret és az elszámolási időszak (a munkabeosztás) max. hosszát. A szakszervezetek és (kisebb horderővel) az ellenzéki pártok is nagy felháborodással fogadták az érdekegyeztetési fórumok teljes kiiktatásával született, általuk aztán hamar rabszolgatörvénynek nevezett rendelkezést. Hamar nyilvánvalóvá vált, hogy a kormány elsősorban a multinacionális cégeknek igyekszik kedvezni a „rugalmas foglalkoztatási formák” „támogatásával”. Szélesebb kontextusát ld. Gerőcs Tamás, Pinkasz András: „Magyarország az európai munkamegosztásban. A termelés áthelyezése a globális járműipari értékláncokban”, Fordulat 26, (2019/2), ›fordulat.net – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.}

2 Tamás Gáspár Miklós: „Düh és értelem”, Mérce, 2018. december 15., ›merce.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 03. 05.}.

3 {A túlóratörvény elfogadásának 2018. december 12-i ülésnapján az MSZP, a DK és a Párbeszéd képviselői eltorlaszolták az elnöki pulpitushoz vezető lépcsőt, hogy megakadályozzák az ülés megnyitását; a Jobbik képviselői „rabszolgatörvény” feliratú molinót feszítettek ki; az LMP-sek papírokat szórtak a karzatról. Az ellenzéki képviselők szirénáztak, zajongtak és fütyültek, a kormány azonban nem zavartatta magát. („Parlamenti botrány: az ellenzék elfoglalta a pulpitust, fütyült, szirénázott”, Index, 2018. december 12., ›index.hu‹.) A túlóratörvény elleni addigi legnagyobb tüntetést követően Hadházy Ákos és Szél Bernadett független országgyűlési képviselők, akik az akció középpontjába kerültek (Szél okostelefonjával közvetített a közösségi médiában, tízezrek nézték), egy tucat ellenzéki képviselő társaságában december 16-ról 17-re az MTVA Kunigunda utcai székházában töltötték az éjszakát, hogy beolvashassák a közmédiában öt pontból álló követeléseiket; a biztonsági őrök reggel kirakták őket az épületből. [„Az MTVA-ban éjszakázott a 13 ellenzéki képviselő”, 444, 2019. december 17., ›444.hu‹].)}

4 Antonovics Marcell: „Ellenzéki térfoglalás, avagy hogyan tematizálják azt, ami nem az övék”, Tett, 2018. december 18., ›tett.merce.hu‹; Nefelejcs Gergő: „Előszó a forradalomhoz”, Tett, 2018. december 22., ›tett.merce.hu‹; Vida Kamilla: „Nem az elit fehér sapkáiból bomlik ki a rendszerkritikus feminizmus virága”, Mérce, 2018. december 27., ›merce.hu‹; Szijártó Imre: „Ne várjunk a pártokra, szervezzük meg az ellenállást mi magunk!”, Mérce, 2018. december 28., ›merce.hu‹ {utolsó letöltések 2023. 03. 05.}

5 {Révész Sándor: „Vándorfal – avagy a Jobbik a rosszabb”, hvg.hu, 2019. január 2., ›hvg.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 06.}

6 [A 2017. évi XXV. törvényt (április 4.), amely Lex CEU-ként híresült el és a Közép-európai Egyetem (CEU) Budapestről való eltávolítását szolgálta, heves belföldi és nemzetközi tiltakozás fogadta (akadémiai-tudományos köröktől világhírű értelmiségieken át az amerikai kormányzatig), s a budapesti tüntetések is nyomban megindultak: az elsőn tízezer, a másodikon öt-hatezer, a harmadikon (a köztársasági elnök általi szentesítést megelőző napon, április 9-én) a szervezők szerint több tízezren vonultak a CEU-ért a Várkert Bazártól a Kossuth térre. („Tízezrek tüntettek a Parlamentnél, majd a Fidesz-székházhoz vonultak. Tüntetés a CEU-törvény ellen”, Index, 2017. április 10., ›index.hu‹) Ettől még Áder János köztársasági elnök április 10-én aláírta a törvényt. Ezt hosszas tárgyalássorozat, valamint jogi és bürokratikus procedúra követte annak érdekében, hogy a CEU valamiképpen mégis megfeleljen az ellene hozott törvénynek, mígnem 2018. december 3-án kénytelen volt bejelenteni, hogy elköltözik Budapestről. („Kinek és mire jó a CEU távozása Magyarországról?”, a CEU közleménye, 2018. december 11., ›ceu.edu‹, utolsó letöltések 2023. 03. 05.)}

7 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Pesti srácok”, Mérce, 2017. május 7., ›merce.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 07. 06.}

8 Tamás Gáspár Miklós: „Török Gábor (monográfia)”, Magyar Narancs Online, 2017. augusztus 3., ›magyarnarancs.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 03. 05.}.

9 „Az ellenzéki pártok folytatják a színészkedést”, a Fidesz közleménye, ›fidesz.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 03. 05.}.

10 {Hadházy Ákos képviselő öt követelést akart beolvasni tizenharmadmagával a Magyar Televízióban: ezek: a rabszolgatörvény azonnali visszavonása, kevesebb rendőri túlóra, független bíróságok, Európai Ügyészség, független közmédia.}

11 {A szakszervezetek a képviselők pontjainak nyilvánosságra hozatala után fogalmazták meg sajátjaikat. A négy pontjuk: a Munka Törvénykönyvének a munkavállalókra nézve előnyös módosítása, a túlóra-szabályozás visszavonása; a minimálbér kétszámjegyű emelése, a cafetéria visszaállítása, a közszféra bérrendezése; a sztrájkjog újraszabályozása; a nyugdíjba vonulás megkönnyítése, tisztességesebb nyugdíjtámogatás a megváltozott munkaképességű dolgozóknak. A követeléseket az országos sztrájkot előkészítő bizottság fogadta el. (A résztvevő szervezetek listáját és követeléseik hátterét ld. „Rabszolgatörvény: a bértárgyalásoktól függ, hogy csatlakoznak-e a sztrájkhoz az óriási állami cégek”, Népszava, 2019. január 3., ›nepszava.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.)}

12 Itt nincs hely részletesebb kifejtésre; ennek a tragédiának a legjobb elméleti összefoglalása szerintem Bini Adamczak három könyve: gestern morgen. über die einsamkeit kommunistischer gespenster und die rekonstruktion der zukunft, Münster: Unrast/​Assemblage, 2011; Beziehungsweise Revolution. 1917, 1968 und kommende, Berlin: Suhrkamp, 2017; Der schönste Tag im Leben des Alexander Berkman. Vom möglichen Gelingen der Russischen Revolution, Münster: Assemblage, 2017. {Az első angolul is: Yesterday’s Tomorrow. On the Loneliness of Communist Specters and the Reconstruction of the Future, transl. Adrian Nathan West, MIT Press, 2021.}

13 {Borbély András: „Forradalom ez?”, Plakátmagány, 2018. december 17., ›transindex.ro‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05. Ld. a kommenteket!}

14 {Sic. A szerző dr. Balázs Zoltánra hivatkozva 2018-tól következetesen írta így az eszmeáramlatot, amelyhez korábban maga is kapcsolódott, ld. „A magyar konzervatívoknak is kampec”, 2018. augusztus 16., ›hvg.hu‹. Vö. Balázs Zoltán: „Gondolati alapvetés”, Mandiner, 2018. július 17., ›mandiner.hu‹ (utolsó letöltések 2023. 07. 06.) „Pontosan tudom, hogy a mai magyar főáramú (méjnsztrím) jobboldalt a népi-nemzeti tradíció dominálja, ideértve e tisztelt fórum [a Mandiner] törzskommentelőit is; s azt is, hogy az ő meggyőződésük szerint nincs, és nem is képzelhető el más jobboldali tradíció. Pedig van, ilyen a konzervatizmus, amely, mit csináljunk, kimondottan nem kedveli az etnicista gondolkodást és észjárást […]. A nemzet nem a legfőbb jó, még a politikában sem az. […] A nemzet lehet szükséges, lehet jó, lehet hasznos, tőlem akár még szép is – ennyit minden további nélkül elismer például egy konzervatív is. De bálványnak nem fogadja el. Egyedül az Úr az Isten, aki számon kér majd mindent kimondott és kimondatlan gondolatot, s ha megbocsát majd, nem azért teszi, mert elég jó magyar voltam. / Saját civilizációnk sem lehet bálvány. De nagyobb értékeket hordoz, mint bármely nemzet, mert benne tanulunk meg gondolkozni, hinni, és a világot megérteni. Ezért igyekszik a konzervatív hűnek lenni Athénhez, Jeruzsálemhez és Rómához egyaránt. […]” Uo.}

15 „Az »szszsz« nyilatkozata a rabszolgatörvényről”, A Szem, 2018. december 26., ›aszem.info‹ {utolsó letöltés 2023. 03. 05.}.

16 Tamás Gáspár Miklós: „A munkaidő hossza”, Plakátmagány, 2018. december 21. ›transindex.ro‹ {utolsó letöltés 2023. 03. 05.}.

17 Rosa Luxemburg: „Társadalmi reform vagy forradalom?”, ford. Glavina Zsuzsa, Marxizmus, szocializmus, demokrácia, szerk. Vörös Gyula, Budapest: Gondolat, 1983, 158. Vö. a szakszervezetekről és a sztrájkkérdésről szóló, rendkívül időszerű gyűjteménnyel: Luxemburg: A szakszervezetek és a tömegsztrájk, szerk., s. a. r. Hamburger Mihály, Budapest: Táncsics, 1976, passim.

18 {A sárga mellényesek utcai akciói 2018. november 17-én indultak kormányellenes tüntetésként eredetileg a benzinárak adóinak megemelése miatt, hogy aztán általánosan gazdasági igazságosságot (economic justice), majd intézményes reformokat követeljenek. A tiltakozások, felvonulások, tüntetések, utcai harcok a rendőrökkel, útlezárások, vandalizmus, erős polgári engedetlenség, szándékos törvénysértések stb. első szakasza 2020. március 14-ig, az első COVID-lezárás bejelentéséig tartott; ezalatt kiterjedt vidéki együttműködési hálózatot építettek ki. (A résztvevők túlnyomórészt vidéki kis- és magánvállalkozók, leépített, idény-, alkalmi- vagy ipari [bizonytalan jövőjű] munkások, fuvarozók stb.) A második szakasz a karantén feloldása után, 2020. szeptember 12-én indult, és 2023 nyarán is tart.}

19 Georges Sorel: Réflexions sur la violence (1908), intr. Jacques Julliard, Paris: Seuil, 1990, IV. fej.: „La grève prolétarienne” (110–145), V. fej.: „La grève générale politique” (146–176). {Georges Sorel: Gondolatok az erőszakról, ford. Burján Mónika, Budapest: Osiris, 1994, „A proletársztrájk” (110–142.), „Az általános politikai sztrájk” (142–172.).} Vö. James Burnham: The Machiavellians: Defenders of Freedom [1943], Washington DC: Gateway, 1987, kül. 131–139.

20 Karl Marx: Der achtzehnte Brumaire des Louis Bonaparte (1852). Kommentar von Hauke Brunkhorst. Frankfurt/M.: Suhrkamp, 2007. {Louis Bonaparte Brumaire tizennyolcadikája, ford. n. f., MEM 8, 101–196, Budapest: Kossuth, 1962.}

21 A Collège de France kiváló ismeretterjesztő sorozatában (La Vie des idées) olvasható a sorshúzásos kormányzásról Paul Demont remek cikke: „Tirage au sort et démocratie en Grèce ancienne”, Collège de France, 2010. június 22., ›laviedesidees.fr‹. (Angolul is: ›booksandideas.net‹.) {Utolsó letöltések 2023. 03. 05.}

22 [Erről ld. a „Vigasztalás nehéz időkben” vonatkozó lábjegyzetét jelen kötetben.}

23 A puccsizmussal vádolt, rettegett és gyűlölt Auguste Blanqui, aki élete nagy részét börtönben töltötte, a kommunizmus legfontosabb föltételéül mindenkinek hozzáférhető, legalább egyetemi szintű oktatást követelt, és bírálta azokat, akik „a tudósok nemzeteként” (une nation des savants) gúnyolták elképzeléseit, mondván, hogy csak akkor fognak az emberek dolgozni, ha az éhség, a szükség vagy a tudatlanság rábírja őket, hogy másnak robotoljanak, mert a műveltek soha nem akarnak nehéz munkát végezni. (Hát persze; épp ez az.) A nagy szocialisták – Proudhon, Marx, Blanqui, Sorel, Luxemburg, Gramsci – nem a nyomorgó és tudatlan proletariátust idealizálták, hanem neki akarták juttatni a legmagasztosabb kulturális javakat. A Magyarországi Tanácsköztársaság kikiáltása után nem sokkal, 1919. április 12-én meghívták a budapesti gyári munkásokat az Állami Operaházba, ahol eljátszották a IX. szimfóniát, előtte Kunfi Zsigmond közoktatásügyi népbiztos „Forradalmi istentisztelet” címmel mondott beszédet {ld. Kunfi Zsigmond válogatott írásai, Budapest: Kossuth, 1984, 224–228], és megrendezték „A szocializált műkincsek kiállítását”, amelyről a nagy művészettörténész, Max Dvořák is elragadtatással nyilatkozott. (Ezek a nagypolgároktól elkobzott műkincsek voltak, ó borzalom.) Ld. Auguste Blanqui: „Le communisme, avenir de la société” [1869/70], Maintenant, il faut des armes, szerk. Dominique Le Nuz, Paris: La Fabrique, 2006, 196–218.

24 {Ld. az azonos című írást jelen kötetben.}

Névmutató

A

Bini Adamczak 1

Theodor W. Adorno 1, 2, 3, 4, 5

Ady Endre 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15

Giorgio Agamben 1, 2, 3, 4

Andor László 1, 2, 3, 4

Hannah Arendt 1, 2, 3, 4, 5

Arisztotelész 1, 2, 3

Ronald Aronson 1

Giovanni Arrighi 1, 2, 3, 4, 5

Julian Assange 1, 2

Wystan H. Auden 1, 2

Ángyán József 1

B

Alain Badiou 1, 2, 3

Bagi Zsolt 1

Bajnai Gordon 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

Balázs Gábor 1, 4, 55, 44, 44, 2

Balázs Zoltán 44, 1

Balog Zoltán 33, 1

Bárány Tibor 1

Georges Bataille 1, 2, 3

Otto Bauer 1, 2, 3, 4, 5

Isaiah Berlin 99, 88, 1,

Békesi László 1, 2

Walter Benjamin 1, 2, 3, 4, 5, 6

Silvio Berlusconi 1, 2, 3, 4

Bibó István 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Auguste Blanqui 1

Bogár László 1, 2

Bokros Lajos 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9

Borbély András 1, 2, 3

Pierre Bourdieu 1

Robert Brenner 1, 2, 3

Leonyid Brezsnyev 1, 2

Edmund Burke 1

George W. Bush 1, 88, 77, 66, 55

Bálint György 307

C

Elias Canetti 1, 2, 3

Nicolae Ceauşescu 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Benjamin Constant 1, 2

Csejtei Dezső 1, 2

Csillag István 1, 2, 3, 4

Csurka István 1, 2, 3, 4, 5, 6

D

Guy Debord 1, 2

Gilles Deleuze 1, 2, 3

Paul Demont 1

Demszky Gábor 1, 2

Isaac Deutscher 1, 2

Albert V. Dicey 1

Fjodor M. Dosztojevszkij 1, 2, 3, 4, 5, 6

E

Norbert Elias 1, 2, 3, 4

Friedrich Engels 1, 2, 3

Éber Márk Áron 1, 11, 22, 33

F

Farkas Zsolt 1, 2, 3, 4

Ferge Zsuzsa 1, 2, 3, 4

Robert Fico 1, 2, 3, 4, 5, 6

Johann G. Fichte 1, 2, 3, 4

Arthur J. Finkelstein 1, 2

Michel Foucault 1, 2, 3

Nancy Fraser 1, 2, 3, 4, 5, 6

Sigmund Freud 1, 2, 3

Földes György 1, 2, 3, 4

G

André Gorz 1, 2, 3

Boris Groys 1, 2, 3, 4

Antonio Gramsci 1, 2, 3, 4, 5

Gömbös Gyula 1

Gulyás Erika 1, 2, 3, 4, 5

Gregor Gysi 1, 2

György Péter 11

Gyurcsány Ferenc 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20

H

Jürgen Habermas 1, 2, 3, 4

Friedrich Hayek 1, 2, 3

Michael Hardt 1, 2, 3

Georg W. F. Hegel 1, 2, 3, 4

Hegyi Gyula 1

Martin Heidegger 1, 2, 3, 4, 5

Adolf Hitler 1, 2, 3, 4, 5, 6

Hoffmann Rózsa 1, 2, 3

Axel Honneth 1, 2, 3

Horthy Miklós 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Horváth András 1, 2, 3, 4, 5

Horváth Zoltán 1, 11, 22

Wilhelm von Humboldt 1, 2

I

Ignotus Pál 1, 2

Illyés Gyula 1, 2, 3

J

Martin Jay 1

Rahel Jaeggi 1, 2

József Attila 1, 11

K

Kádár János 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21

Immanuel Kant 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Karl Kautsky 1, 2, 3

Kertész Ákos 1, 2, 3, 4, 5

Kodály Zoltán 1

Kornai János 1, 2, 3

John Maynard Keynes 1, 2

Király István 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Kis János 1, 2, 3, 4

Alexandre Kojève 1

Karl Korsch 1, 2, 3

Siegfried Kracauer 1

Krémer Balázs 1, 2

Robert Kurz 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

L

Laczkó Miklós 1, 2

Ferdinand Lassalle 1, 2, 3

Neal Lawson 1

Láthatatlan Bizottság 1, 2

Lázár János 1, 2, 3, 4, 5, 6

Vlagyimir Lenin 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

Esther Leslie 144

John Locke 1

Ernst Lohoff 1, 2, 3, 4, 5, 6

Frédéric Lordon 1

Losoncz Márk 1, 2

Domenico Losurdo 1, 2, 3

Lukács György 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Rosa Luxemburg 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

M

Thomas B. Macaulay 1

Magyar Bálint 1, 2, 3, 4

Herbert Marcuse 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Majtényi László 1, 2, 3

Mao Ce-tung 1, 11

Marosi Ernő 1, 2

Karl Marx 1, 2, 3, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57

Matolcsy György 1, 2, 3, 4, 5, 6

Ugo Mattei 1, 2

Misetics Bálint 1

Molnár Erik 1, 2, 3, 4, 5

N

Antonio Negri 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Ernst Nolte 1, 2, 3

Max Nordau 1, 2

Németh László 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9

Nyerges András 334

Nyerges Zsolt 1, 2

O

Michael Oakeshott 1, 2

Orbán Viktor 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 72, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, 95, 96, 97, 98, 99, 100, 101, 102, 103, 104, 105, 106, 107, 108, 109, 110, 111, 112, 113, 114, 115, 116, 117, 118, 119, 120, 121, 122, 123, 124, 125, 126, 127, 128, 129, 130, 131, 132, 133, 134, 135, 136, 137, 138, 139, 140, 141, 142, 143, 144, 145, 146, 147, 148, 150, 151, 152, 153, 154, 155, 156, 157, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 164, 165, 166, 167, 168, 169, 170, 171, 172, 174, 175, 176, 177, 178, 179, 180, 181, 182, 183, 184, 185, 186, 187, 188, 189, 190, 191, 192, 193, 194, 195, 196, 197, 198, 199, 200, 201, 202, 203, 204, 205, 206, 207, 208, 209, 210, 212, 213

Ortega y Gasset 1, 2, 3

P

Pásztor Albert 1, 2, 3, 4, 5, 6

Petőcz György 1, 2

Thomas Piketty 1, 2

Pintér Sándor 1, 2, 3, 4, 5

Platón 1, 2, 3, 4

Pokol Béla 1, 2

Polányi Károly 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Friedrich Pollock 1, 2

Victor Ponta 1, 2, 3, 4, 5

Moishe Postone 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Heribert Prantl 1, 2

Vlagyimir Putyin 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12

R

Jacques Rancière 1

John Rawls 1, 2

Ránki György 1

Rév István 1

Révai József 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Révész Sándor 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12

Pierre Rosanvallon 1

S

Jean-Paul Sartre 1, 2, 3

Scheiring Gábor 1

Simicska Lajos 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9

Peter Sloterdijk 1, 2

Edward Snowden 1, 2, 3

Oswald Spengler 1, 2, 3, 4, 5

Alfred Sohn-Rethel 1, 2, 3, 4, 5, 6

Baruch Spinoza 1, 2

Wolfgang Streeck 1, 2

Szabó Ervin 1, 2, 3, 4

Szabó Miklós 1

Szalai Erzsébet 1, 2, 3

Joszif Sztálin 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Szűcs Jenő 1, 2, 3, 4

T

Marcello Tarì 243

Rui Tavares 1, 2, 3, 4

Margaret Thatcher 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Tellér Gyula 1, 2, 3, 4

Tiqqun 1, 2

Alexis de Tocqueville 1, 2, 3, 4

Lev Tolsztoj 1, 2, 3, 4

Donald Trump 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Tölgyessy Péter 4, 14

V

Vágvölgyi B. András 1, 2

Vajda Mihály 1, 2, 3

Janisz Varufakisz 1

Vári György 136, 270

Veres Péter 1

Vida Kamilla 1, 2, 6

Paolo Virno 1, 2

W

Simon Waxman 1, 2

Max Weber 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Albrecht Wellmer 1, 2

Ellen Meiksins Wood 1

Z

Zárug Péter Farkas 1, 2, 3, 4

Slavoj Žižek 1, 2, 3

Megjelent a Pesti Kalligram Kft. kiadásában
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette, valamint fordította és kiegészítő jegyzetekkel ellátta: Sipos Balázs
Olvasószerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
A borítóterv, grafikai elrendezés: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

klogo
kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 442 8

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence