Világvége

Tamás Gáspár Miklós
válogatott politikai-filozófiai írásai

I.
A korszellem dúdol
2002–2010

Válogatta és jegyzetekkel ellátta
Sipos Balázs

Kalligram
2023

© Tamás Gáspár Miklós, 2023
ISBN 978 963 468 406 0

Tamás Gáspár Miklós

(1948–2023)

Életrajzi kísérlet

Tamás Gáspár Miklós 1948. november 28-án született Kolozsváron (Cluj, Románia). Édesapja Tamás Gáspár író, újságíró, 1956–1959 között a kolozsvári Állami Magyar Színház igazgatója, édesanyja Tamás (született Krausz) Erzsébet műtősnő; 1945-ig mindketten az illegális kommunista mozgalom tagjai voltak. Miközben a munkásmozgalom emlékezetét áhítatosan őrizték, távolságtartással viszonyultak a második világháború után Kelet-Európában kialakuló politikai berendezkedésekhez. Tamás Gáspár Miklós iskoláit Kolozsváron végezte, majd filozófiát a kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetemen, klasszika-filológiát pedig a Bukaresti Egyetemen tanult; fiatalkorában legfontosabb olvasmányai közé tartozott a klasszikus német filozófia, Nietzsche és az Újszövetség, Platón, valamint a XIX. századi magyar liberális irodalom. 1972 és 1978 között az Utunk című kolozsvári hetilap munkatársa volt. Miután nem kötötte meg az elvárt politikai kompromisszumokat, a szerkesztőségben csak nyomdai korrektorként folytathatta munkáját, és ki volt téve a Securitate zaklatásainak. Univerzális szellemi tájékozódásában sem nyelvi, sem gyakorlati korlátokat nem ismert; Kolozsváron írt filozófiai esszéinek és irodalmi tárgyú kritikáinak jelentős része A teória esélyei című gyűjteményes kötetében olvasható (Bukarest, Kriterion, 1975). Már ebben az időszakban is szoros kapcsolatot tartott fent a Budapesti Iskola tagjaival. Miután 1978-ban áttelepült Magyarországra, filozófiát taníthatott az ELTE Bölcsészettudományi Karán, ahonnan 1981-ben politikai okokból elbocsátották; 1982 és 1989 között munkanélküli volt. 1981-ben kiutasították Romániából, ahová 1989-ig nem térhetett vissza. A demokratikus ellenzék meghatározó tagjaként írásait a rendszerváltásig szamizdatban publikálta. A szem és a kéz című értekezése, melyben analitikus érveléssel az anarchizmus racionális elméletét alkotta meg, az AB Független Kiadónál jelent meg 1983-ban; a nacionalizmus elméletéről szóló Idola tribus című kötete a párizsi Magyar Füzetek könyvsorozatában láthatott napvilágot 1989-ben. Első nyugati útjára 1986-ban került sor, amikor a Soros Alapítvány ösztöndíjának köszönhetően a New York-i Columbia Egyetem vendégkutatója lehetett. Később – részben még a rendszerváltás előtt, részben azt követően – az Oxfordi Egyetem, az École des Hautes Études en Sciences Sociales, a Chicagói Egyetem, a Georgetowni Egyetem, a Yale, a New School, a Dickinson College, a kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetem vendégtanára, a Wilson Center, a Wissenschaftskolleg zu Berlin, az Institut für die Wissenschaften vom Menschen (Bécs) vendégkutatója. A magyar szabadelvűség hagyományait felelevenítő liberális gondolkodóként és politikusként a rendszerváltás egyik meghatározó alakja, tüntetések rendszeres szónoka, tiltakozások szervezője. 1988. június 16-án a Batthyány-örökmécsesnél a Nagy Imre és mártírtársai kivégzésének 30. évfordulója alkalmából szervezett, hatósági intézkedéssel félbeszakított megemlékezés szónoka; a rendőrök másokkal együtt megverték és őrizetbe vették. A Szabad Kezdeményezések Hálózatának, majd a Szabad Demokraták Szövetségének a megalapításától fogva tagja, eleinte egyik vezetője (1988–1990 között az Ügyvivői Testület tagja, 1992–1994 között az Országos Tanács elnöke; a pártból csak 2000-ben lépett ki). 1989-ben az egységes ellenzék jelöltjeként egy időközi választáson bekerül a még éppen pártállami Országgyűlésbe; 1990–1994 között az SZDSZ színeiben országgyűlési képviselő, a Külügyi Bizottság tagja. 1994-ben jelent meg Másvilág című gyűjteményes kötete (Budapest, Új Mandátum), mely addigi politikai filozófiai írásaiból és publicisztikáiból válogat; ugyanebben az évben – politikai és alkati okokból – búcsút int a hivatalos politikának, hogy aztán haláláig publicistaként, közéleti szereplőként, a hazai és nemzetközi politikai diskurzus kritikus résztvevőjeként vállaljon nem intézményes értelemben vett politikai szerepet. 1989 és 1991 között az ELTE Állam- és Jogtudományi Karának docense, 1991 és 2010 között az MTA Filozófiai Intézetének munkatársa, 1991 és 1995 között igazgatója; 2003-tól haláláig rendszeresen visszatérő vendégprofesszor a Közép-Európai Egyetem (CEU) Nacionalizmus, illetve Társadalmi Nemek Programján, később Szociológia és Szociálantropológia Tanszékén. Filozófiai és eszmetörténeti írásainak kétkötetes gyűjteménye Törzsi fogalmak címmel jelent meg (Budapest, Atlantisz, 1999). Ez a könyv lezárja liberális és konzervatív liberális korszakát, miközben jól mutatja nem szűnő elkötelezettségét a „honpolgári kultúra” megerősítése iránt. Az ezredfordulótól kezdve a marxista filozófia tágas területein és a munkásmozgalom történetének eszmei hagyományában találja meg szellemi otthonát, bár egy általános baloldali tájékozódás jelei gondolkodásában már az 1990-es évek közepétől érzékelhetőek voltak. Filozófiai felfogása Marx „tragikus” értelmezésén alapul; az egyetemes kizsákmányolás és a jogfosztást normalizáló posztfasizmus poklából kiutat nem lát, az egyenlőségre törekvő politikai programokat illúziónak tekinti, miközben mindennek ellenére helyesel minden olyan politikai praxist, amely az emberek szenvedésének enyhítését szolgálja. Rövid mozgalmi kísérletek (Zöld Baloldal, Attac Magyarország), a független szakszervezetekkel való folyamatos együttműködés, „civil” akciók (pl. roma családok kilakoltatása elleni tiltakozások), valamint számtalan tüntetésen a szabadság, az emberi és szociális jogok, az emberi méltóság védelmében és a kirekesztés minden formája ellen tartott beszédek sora fémjelzi nem intézményes politikai aktivitását, miközben úttörő szerepet vállal a magyar és általában a kelet-európai baloldali gondolkodás és a marxista filozófia feltámasztásában. Magyarul és sok más nyelven megjelent írásaival, itthon és a világ számos országában a legkülönfélébb szervezetek (szakkollégiumok, NGO-k, egyetemek, kutatóintézetek és különféle politikai és művészcsoportok) meghívására tartott előadásaival, baloldali fiatalok, műhelyek és folyóiratok erkölcsi támogatásával haláláig azon dolgozott, hogy a szocializmus, ha politikailag halott is, szellemi értelemben eleven lehessen. A 2010 utáni magyarországi politikai berendezkedés egyik legfőbb kritikusa volt; holisztikus bírálatában kiemelt szerepet kapott az ellenzék jelentős része által is (pl. a menekültkérdésben) hallgatólagosan elfogadott politikai axiómák kritikája. 2018-ban, 70 éves születésnapja alkalmából a Mérce című internetes folyóirat TGM70 címmel tett közzé szabadon hozzáférhető válogatást az életművéből. Marxista korszakának legfontosabb politikai filozófiai írásait Antitézis címmel megjelent esszékötete gyűjti egybe (szerk. Sipos Balázs, Budapest, Kalligram, 2021). Számos más elismerés mellett Roma Polgárjogi Díjat (2001), Soros-életműdíjat (2003), a Magyar Köztársasági Érdemrend Középkeresztjét (2005; ezt 2016-ban visszaadta), a Magyar Filozófiai Társaság életműdíját (2021) és Baumgarten-díjat (2022) kapott. 2021-ben a Fővárosi Közgyűlés egyhangú döntése alapján Budapest díszpolgára lett. Szülővárosával, valamint a romániai magyar és román értelmiséggel intenzív kapcsolatot ápolt, miközben szorosan kötődött amerikai, angol, német, osztrák, cseh, olasz, török, szlovén, szerb és vajdasági magyar, bosnyák, koszovói stb. baloldali értelmiségi csoportokhoz is. 2020-ban diagnosztizált súlyos betegségével két és fél éven át hősiesen küzdött. 2021-től visszatért fiatalkori érdeklődéséhez a klasszikus német filozófia és a magyar reformkor hagyományai iránt, ez tükröződik szellemi végrendeletként is olvasható, 2022 karácsonyán közzétett Öt tanács a hazának című írásában. Élete utolsó hetét leszámítva mindvégig elmélyülten dolgozott. 2023. január 15-én halt meg Budapesten. Négy gyermeke (Ábel, 1981; Rebecca, 1988; Jonathan, 1991; Hanna, 2005) és életében egy unokája (Artúr, 2012) született.

Tamás Ábel

Szerkesztői előszó

Ennek a kötetsorozatnak a tervét a szerkesztő Tamás Gáspár Miklóssal együtt gondolta el. Az Antitézisben közreadott – eredetileg angol nyelven, nemzetközi közönség számára írt, globális folyamatokat bemutató – politikafilozófiai esszék magyar esettanulmányainak füzéreként a korábbi kötet amolyan párdarabjának szánták a gyűjteményt. A szerző már ennek a legelső, sorozatnyitó válogatásnak az összeállítását sem élhette meg. A szerkesztő, akit minden felelősség egyedül terhel, igyekezett úgy szelektálni, hogy a korszakban írt összes nagyívű (bio)politikai-gazdasági elemzés bekerüljön, s mellettük azoknak a kisebb lélegzetvételű írásoknak is legyen hely, amelyek részletekre fókuszálva árnyalják az átfogóbb szövegeket; teljességre sajnos nem törekedhetett. Jelen kötetet hamarosan követni fogja a 2010–2022 közötti politikai-filozófiai, majd az ugyanebben a húszéves időszakban írt kultúrtörténeti, a szerző által nem igazán kedvelt kifejezéssel: identitáskérdésekkel – a hazával, Erdéllyel, a román-magyar viszonnyal, a kommunizmussal és a szocializmussal, a velünk élő fasizmussal, valamint a kereszténységgel és a zsidósággal – foglalkozó írások gyűjteménye; majd a 2010–2022 közötti, immár világtendenciákra (elsősorban a menekültválságra, a klímaválságra és egyéb biopolitikai katasztrófára, kiemelten a koronavírus-járványra) összpontosító, a szó régi értelmében apokaliptikusnak nevezhető magyar nyelvű írások válogatása zárja a Világvége-sorozatot. (Innen a sorozatcím – szintén a szerkesztő döntéséből.)

Az itteni – egy kivétellel tehát magyar napilapokban, folyóiratokban, internetes periodikákban 2000–2010 között megjelent – cikkek, esszék, vitairatok, elemzések, indítványok olvashatók az Antitézis legfőbb történelemfilozófiai téziseinek a lokális demonstrációiként, de akár a tézisek kibontakozásának a krónikájaként vagy a filozófus afféle empirikus-történeti-szociológiai-kultúrtörténeti anyaggyűjtéseként is: azoknak a kelet-közép-európai, elsősorban persze magyarországi biopolitikai, közgazdasági, munkaszervezési, társaslélektani átalakulásoknak a jelenidejű, sosem elkapkodott, de a pillanatnyiság nyomát magán viselő rögzítéseként, amelyek a velük egyidejűleg elgondolt történetfilozófiai tézisek hivatkozási alapjaként szolgáltak. A legfőbb – egymással szorosan összefüggő, az Antitézisben és a Világvége-sorozat írásaiban gazdagon okadatolt – tézisek a következők. A XXI. század elejére a kapitalizmust kívülről ellenző munkásmozgalom – a kommunizmus ígéretének hordozó alanya, a történelem egykori szubjektuma – végleg eltűnt. Ennek következtében – külső kényszerítés híján – az egykor jóléti állam föladta szociális jellegét, fölszámolta magát, s immár tisztán regulatív funkciót tölt be: a szabad piac, a korlátlan munkaerő- és tőkeáramlás, illetve a zavartalan munkáltatáshoz kellő jogi környezet és közbiztonság szavatolójának, valamint a renitens populációk fegyelmezőjének a szerepét. Magyarországról nézve ez a rendszerváltás kudarca; de nem egyszerűen a szabadság rendjének valamifajta szabotálásáról van szó, még csak nem is helyi anomáliáról, hanem (mégha az évtized magyar nyilvánossága ezt nem is mindig vette észre vagy tartotta szem előtt) a kései kapitalizmus elvont érdekérvényesítő erejének globális tendenciáiról. A tőkeuralom elvált minden osztálytól, absztrakttá, mechanikussá és támadhatatlanná vált: a proletariátussal együtt a hagyományos polgárság is megszűnt politikai-gazdasági tényező lenni. A tőkés rendnek nincs szuverénje; az uralom többé nem kötődik személyekhez vagy osztályokhoz. A kései kapitalizmust jellemző automatizáció (gépesítés) nagyrészt kiiktatta az emberi munkát mint értéktermelő tevékenységet, ezáltal a népességek példátlanul nagy része dologtalanná, dolgozóként fölöslegessé vált, vásárlóerővé redukálódott; de mivel – jóléti állami segélyezés híján – másként nem lehet szétosztani a lakosság között a fogyasztáshoz, vagyis a termékek értékesítéséhez kellő anyagi forrásokat, mint a kényszerből és gyakran (szimbolikus vagy jogi) kényszerrel fenntartott munkavégzés javadalmazásával, mindenkinek továbbra is – és még többet – kell dolgoznia. A képviseleti demokrácia keretében versengő pártok a felállt gazdasági-jogi-biopolitikai rend igazgatásának némileg eltérő módozatait kínálják fel a választóknak, véleménykülönbségeik az értéktermelő munkavégzést, a társadalmilag megtermelt javak szétosztását, a gazdaságnak mint önálló szférának az érinthetetlenségét illetően minimálisak; konszenzus uralkodik abban, hogy a rendszer bármiféle fundamentális megváltoztatása, beleértve a valóban részvételi politikacsinálás (tehát a demokrácia), illetve a munkátlanság, az önigazgatás, a tulajdon- és uralommentesség (tehát a kommunizmus) eshetőségét, kizárt. Aki nem dolgozik, veszélyezteti a rendet, segély helyett kényszermunkát vagy büntetést érdemel, és nemhogy politikai erővel, de még képviselettel sem rendelkezik. Azoknak a sokaságoknak a rendszerellenes kritikai potenciálja, akik dolgozhatnak ugyan, mégis elégedetlenek helyzetükkel, életszínvonalukkal vagy kilátásaikkal, azáltal oltódik ki, hogy a szimbolikus rendfenntartók a dologtalanok, a segélykérők, a menekültek, mindenfajta politikai, szexuális, etnikai, vallási kisebbségek ellen fordítják őket. Az így összeálló rendszer: a posztfasizmus. Ezeknek a – világszerte megfigyelhető – tendenciáknak a magyarországi kibontakozását követi végig jelen kötet. A szerkesztő számára az összeállítás alatt az volt a leginkább megdöbbentő, hogy a demokrácia leépítésének, a közszolgálati intézményrendszer szétverésének és mindennemű univerzalista politikai eszmének az eltiprása, mindaz tehát, amit a magyarországi nyilvánosságban többnyire a Nemzeti Együttműködés Rendszeréhez szokás kötni, a kétezres évek valamennyi politikai formációjának a közös műve volt.

Mindezeknek az itt csupán érintett problémáknak a feltérképezése megkezdődik már a kötet nyitótanulmányában, az eredetileg több mint húsz éve megjelent – a mából nézve is megdöbbentő éleslátással (jóserővel) megírt – „A posztfasizmusról” című esszében. Ez a – hamar nagyhatásúvá váló – szöveg afféle programadó írás is: Tamás Gáspár Miklós a benne kifejtett fogalmak és folyamatok árnyalásának, további nyomon követésének, egyúttal történetiesítésének, korábbi fogalmakra és folyamatokra való visszavezetésének szentelte életének utolsó két évtizedét. Úgy is, mint filozófus, úgy is, mint jelenünk krónikása. De az itteni írások még csak a posztfasizmus készülődését jelzik. Kísértetiesen visszhangzanak jelenünkből, mint a világvége öntudatlan nyitóakkordja.

A szövegeket a szerkesztő gondozta, jelöléseiket egységesítette, mindig igyekezve tiszteletben tartani (szükség esetén – az írások egykori szerkesztőit felülbírálva – helyreállítani) Tamás Gáspár Miklós idiomatikus nyelv- és szóhasználatát. A szerkesztői lábjegyzetek egyfelől a hiányzó hivatkozásokat adják meg (vagy frissítik a szerző hivatkozásait, ha az éppen idézett kötet azóta megjelent újabb kiadásban); másfelől a politikai, gazdasági, történeti stb. háttérfolyamatokat mutatják be – ahol a kontextus a mából olvashatatlannak tűnt, ott a szokásosnál részletesebben. A szerkesztő célja az volt, hogy azok is a lehető legmélyebben érthessék a szövegeket anélkül, hogy ehhez bármifajta külső forrást igénybe kellene venniük, akik az itt megszólaltatott évtizedet nem őrzik emlékezetükben, ennélfogva viszonylag ismeretlenek előttük a felvonultatott személyek, a vitatott álláspontok, az elemzett vagy utalásszerűen felvillantott események. Ezeket az újonnan beszúrt szerkesztői lábjegyzeteket minden esetben {…} jelöli; beszélő alanyuk ugyanaz, mint aki jelen sorokat szignózza.

Sipos Balázs

Budapest, 2023. május 2.

Tamás Gáspár Miklós hivatkozott kötetei

A szem és a kéz. Bevezetés a politikába. Budapest: Független Kiadó, 1983.

Másvilág. Budapest: Új Mandátum Könyvkiadó, 1994.

Törzsi fogalmak I–II. Szerkesztette Miklós Tamás. Budapest: Atlantisz, 1999.

Antitézis. Válogatott tanulmányok 2001–2020. Fordította és szerkesztette Sipos Balázs. Budapest: Kalligram, 2021.

A túlsó pólus. Szerkesztette Kelemen Pál és Sipos Balázs. Budapest: Kijárat Kiadó, 2023.

A világ vége

(2004. július 30.)

A kilencven esztendeje kitört világháborúval befejeződött az, ami az 1642-i angol forradalommal kezdődött volt. Ez a nyugati keresztyénség által befolyásolt területeken – hosszú konvulziók és szenvedések árán – kompromisszumos rendszert alakított ki. A kompromisszum elemeit legitimációs-ideológiai eszmehalmazokkal szokás leírni: iparosítás, szekularizáció, kapitalizmus, szabadelvűség, demokrácia, nacionalizmus, szocializmus, tömegkultúra, imperializmus. Ezeknek a társadalmi tényeknek (hiszen tények: a szocializmus ténye a hatalmas és tekintélyes munkásmozgalom gyakorlatában öltött testet) a feszültségére épült a régi liberális kapitalizmus és liberális imperializmus billenékeny szerkezete. Ez a szerkezet elrejtette azt a ma is – részben szándékosan – elrejtett tényt, hogy az 1914 előtti liberális kapitalizmus akkor még történetileg új volt, csak enklávékban uralkodott az agrárius feudalizmus óceánjában, amelyben a hierarchikus-patriarkális függőségi viszonyok és emberi praxisok nem sokban különböztek az ötezer évvel korábbiaktól (testi fenyítés, összehozott házasság, fizikai megalázkodás, az urak és a szolgák kulturálisan is elkülönült, szegregált társadalmai stb. stb.). Az alacsony hozamokra, gyakran puszta túlélésre berendezkedett, a primitív mágiává és babonává züllött „vallás”, a bot és a korbács által összetartott, a kozmopolita arisztokrácia alapzatául szolgáló, éhező, iszákos, bicskázó és tetves falu a radikális, papramorgó, polgári város ellenfelének látszott – és az is volt, de csak Franciaországban –, ám a legtöbb országban a gazdaságilag egyre inkább kiszolgáltatott nagybirtokos főnemesség, szövetségben a politikailag kiszolgáltatott fináncarisztokráciával és a középnemesség funkcióit átvett szoldateszkával, még mindig irányító szerepet játszott (ismét csak Franciaország kivételével) az európai államok politikájában. (Figyelemre méltó, hogy még ma is az a két nyugati állam váltja ki a konzervatívok ellenszenvét, amelyben a legkisebb volt a feudális-arisztokratikus elemek részaránya akkor, amikor a „nemzetkarakterológiai” sztereotípiák megszilárdultak: a Francia Köztársaság és az Egyesült Államok.)

✻

A feudális óceán és a polgári szigetvilág bonyolult összefüggését némileg elfödte európai sajátosságunk, hogy leginkább az újra figyelünk. Max Weber nagyszerű modernségmetaforái az akkori világ igen kis részére illettek rá, érdeklődésének iránya viszont érvényes volt az akkori szellemi világ teljességére: hiszen az európai értelmiséget akkor is, mint most, a nóvum érdekelte, és az értelmiségiek akkor is átlapozták az agrárkérdésről szóló tanulmányokat a folyóiratokban, akárcsak manapság. A polgári világkorszak elvont-személytelen hatalmairól szóló marxi-weberi démonológiának akkor is számtalan híve volt, amikor Németországot az udvar, a porosz kurtanemesek és északnémet földbirtokosok irányították. A burzsoáziának még a puszta autonómiáért is küzdenie kellett, nemhogy a teljhatalomért, amikor a műveltek és az érzékenyek figyelmét már rég lekötötte mindaz, ami a polgári világrend és a polgári világkorszak lezárását és meghaladását ígérte. A huszadik századba is áthúzódó Dreyfus-ügy (1894–1906) mutatta, hogy még Franciaországban is meg kellett küzdenie a polgári köztársaságnak a nemesi-katonai-egyházi reakcióval, és hogy a burzsoázia legnagyobb győzelme is törékeny a premodern, atavisztikus reakcióval szemben, amely 1939/1940-ben, majd Vichyben teljes pompájában támadt föl, mintha Boulanger tábornok óta mi se történt volna. És hát Franciaország volt a legpolgáribb, a legrepublikánusabb, a legkevésbé klerikális állam Európában.

Még mielőtt a polgárság győzelmét biztosították volna, a polgárság olyan kvintesszenciális képviselői, mint a fiatal Thomas Mann a maga apolitikus elmélkedéseiben (amelyek – visszhangtalanul – pár éve magyarul is megjelentek),1 összefoglalták a burzsoázia akkori világnézetét, amelynek a lényege az antiliberális polgárellenesség volt. Ez az a XIX. században összetákolt kompromisszum, amely az utilitárius boldogságkalkuláció, a pozitivista szkepszis és a pozitivista ténykultusz, a tétova humanizmus polgári ideologémáit mindig is avval ismerte el, hogy a lovagi/​szerzetesi múlt és a félelmes szocialista/​kommunista/​anarchista jövő persze magasabbrendű, csak hát egyelőre egyik sem igazán időszerű, érjük be, kérem, ezekkel a szerény, prózai semmiségekkel. Nos, a háborús párt nem érte be velük, hanem kombinálta a fizikai erő, fizikai szépség és fizikai bátorság katonai-nemesi (ksátrija) eszménye iránti mazochisztikus rajongását a histórián túli históriával: a nem a kultúrában, hanem a történelem alatti „faj”-ban gyökerező csoportsajátosságok máig eleven mítoszával. A dolog polgárellenessége annyira intenzív volt, hogy a legkülönfélébb – immár nem negyvennyolcas modorban liberális és olykor demokratikus – nacionalizmusok egyaránt az ellenség prózaiságát és kalmárszellemét tették szóvá, szemben a mi katonánk költői halálra szántságával; ez persze elsősorban Németországra és a grillparzeri dinasztikus ókonzervativizmusra alapozó osztrák háborús ideológiára volt jellemző; az utóbbit az olvasó a Švejk tréfásan hangzó, de valódi idézeteiből ismerheti.

✻

A hadviselő felek a polgári társadalommal szembeni mélységes ambivalenciával indultak a mindannyiuk számára végzetes csatamezőre. Sokuk számára a kapitalizmus exportja – az imperializmus – azt is jelentette, hogy a kapitalizmus ízetlen evilágiságát kiszervezik a sötét bőrű „vadak” közé, míg idehaza megmaradhatunk „la France profonde” (innen honosítottuk a „mélymagyar”-t), „this sceptered isle”,2 „England’s green and pleasant land”,3 a Hansa-városi patríciusok, a Joseph Roth Radetzky-indulójából ismert von Trotta katonacsalád egyszerű hűsége, a sztárecek spirituális tekintélyétől összetartott obscsina és zadruga (föld- és házközösség), a „homestead”, a „kúria” és a „végvár” premodern/​prekapitalista kozmoszában, amelyet az Ernst Jünger-féle Stahlgewitter,4 a mechanikus „anyagcsata” hipermodernsége hoz el számunkra. Jünger a harcról mint belső élményről és „a munkás”-ról szóló későbbi (igen erőteljes és fantáziadús) esszéiben5 már nem tartja fönn az „anyagcsata” frontharcosáról mint lovagról alkotott ifjúkori képét, de minden szellemi konfliktus nélkül siklik innen át a gépesített tömeggyilkos istenítésébe, amelynek kapcsolata a törzsi nemesség múltjával a halálra szántak plátóian homoerotikus, szótlan férfiközössége. (Ez a kép egyébként a későbbi háborúellenes humanista irodalom olyan bestsellereiben is megtalálható, mint Remarque Három bajtársa, Barbusse-tól A tűz, Andreas von Latzko Menschen im Kriegje.6) Ehhez járult a „civilizáció” polgári eszménye, amelyet állítólag Franciaország képviselt volna a szolgalelkű német militarizmussal, Németország az orosz cárizmussal, a Monarchia „a Balkán”-nal szemben. Ezek a szófia beszédek a sok millió emberéletet követelő idióta állóháború és gázháború, U-Boot-háború (amellyel személyszállító és más civil hajókat süllyesztett el a német haditengerészet, amit akkoriban még rossz néven vettek), a polgári lakosság elleni pokoli atrocitások (amelyekben a mi derék osztrák-magyar hadseregünk jeleskedett, gondoljunk a történelmünkből gondosan kiretusált szarajevói szerbellenes pogromra) hónapjai, évei után nem értek már fabatkát se.

A humanizmus, nacionalizmus, a szabadversenyes kapitalizmus, a liberalizmus és a demokrácia XIX. századi eszméi (amelyek távol álltak a valóságtól, hiszen sehol se volt pl. általános, egyenlő és titkos szavazati jog; e tekintetben Oroszországban és az arisztokratikusan, tehát antidemokratikusan liberális Magyarországon volt a legrosszabb a helyzet) nevetségessé váltak a lövészárkok hullabűzét és mérges gázt szagolt nemzedék szemében. De csődöt mondott az is, ami innen és túl volt a liberális-imperiális kapitalizmuson, azaz az egyház és a szocializmus. A nemzeti keresztyénség fából vaskarika, erre kár is szót vesztegetni. A nemzeti keresztyénség hívei csak azok maradhatnak, akik konzervatív nacionalisták, bár nem keresztyének. A történelmi egyházak végső szklerózisa ekkor kezdődött: amikor minden oldalon megáldották az egymás ellen fordított fegyvereket.

Ami azonban a mi kelet-európai történelmünk számára a legfontosabb (és a szomszédos Közép-Európa számára is lényeges), az a szociáldemokrácia gyalázatos bukása, meg ami ebből következett. A német és az osztrák-magyar szociáldemokrácia a maga kombinált antifeudális-antikapitalista programjával, döbbenetes anyagi hatalmával egyszerre volt erő és remény, utópia és vaskos realitás az ipari övezetek számára és megváltási ábránd az agrárperiférián. A „zimmerwaldi baloldalnak”7 igaza volt abban, hogy a szociáldemokrata vezetők árulók voltak – igaza is volt, meg nem is. (Köztudomású, hogy Lenin azt hitte, a szociáldemokrata lap, a Vorwärts háborút üdvözlő különszáma a német császári vezérkar hamisítványa…) Igaza volt, mert a nacionalista burzsoázia és a feudális szoldateszka háborújában szocialista nem vehet (nem vehetett, ma se szabad neki venni) részt, másrészt meg nem volt igaza, hiszen látnia kellett volna, hogy a szociáldemokrácia csak színleg folytat forradalmi küzdelmet a burzsoáziával szemben (valóságos küzdelme a ma is ismert bérmozgalmakban, társadalombiztosítás-fejlesztésben stb. merült ki). Valódi harca a késő feudális arisztokrácia, a nemesi tisztikar, a középkorias jog és az államegyházak ellen folyt, a polgári forradalom befejezéséért és diadalra juttatásáért. A burzsoázia pedig háborúzik. A burzsoázia csak úgy szerez – mint tudjuk, látjuk ma is – piacot, befolyást, respektust, csak úgy képes kiterjeszteni rendszerét és elvégezni a premodern múltat és poézisét romboló munkáját, ha háborúzik, és a polgári forradalmat radikalizáló szociáldemokrácia csak ettől a kataklizmától remélhette annak a teljesen és véglegesen tőkés rendnek a bekövetkeztét, amelyről Marx beszélt. Végül maga a „zimmerwaldi baloldal” is (már akit nem öltek meg szocialista elvtársai, mint Rosa Luxemburgot) antifeudális forradalmat vívott, szocialista szemszögből tehát „polgári” forradalmat, amikor 1917 őszén lerombolta a cári monarchiát, elkergette a bojárokat, földet osztott, lemészárolta a tiszti kasztot, csődbe kergette a mezőgazdaságot és bekorbácsolta az iparba a parasztságot, kialakította a modern fegyelmet, rendet, szigort, pontosságot, a mechanikus időbeosztást, a tudományos-technikai vívmányait, a kvantifikációt, az uniformizált, ám fölfokozott munkaintenzitást, a munka és a szorgalom, a fölhalmozási aszkézis kultuszát és kulturális uralmát, az érdemen (munkateljesítményen és „rátermettségen”) nyugvó, új típusú hierarchikus egyenlőtlenséget a dolgozók között, a manipulatív-hülyítő-giccses tömegkultúrán nyugvó ideológiai konformitást és hipermitológiai távközösséget – a bolsevizmus diadala éppolyan antifeudális-antiagrárius, rendszerező-homogenizáló „polgári” diadal volt, mint a legskandinávabb permisszív-élveteg-aszkétikus szociáldemokráciában (szelektíven élveteg és szelektíven aszkétikus, de intenzíven mindkettő). Ezt ma már világosan látjuk sokan, és már akkor is világosan látták kevesen.

Igen, csakhogy maguk a szervezett munkások nem úgy tudták, hogy nekik kell megvívniuk a polgárok helyett a polgári forradalmat, sőt: nekik kell saját vezetőikből polgárhelyettesítő kasztot emelniük maguk fölé. A szervezett munkások kísérletet tettek kommunista forradalomra, nem Oroszországban, hanem Németországban. Itt a szocialista forradalmat vívó szocialisták kerültek szembe a polgári forradalmat vívó szocialistákkal. Később a maga polgári forradalmát vívó, orosz vezetésű „Komintern” (amely soha nem volt internacionalista, csak az orosz forradalom orosz nacionalista védműve, bár a kommunista mozgalom vértanúi ezt se tudták) árulta el és fojtotta meg a szocialista forradalmakat mindenütt, ahol tehette. A Szovjetunió verte le Katalóniában a kommunista-anarchista forradalmat, nem Franco (méghozzá „Pedro”, azaz Gerő Ernő vezetésével). Ebben a Szovjetunió szövetségese a szociáldemokrácia volt, meg a haladó polgári pártok. Németországban 1918 és 1923 között eldőlt a világ sorsa. Eldőlt, hogy a lövészárkok népének fogadalma – „soha többé!” – nem ért sokat. A szocializmusnak mint „valóságos mozgalomnak” (Marx) nem a szocializmus volt a célja. A szociáldemokrácia, majd – a kezdeti termékeny zűrzavar után – a leninista bolsevikok által szétzüllesztett, vereségre ítélt nyugati (német) kommunista mozgalom is a proletárforradalom ellen fordult, amely csak szektákban és epizódokban (1968) élt tovább.

A radikális antikapitalista attitűd azonban nagyon is élt a kilencszázhúszas években, és a hadviselt fiatal plebejusok nem féltek a harctól, a gazdasági összeomlás körülményei között pedig nem volt vesztenivalójuk. Nem volt biztos, hogy a tőkés rendszert fönntartó (a demokrácia, az alkotmányosság, a jogállam védelmét úgy-ahogy ellátó, nacionalizmustól és autoritarizmustól mérgezett) szociáldemokrácia megmarad-e „államalkotó” erőnek, nem volt biztos, hogy a kommunista munkások eltekintenek a forradalomtól a szovjet hadsereg és a Reichswehr közös üzletei kedvéért. A szocializmus szellemi ereje soha nem volt nagyobb, mint a húszas években, ez ihletett mindenkit – pró és kontra. Volt azonban valami döntő változás. A szociáldemokráciának a haladó polgárságéval közös „civilizációs”, „fejlődési”, „növekedési” eszményei, a békés, egymáshoz kapcsolódó reformok útján elérhető hatalomváltozás illúziója elpusztult. Világossá vált, hogy az „acélvihar” barbár valóságával szemben erőtlenek a háború előtti jámbor, fegyelmezett tömegakciók. Világossá vált, hogy a szocializmusért és a szocializmus ellen folyó halálos küzdelem győztese csak az lehet, aki a Szent Szövetség és a negyvennyolcas polgárság között köttetett kompromisszum (amelynek egyik legfontosabb esete éppen az 1867-i osztrák-magyar kiegyezés) dekadens-ambivalens, didergősen csábuló, elegáns civilizációját a rohamosztagok katonabakancsával rúgja szét. A fasizmus előzményei ideológiailag megvoltak már a világháború előtt is. De nem sokat számítottak, mert a szervezett munkásság akkor még nem mutatta meg az erejét.

Azt, hogy a fasizmus megelőző (preventív) ellenforradalom (vorbeugende Konterrevolution), régebben is mondták olykor, elsőnek tudtommal Szolomon Lozovszkij, a Vörös Szakszervezeti Internacionálé elnöke.8 Ez a preventív ellenforradalom végül sikerült is, amennyiben csakugyan elejét vette a szocialista forradalomnak, amelyre soha nem került sor (az 1945 utáni kelet-európai és közép-európai tragikomikus paródiákat, teszem azt, az „NDK”-t, csak nem nézzük effélének, habár a keletnémet reálszoc-variáns még mindig a legmélyebb volt, pláne Magyarország kispolgári rémoperettjéhez képest, vö. a keletnémet irodalom mai lázadó jellegével, szemben a csonkamagyar elfojtással). A Hitler utáni bolsevizmus antifeudális-„pótpolgári” forradalma, kombinálva a munkásellenes ellenforradalommal Kelet-Közép-Európában, már a kilencszázötvenes évek vége óta közvetlen restaurációs jegyeket visel.

A megelőzés, mondom, sikeres volt. A Hitler utáni „kompártoknak” még az antifeudális-antiklerikális jellege is kérdéses; többnyire nettó ellenforradalmi hatalomkoncentrátumok.

✻

A fasizmust az első világháborúnak köszönhetjük, abban az értelemben, hogy egyszerre két dolog derült ki a katonák szenvedéseiből (az első világháborúban a katonák, a másodikban a civilek kínlódtak többet): a rendszer konszenzuálisan, pusztán jogi eszközökkel fönntarthatatlan; másrészt pedig hogy a barbárság önmagában is erő, sőt: vonzerő. A forradalmi erőszak a rendszer (bár nem föltétlenül a hagyományos uralkodó osztály), „a hierarchia” mint olyan (mint Männerbund) szolgálatában, de az obsitos katona komisz-cudar, gengszteri, a „keresztapát” azonban tisztelő verőemberi rutinjával (amelynek mind a középkori, mind az ultramodern jellegét nagyszerűen látta Brecht és Brecht talán legjobb értője, Heiner Müller), talán megmentette a rendszert, de le is meztelenítette, a jogot/​konszenzust ismét kényszerré/​erőszakká változtatta. Az illúziótlan, elvadult zsoldos veszélyes, de nem változtat rendszert. Csak visszaél vele.

A liberális kapitalizmus előtt a verés volt a hatalom lényege-középpontja: a bot, a vessző, a fasces, a fallikus büntetőeszköz, a „cat o’ nine tails”,9 interiorizálva meg: „le vice anglais”.10 Az első világháború visszatérése a Barbaricumba ezt is visszahozta, széki gr. Teleki Pál vesszőzései és deresei, aztán Rákosi Mátyás: „verjék meg, hogy ropogjon a csontja”. Nyugat-Európában 1945 után, Kelet-Európában 1989 után hagytak föl hivatalosan a veréssel. A háborús ideológia nemesi hősét („an officer and gentleman”, „master and commander”) nádpálcázták, aztán ő nádpálcázott az ezredben és a szadomazo kuplerájban. Most visszatérünk ehhöz, nemcsak a harmadik világban a „postmoderne Zusammenbruchspotentaten” (Robert Kurz),11 hanem a liberáldemokratikus tőkés szuperhatalom is Mezopotámiában.

A konfliktus középkorias mélységét a legnagyobb lángelmék korán megsejtették, Ernst Bloch pl. még a világháború alatt koncipiált Geist der Utopie-ban és főleg a forradalmi korszak Andrej Belij és Iszaak Babel melletti legnagyobb s ezért elfelejtett írásában, a Thomas Münzer-könyvben.12 Ezek a barbárság teológiai könyvei (az előbbinek Heidegger, az utóbbinak Carl Schmitt a paródiája). Barbárság a rendszer ellen vagy mellett? – ez volt a kérdés, hiszen a civilizáció elpusztult az első világháborúban. A rendszer természetesen győzött, de immár mint nyers hatalmi tény. Ma utánozhatjuk a vesztfáliai békét és a Szent Szövetséget, ám a világpusztulás perspektívája (amelyet elsőként Günther Anders tárt föl Die Antiquiertheit des Menschen c. kissé furcsa munkájában13) mindent megváltoztat. Paradoxális módon azért, mert a világpusztulást már megtapasztaltuk. A feudális-tradicionális kontrahensétől megszabadított kapitalizmus ugyanis legitimálhatatlan, mert illúziótermelő szabadságharcát csak előbbi ellen folytathatja. A fasizmus álságos nemességutánzatai (mint nálunk a Vitézi Rend) semmit sem értek. A civilizáló küzdelmet a kapitalizmus most önmaga ellen fordíthatná, de miért tenné? Van, aki még fölül annak a trükknek, hogy a polgári társadalom úgymond „civilizálja” az iszlám világot. Bár a polgári társadalom „szabad”, amennyiben nem kaszttársadalom és nem teokrácia, de nem a szabadság civilizációja, mert civilizáció csak olyan eszközök túlsúlyára épülhet, amelyek nem tetszenek a kényszer szférájához tartozóknak. Semmi közünk ahhoz, hogy nincs kasztos-rendies hierarchia. Történetesen nincs. De ez nem civilizáció, ez az erő ténye, amelyet az erő ugyanúgy megdönthet – csak akkor nem dönthetné meg, ha sokan hinnének benne, hogy az erőviszonyoktól függetlenül jó és igaz.

Ám ezt az első világháború lehetetlenné tette, mert mindenki annak mutatkozott benne, ami valójában volt.

Azaz másnak.

A posztfasizmusról

(2000. nyár)1

Bevallom, magam is érintett vagyok. Hazám, Magyarország kormánya – a bajorországi (több szempontból is provinciális) kormány mellett – a Jörg Haider-i Ausztria2 legfőbb külföldi támogatója.3 A jobboldali pesti kabinet, nem szólva egyéb stiklijeiről, próbálja maga alá gyűrni az Országgyűlést, bünteti a tőle politikailag eltérő színezetű önkormányzatokat, s buzgón gyártja és terjeszti az új államideológiát, amiben jó pár szélsőjobboldali lumpenértelmiségi – köztük néhány nyílt neonáci is – a segítségére van. Tettestársa egy kendőzetlenül és ádázan antiszemita párt, amely (sajnos) bejutott a parlamentbe.4 A Miniszterelnöki Hivatal munkatársai többé-kevésbé burkoltan ha nem is holokauszttagadók, de legalábbis revizionisták.5 A kormány által irányított állami televízióból primitív romaellenes rasszizmus ömlik. Az ország legnépszerűbb futballcsapatának a szurkolói kórusban skandálják, hogy megy a vonat Auschwitzba, a klub elnöke kormánytag, egyben a koalíciós partner vezetője.6

A pesti CEU földszintjén megtekinthető egy kiállítás a bő évtizeddel ezelőtti rendszerváltás zavaros idejéről. Vetítenek egy 1988-ban illegálisan rögzített videót is, amelyen a jelenlegi miniszterelnök a testével véd engem a kommunista rohamrendőrök gumibotjától. Ugyanez az ember tíz év elteltével egy kommunista altábornagyot7 nevezett ki belügyminiszterének, kormánya második vagy harmadik legfontosabb tagjának. Régi barátok és bajtársak közötti politikai nézeteltérések hajlamosak elmérgesedni. A mi esetünk se kivétel. Aktívan részt veszek egy most induló magyarországi antifasiszta mozgalomban; gyűléseken és tüntetéseken szónokolok. Ellenfeleink – személyükben – a kelleténél közelebb állnak hozzánk. Ezért nem mondhatom magam semleges megfigyelőnek.

A jelenség, amelyet ezennel posztfasizmusnak nevezek, nem közép-európai sajátosság. Távolról sem. Persze nyilvánvaló, hogy a német, osztrák, magyar példa – a közismert történelmi okokból – kiemelten fontos; a régtől ismert szólamok itt más visszhangot vernek. A minap láttam, hogy bontják a régi óbudai téglagyárat. Úgy hallom, kertvárosi luxuslakóparkot terveznek a helyére.8 Többek között ebben a téglagyárban várták a budapesti zsidók, hogy útnak indítsák a transzportjukat a haláltáborokba. Ennyi erővel akár Treblinkából is csinálhatnának üdülőfalut. A világnak ezen a táján talán fokozottabb éberségre van szükség, mint másutt, hisz minket nem illet meg a – történelmi értelemben vett – ártatlanságnak a vélelme.9 A posztfasizmus ettől még olyan politikák, gyakorlatok, beidegződések és ideológiák laza együttese, amelyek a kortárs világban mindenfelé megfigyelhetők; ezeknek Közép-Európán kívül szinte semmi közük a nácizmus örökségéhez: nem totalitáriusak, jottányit se forradalmiak, nem is erőszakos tömegmozgalmakon és irracionalista, voluntarisztikus eszmerendszereken alapulnak s nem játszanak el, még tréfából se, az antikapitalizmus gondolatával.

Miért nevezzük ezt a jelenséghalmazt fasizmusnak, ha a „poszt” előtag némileg árnyalja is?

A posztfasizmus anélkül is könnyen megleli a maga réseit a globális kapitalizmus új világában, hogy fölborítaná a képviseleti demokrácia és a parlamenti kormányzás uralkodó politikai berendezkedését. Eközben viszont olyasmit visz véghez, ami véleményem szerint a fasizmus összes változatának, beleértve ezt a poszt-totalitárius verziót is, a legfőbb vonása: a posztfasizmus sans Führer, sans egypártrendszer, sans SA/SS visszafordítja a fölvilágosodás folyamatát, amely fokozatosan az egyetemes emberi állapothoz rendelte az állampolgárságot.

A fölvilágosodást megelőzően az állampolgárság kiváltságnak, kiemelt státusznak minősült, a kiutalása egyaránt függött a származástól, az osztályhovatartozástól, az etnikumtól, a vallástól, a társadalmi nemtől, a politikai érdekérvényesítéstől, az erkölcsi minőségtől, a hivatástól, adminisztratív rendeletektől és végső soron az uralkodói szeszélytől (s persze az életkortól és a műveltségtől). A politikai közösségben való aktív tagság hőn áhított jogcím volt; aki azt mondhatta, civis Romanus sum,10 bizonyos fokig nemesnek számított. Az állampolgárságot kiterjesztő politikák lehettek nagylelkűek vagy szűkmarkúak, ám a törvény minden esetben úgy szólt, hogy csak a jogszerűen fölállított politikai autoritás emelheti (a saját belátása szerint) állampolgári rangra az alattvalókat. A keresztyénség, hasonlóan egynémely sztoikusokhoz, igyekezett túllépni ezen a leszűkített állampolgárságon, ezért a megváltottak majdani közösségéhez képest másodlagosnak vagy lényegtelennek állította be.11 A bűntől való megszabadulás mégiscsak előbbre való, mint a városi szabadság. A hosszú középkorban a polgárjog egyébként is háttérbe szorult: a politikai közösségben való aktív részvétel követelésénél fontosabbnak tűnt az igazságos kormányzás kívánalma; a polgári erények a harci virtusra korlátozódtak.

De onnantól, hogy az állampolgárságot megfeleltették az emberi méltósággal, pusztán idő kérdése volt, mikor terjesztik ki mindkét nemre s az összes osztályra, szakmára, etnikumra és felekezetre az állam egész területén. Ezt szükségképpen az általános és titkos választójog, a kötelező sorkatonai szolgálat és a közoktatás bevezetésének kellett követnie. Ráadásul amint elfogadottá vált, hogy valamennyi emberi lény képes fölemelkedni az állampolgár magas rangjára, az újjáalakult, egalitárius politikai közösségen belüli nemzeti szolidaritás megkövetelte az emberi keservek megkönnyítését,12 a tisztességes anyagi körülmények általános biztosítását, a személyi függőség maradványainak fölszámolását. Az államot, amely föltehetően mindenkit egyformán képviselt, rábírták, hogy ne csupán szerény megélhetést nyújtson, de némi szabadidőt is, ami valaha egyedül az uraknak adatott meg, hogy mindnyájuknak legyen lehetőségünk játszani és élvezni a kultúra gyümölcseit.

A fölvilágosodás liberális, szociáldemokrata és egyéb haladó örökösei számára a progresszió így mindig is az egyetemes állampolgárságot célozta – vagyis: a tényleges politikai státuszegyenlőséget és az egyenlő beleszólást a közügyekbe –, olyan általános szociális helyzettel és racionalitásmodellel kiegészítve, amely lehetővé is teszi. Némelyek számára a szocializmus a fölvilágosodás vállalkozásának egyenes folytatása és kiszélesítése volt; mások, mint Marx, úgy látták, a projektum kiteljesítése forradalmat követel (az értéktöbblet kisajátításának a megszüntetését és a társadalmi munkamegosztás végét).13 De valamennyiük számára magától értetődött, hogy az emberi és a politikai állapot egyesítése erkölcsi szükségszerűség.14

A polgári társadalom XIX. századi vehemens elutasítása – egy ideig a művészeti avant-garde és a politikai radikalizmus közös nevezője – abból a meggyőződésből fakadt, hogy a fejlődés úgy, ahogy van, szemfényvesztés, s hogy a személyi szabadság nem olyan, amilyennek föltüntették, de korántsem abból a vélelemből, amelyet csak néhány különc képviselt, hogy maga a törekvés is hiábavaló. Nem csupán Nietzsche és Dosztojevszkij tartott tőle, hogy a növekvő egyenlőség a középosztályok alatt és fölött végül mindenkit nyárspolgárrá fog változtatni. A progresszív forradalmárok is Új Embert és Új Nőt óhajtottak, akikből kiűzték az elfojtás meg az uralomvágy démonait: a leendő honpolgári közösség, amely egyidejűleg az ember nembeli közössége, a mindaddig kirekesztettek megbecsülésén alapuló, újfajta erkölcsiséget kívánt.

Ez a kaland az 1914-es összeomlással zárult. A fasizmus kínálta a leghatározottabb választ a fölvilágosodás (kivált a demokratikus szocializmus és a progresszív társadalmi reform) csődjére. Ellenforradalmi programmal lépett föl, összességében mégsem volt konzervatív: nem állította vissza – a romantikus-reakciós locsogás ellenére se – a királyságot vagy az örökletes nemességet. De képes volt visszavonni a modern társadalom kulcsfontosságú regulatív (vagy határ-) fogalmát, az egyetemes állampolgárságot. Ekkor már úgy tartották, hogy a kormányok mindenkit képviselnek és védelmeznek. A nemzeti- vagy államhatár jelölte a barát és ellenség közötti választóvonalat; idegenek lehettek ellenségek, honfitársak semmiképpen sem. Pace Carl Schmitt (a fasizmus jogtudósa, a Harmadik Birodalom politikai teológusa), a szuverén nem dönthette el önhatalmúlag, ki barát, ki ellenség. De valami alapvetőben Schmittnek mégis igaza volt: az egyetemes állampolgárság eszméje annyiban csakugyan önellentmondásos, amennyiben a modern társadalom domináns intézménye, a nemzetállam, egyszerre egyetemes és parochiális (hiszen helyhez kötött) építmény. A liberális nacionalizmus, szemben az etnicizmussal és a fasizmussal, univerzalista, de csak korlátozottan – ha tetszik: mérsékelten. Ezt a tétovázást a fasizmus rövidre zárta: a szuverén ítéli meg, ki tartozik a honpolgárok közösségéhez, ki nem; s az állampolgári státusz az ő (vagy az állam) elvágólagos döntésének a függvényévé vált.

✻

Az egyetemes állampolgársággal szembeni ellenségesség tehát minden fasizmus alapvonása. Most pedig végignézhetjük, amint ismételten elutasítják még a mérsékelt univerzalizmust is, csak ezúttal demokratikus keretek között (még csak azt se mondanám, hogy a demokrácia álcájában). A poszt-totalitárius fasizmus szépen virágzik a globális kapitalizmus páncélozott melegházában, s ezt nyíltan ki kell mondanunk.

Van abban a náci határozatban logika, amely szerint a kommunisták, a zsidók, a melegek és a szellemi fogyatékosok mind-mind hontalanok, így hát nem emberek. (E. M. Cioran, a román Vasgárda neves ideológusa – egyben finomtollú esszéíró – mutatott rá annak idején, hogy amennyiben egyesek nem emberek, mégis emberi mivoltot óhajtanak maguknak [tehát: zsidók], az ellentmondás úgy oldható föl, hogy meggyilkolják őket – lehetőleg, így az ünnepelt és most is divatos esztéta, önkezükkel.)

A nácik szemében az emberiségnek ezek a kategóriái testesítették meg a fölvilágosodás integrációs projektjének a legfontosabb típusait. A kommunista a lázadozó „alantas típus”, a tömeg, amelyet a gyökértelen univerzalizmus eresztett be, a rendetlen csürhe, amely aztán föllázad a természetes hierarchia ellen; a zsidóság a közösség, amely önálló politikai hatalom nélkül átvészelte a keresztyén középkort, s amelyet egy lényegében kényszermentes tekintély vezet: a Könyv népe, tehát eredendően nem harcias nép; aztán a melegek, akik képtelenek vagy nem hajlandók utódokat nemzeni, ezáltal megszakítják a hagyomány, a leszármazás láncolatát, így élő cáfolatát nyújtják természet és történelem a nácik szerint szükségszerű kapcsolatának; a szellemi fogyatékosok meg „hangokat hallanak”, mi nem halljuk ezeket a hangokat, úgyhogy az elfogadásuk különös erkölcsi erőfeszítést igényel – nem evidencia (nem „természetes”) –, így ők csak akkor illeszkedhetnének be a társadalomba, ha bevezetnénk az egyenlőtlenek egyenlőségét.

Az állampolgár és a hontalan közötti életveszélyes különbségtételt persze korántsem fasiszta találmány. Michael Mann úttörő tanulmányában15 kimutatta, hogy a klasszikus alkotmányozási fordulat, a „mi, a[z Egyesült Államok] nép[e]”,16 eredetileg nem foglalta magába a fekete rabszolgákat meg a „rézbőrű indiánokat” (az őshonos amerikaiakat), s hogy „a nép” etnikai, területi, felekezeti és osztályalapú meghatározásai rendre népirtásokhoz vezettek, „kint a végeken” (a telepes gyarmatokon) éppúgy, mint a nemzetállamokon belül (lásd az 1915/17-es örmény népirtást, amelyet a modernizáló török nacionalisták, az ifjútörök mozgalom tagjai követtek el). Ha a népfelség elve érvényesül, az lesz a döntő, hogy territoriálisan és demográfiailag ki és mi számít „népnek”. És most, hogy az államszocialista (kommunista) és a forradalmi nacionalista („harmadik világbeli”) rezsimek legitimitása – ál-fölvilágosult nemzetdefiníciójukkal egyetemben – tarthatatlanná vált, az „államalkotás” legitim igénye vagy jogcíme már csak faji, etnikai és vallási (vagy felekezeti) alapra hivatkozhat (mint Jugoszláviában, Csehszlovákiában, az egykori Szovjetunióban, Etiópia és Eritrea esetében,17 Szudánban stb.).

Így aztán Litvániától Kaliforniáig mindenütt a bevándorlókat, sőt, az őshonos kisebbségeket jelölik ki főellenségnek, s még azt is elvárják tőlük, hogy szó nélkül tűrjék állampolgári és emberi jogaik korlátozását és fölfüggesztését. Az Európai Unió arra irányuló törekvése, hogy gyöngítse a nemzetállamot, s helyette a regionalizmust erősítse (aminek a folyományaként a brüsszeli-strasbourgi központ hatalma növekedhet), sikerrel etnicizálja a versengést és a területi egyenlőtlenségeket (lásd: Észak- vs. Dél-Olaszország, Katalónia vs. Andalúzia, Délkelet-Anglia vs. Skócia, Vallónia vs. Flandria, Bretagne vs. Normandia). Az osztálykonfliktusokat is etnicizálják és rasszosítják a centrum betagozódott, biztos megélhetésű munkásosztálya és alsó középosztálya, valamint a perifériákról érkező bevándorlók között, utóbbiakat közbiztonsági és büntetőjogi problémának is beállítva.18 A magyar meg a szerb etnicisták úgy tesznek, mintha nemzetük mindenütt jelen volna, ahol történetesen magyar vagy szerb származású emberek élnek (függetlenül állampolgárságuktól), s ugyanennek az érmének a másik oldala, hogy saját nemzetállamuknak azokat az állampolgárait, akik etnikailag, fajilag, felekezetileg vagy kulturálisan „idegenek”, nem tekintik a nemzet tagjainak.

A nemzetfogalom fokozódó depolitizálásának (eltolódásának a kulturális definíció felé) egyenes következménye, hogy kezdik „természetesnek” venni a diszkriminációt. Ilyen húrokat a jobboldal már teljesen nyíltan penget kelet- és közép-európai parlamentekben és tüntetéseken, de Ázsiában és mindinkább „a Nyugaton” is. Nem tagadható, hogy az egyenlősítő jóléti rendszer és a pozitív diszkrimináció (esélykiegyenlítés) elleni támadásoknak mindenütt baljóslatúan faji jellegű alaptónusa van, amit sok helyütt rasszista rendőri erőszak és önbíráskodás kísér. Az állampolgárság, egyenlőség és államterület közti – valaha szükségszerűnek és evidenciának tekintett – kapocs vészesen meglazulhat abban a kontextusban, amelyet a „harmadik út” teoretikusa, Anthony Giddens, az egykor marxizáló szociológus „a felelős kockázatvállalók társadalmának” nevez.19

A politikai kirekesztés jelenségének elemzésére tett legmélyenszántóbb kísérlet Georges Bataille-tól a „La Structure psychologique du fascisme”,20 amely a homogeneitás és heterogeneitás közötti sajátos bataille-i megkülönböztetést aknázza ki. A homogén társadalom, leegyszerűsítve, a munka, csere, hasznosság, szexuális elfojtás, méltányosság, békesség, gyermeknemzés terepe, míg a heterogén abból áll, ami improduktív ráfordításból vagy kiadásból (dépense) származik (a szent tárgyak is ide tartoznak), amit a homogén társadalom hulladékként vagy magasabbrendű (transzcendentális) értékként kivet magából. Kezdettől a heterogeneitásba sorolódnak az emberi test salakanyagai és más hasonló matériák (szemét, férgek stb.); az erős erotikus töltéssel bíró testrészek, személyek, szavak és gesztusok; a tudattalan folyamatok, úgymint az álom és a neurózis; továbbá azok a később megjelenő alakzatok vagy társadalmi formák, amelyeket a homogén társadalomnak nincs ereje befogadni (ilyen a csőcselék, a harcos, a nemesek és a földönfutók csoportja, az agresszív személyiség, legalábbis aki áthágja a törvényt: az őrültek, a népvezérek, a költők stb.). A heterogeneitás alkotóelemeit erőszak, féktelenség, önkívület és téboly jellemzi; a köznapi élethez képest a heterogén létezés úgy ábrázolható, mint ami teljesen más, mint ami összemérhetetlen vele – ezeket a kifejezéseket avval a pozitív értékkel véve, amellyel az affektív tapasztalatban bírnak.21

A szuverén hatalom premodern, szakrális változataiban Bataille (és Carl Schmitt!22) szerint kvintesszenciálisan heterogén (a királyi uralom ius divinum, isteni jog). Ez a heterogeneitás a kapitalista demokráciákban, ahol a szuverén azon a személytelen jogrenden keresztül hivatott uralkodni, amely mindenkire egyformán érvényes, rejtve marad. A fasiszta diktatúra pedig éppen azon ügyködik, hogy előcsalogassa vagy leleplezze. Ez köti szorosan az elszegényedett, rendetlen, lumpen tömegekhez. Pontosan ez az aspektus vész el a posztfasizmusban. Azonban a szakrális szuverenitás fasiszta újraalkotása: hamisítvány. A fasizmus a magát heterogeneitásnak álcázó homogeneitás. A homogén szféra legközepében mindössze a citoyen nélküli, színtiszta burzsoá marad: Julien Sorel, végre-valahára megfosztva Napóleonjától, Lucien Leuwen Dantonja nélkül. Véget vetve a fölvilágosodás polgári projektjének (az egalitárius kapitalista demokráciának), a fasizmus természetessé teszi az improduktív elemek (a remeték és váteszek, a munkaképtelen koldusok és a kibékíthetetlen lázadók) társadalmi kirekesztését (vagyis törvényen kívül letartóztatja, éhezteti, meggyilkolja őket).

Bataille írása abba a francia objektivista szociológiai hagyományba illeszkedik, amely Durkheimtől és Mausstól Halbwachson és Kojève-en át Paul Veyne-ig ível, s a politikai elnyomást és kirekesztést nem moralizáló és pszichológiai, hanem antropológiai fogalmakkal ragadja meg mint identitásképző eljárást; ez a „heterogén” – a „haszontalan”, a nem „felelős kockázatvállaló” emberek – kizárásáról adott forradalmi bírálat sajátos társadalom-, szexualitás- és vallásfelfogásra (ha tetszik: Durkheim és Marx ötvözetére) épül, amely alternatívát kínálhat a posztfasizmussal szembeni kortárs, összességében túlontúl kantiánus (erkölcsfilozófiai) ellenállásunknak. A moralizáló bírálatunk ugyanis (legyen mégoly indokolt) rendszerint elkerüli a jelenség csábításával való számvetést, s rövid úton oda vezet, hogy szimplán lenézzük a „barbár”, „ostoba” rasszistákat, a bujtogatókat meg a demagógokat, s figyelmen kívül hagyjuk az érintett embereket, a félelmeiket és a vágyaikat, ami nem valami demokratikus dolog.

Egy alternatív értelmezés – az említett hagyománytól ihletődve – abból a fölismerésből indulhat ki, hogy az egalitárius jóléti állam összeomlásával a szolidaritás, a testvériség és az együttérzés fókusza is elcsúszott. Ha nem létezik egyetemesen egyenlő állampolgáriság, amelynek megvalósítására elvileg minden tisztességes liberálisnak és demokratikus szocialistának törekednie kellett volna, akkor a nagylelkűség szenvedélye kielégületlen marad. Az altruizmus (az önzetlen áldozatkészség) egyik legfőbb ösztökéje mindig is a rokonokkal és egyívásúakkal való összetartozás érzése volt. Honpolgári, egalitárius fókusz híján ösztönösen átveszi az uralkodó diskurzus kínálta szempontokat, hogy megállapítsa, kit és mit óhajt szolgálni. Ha a honpolgári közösség nem teszi meg, kínálkozik a faji összetartozás meg a kulturális közelség. Az identitást többnyire az affektusok, a megélt fenyegetések körvonalazzák. Annak, aki képes meghatározni utóbbiakat, nyert ügye van. Senki se írta le pontosabban az identitáspánikot, mint Bataille.23

✻

Tartok tőle, hogy önérzetes társadalomtudósok számára Bataille, a félőrült pornográfus és ultrabalos szélsőséges (ma is ez él róla a köztudatban) nem túl vonzó, pedig elméletét érdekes módon visszaigazolta a náci rezsim széles körben elfogadott, mérvadó elemzése is, amelyet a német szakszervezeti mozgalom legnagyobb védőügyvédjének köszönhetünk, akit csak mostanában kezdenek (végre) újrafölfedezni mint jelentős gondolkodót.24 Az ábrándos totalitarizmus-elméletekkel szemben a kitűnő Ernst Fraenkel így foglalja össze a náci törvénykezésről és bíráskodásról készített tüzetes áttekintését:

„A mai [1937/39] Németországban a Harmadik Birodalom önkényuralma sokak számára elviselhetetlen. Ám ugyanezek az emberek is elismerik, hogy a »közösség« eszménye, ahogy a nácik értik, valami igazán nagyszerű. Azok, akik ilyen ambivalens módon viszonyulnak a nemzetiszocializmushoz, két alapvető tévedés áldozatai:

A Gemeinschaft (közösség) jelenlegi német ideológiája puszta álca, amely a társadalom változatlanul kapitalista szerkezetét hivatott elfedni.

Ugyanez az ideológiai álca (a közösség) hasonlóképp elleplezi a prerogatív államot [Fraenkel megkülönbözteti egyfelől a »normális«, vagy ahogy ő mondja: a normatív államot, amely mindenekelőtt a polgári jog letéteményese, és a Führerprinzipnek alárendelt kvázi-totalitárius (»prerogatív«) pártállamot], amely önkényes rendeletekkel kormányoz.

A Rechtsstaat (jogállam) felváltása a kettős állammal pusztán tünet. Minden rossz gyökere abból ered, amit a nemzetiszocializmus kritikátlan ellenfelei méltánylandónak tartanak, jelesül a közösségi ideológiából és a militáns kapitalizmusból, amelyet pontosan a Gemeinschaft fogalmával rejtenek el. Az autoriter kettős államra tulajdonképpen a kapitalizmus németországi túlélése érdekében van szükség.”25

A normatív állam autonómiáját (a „homogén társadalmat”) a náci Németország korlátozott területein fönntartották, főként ott, ahol a magántulajdont (természetesen az úgynevezett árják tulajdonát) kellett védeni; a prerogatív állam szorosabban politikai kérdésekben, a párt kiváltságainak meghatározásában, a katonaságban és a paramilitáris alakulatokban, a kultúrában, az ideológiában és a propagandában volt egyeduralkodó. A „kettős állam” annak a következménye, hogy az újdonsült szuverén schmitti értelemben döntött, mi törvényes, mi nem. Ám a voltaképpeni kapitalizmusnak fönntartott szférában (a gazdaságban) nem volt rendeleti kormányzás. Tehát nem igaz, hogy az egész náci vagy fasiszta kormányzati rendszer teljesen önkényesen működött volna. A normatív és a prerogatív állam bizarr összefonódását jól mutatja a tény, hogy a Német Birodalmi Vasút a csoportos nyaralásokra kiszabott kedvezményes árat számlázta ki az SS-nek az Auschwitzba tartó borzalmas transzportokért. De számlázott!

A normatív állam joghatósága (a bataille-i homogén társadalom) alá tartozó személyek a szokásos jogi védelmet élvezték, bármilyen szigorú volt egyébiránt a náci jog. Azokra viszont, akik a prerogatív állam (a heterogén társadalom) illetékességébe estek – így mind a náci párt vezetőire, tisztviselőire és militáns aktivistáira a törvény fölött, mind az üldözött kisebbségekre a törvény alatt vagy azon kívül –, különleges szabályok vonatkoztak. Mielőtt a fasizmus megjelent, a barát és a honfitárs, illetve az ellenség és az idegen fogalmai ugyanazt fedték: semelyik államnak nem jutott eszébe szisztematikusan hadat üzenni a területén élőknek, akik automatikusan a nemzet tagjainak (mégha egyenlőtlen tagjainak is) minősültek: a polgárháborút azonosnak tekintették a jogszerűen fölállított, kormányzóképes kabinet hiányával. A fölülről, békeidőben – legalábbis nyilvánvalóan nem forradalmi helyzetben – indított polgárháború a népfölség elve ellen fordítja a szuverenitást. Ebben a módszeres és eltervezett polgárháborúban, ahol maga az állam is a hadviselő felek egyike, a legfőbb fegyver az állampolgárságnak a prerogatív államon keresztüli folytonos újradefiniálása.

És mivel – a fölvilágosodásnak hála – állampolgárság (tagság a politikai közösségben), nemzetiség és emberi mivolt ekkorra már mesterségesen eggyé olvadt, az állampolgárok köréből való kizárás szó szerint egyet jelentett az emberiségből való kizárással. Vagyis a honpolgári státusz megsemmisítéséből szükségszerűen következett a biológiai megsemmisítés, az erőszakos halál vagy egyszerűen a gyilkosság. A fasiszta és náci népirtásokról nem hoztak bírósági ítéletet (még a bolsevik Cseka rögtönítélő „bíróságainak” gyorsan lezavart és tisztességtelen adminisztratív verdiktjeinek a módján sem): az erkölcsi ítélőerő „naturalizálása” bélyegezte alsóbbrendűnek az emberi állapot egyes kategóriáit, s mivel az állampolgárságon kívül semmi egyéb nem nyújtott védelmet, az állampolgári státusz hiánya elégséges okot szolgáltatott az emberi állapot nélkülözhetetlen föltételének – az életnek – a kioltására.

A honpolgári-emberi közösség kettéhasítása: ez a fasizmus.

Egyszóval: azért kell föleleveníteni a kifejezést akkor is, ha idegesítő, mert a honpolgárság, ennélfogva az emberiség szétszakításának alapvető konceptuális (fogalmi) eljárását is fölevenítették, noha ezúttal nem eltökélt ellenforradalmi mozgalmak, hanem olyan sajátos fejlemények, amelyeket meglehet, hogy senki se akart, ámde néven kell nevezni. A nevük: posztfasizmus.

Magát a jelenséget különféle politikai folyamatok összekapcsolódása váltotta ki. Vegyük őket sorra.

A kritikai kultúra megszűnése

A szovjet tömb 1989-i összeomlásával az összes korabeli társadalom gyökeresen átalakult. A polgári berendezkedés, liberális demokrácia, demokratikus kapitalizmus – nevezzük, ahogy akarjuk – mindig is kontroverziális jellegű volt: kultúrája, a korábbi rezsimekével ellentétben, az állandó szembenállásra épült,26 s folyamatosan erős vetélytársak támadták jobbról is (a trón és az oltár szövetsége), balról is (a forradalmi szocializmus). De ez a kettő egyaránt elavult, ami súlyos válságot idézett elő a kései modernitás kultúrájában.27 A radikális változás (az utópia és a kritika) merő gondolata is kihullott a retorikai szókészletből; a mai politikai horizontot kitölti a fönnálló, az adott: a kapitalizmus. Az uralkodó társadalmi képzeletben az egész emberi kozmosz egyetlen „homogén társadalom” – hasznos, értéktermelő, prokreatív, kiegyensúlyozott, vallástalan, ugyanakkor élveteg, fölszabadult egyének társadalma. Az állampolgárságot mindinkább apolitikusan, magánérdekek szerint határozzák meg, amelyek immár nincsenek kontrasztba állítva a magasabb közérdekkel, hanem – a kölcsönös megértésen, értelmezésen, kommunikáción és a közös előfeltevések alapján önkéntesen kötött megegyezéseken keresztül – maga a közérdek, a közjó is belőlük áll össze.

Mármost ebből a képből föltűnően hiányzik a kötelesség és a kényszer, a politika (állandó morális igazolásra szoruló) differentia specificája. Sokan mondják, hogy a „civil társadalom” – az önkéntes társulások laza szövedéke, ahol a kényszer és a hatalom szükségképpen nem játszik lényeges szerepet – fölfalja a politikát és az államot. Az ilyen vélelemnek az a szerencsétlen kimenetele lehet, hogy bár egészében bírálják a törvény szakadatlan aládúcolását kényszerrel és hatalommal, valójában nem ügyelnek rá – hiszen ha a törvény egyáltalán nem igazolható, akkor fölöslegesnek tűnhet bármifajta igazolására, következésképp a morális kontrolljára törekedni. A mítosz, amely szerint a kései-modern kapitalizmus magva a „civil társadalom”, elmossa az állampolgárság fogalmi kereteit, amennyiben úgy állítja be, mintha pusztán elvi kérdés lenne, nem pedig politikai.

1989 előtt biztosra lehetett venni, hogy a liberális-demokratikus-alkotmányos kapitalizmus politikai kultúrája kritikai kultúra, s mint ilyen, többnyire konfliktusban áll a rendszerrel, amely – olykor vonakodva és kelletlenül – eltartja őt. Apologetikus kultúrája ókori birodalmaknak meg antiliberális diktatúráknak van. A kulturális elit most mélységesen kétségbeesett. De valamifajta – akár implicit – utópia támasztéka híján a kétségbeesés ritkán célravezető. Mi értelme az elméleti antikapitalizmusnak, ha a politikai antikapitalizmus nem vehető komolyan?

A frontálisan szembehelyezkedő politikához kötött kritikai kultúra megszűnése további váratlan következménnyel járt. Amint a XX. századi politikai szociológia egyik legnagyobb és legjózanabb alakja, Seymour Martin Lipset megállapította, a fasizmus a közép szélsősége (extremism of the centre).28 A történeti fasizmusnak többnyire kevés köze volt a múltba révedő (passéiste), feudális, nemesi, monarchista eszmékhez: egészében antiklerikalizmust jelentett, szemben állt a kommunizmussal meg a szocialista forradalommal, és – akárcsak a liberálisok, akiknek a szavazóbázisát megörökölte – hevesen ellenezte a nagyvállalatokat, a szakszervezeteket meg a jóléti államot. Mérvadó elemzésében Lipset demonstrálta, hogy a jobb- és baloldali szélsőségek semmi esetre sem voltak kizárólagosak: bizonyos kispolgári magatartás, ha kellő gyanakvással illette a nagyvállalatokat meg a kiterjedt államot, könnyen átcsaphatott – és át is csapott – valamely szélsőségbe, ami halálosnak bizonyult. A szélsőjobb és a közép egyesült is a magyar, osztrák, horvát, szlovák parafasizmusokban (a kifejezést Roger Griffintől kölcsönzöm29), amelyek álkeresztyén-klerikalista-royalista színezetűek voltak, de a radikális közép önmagában is létezett és létezik most is, amit Lipset választási térképeken folytonosságokat kimutatva ugyancsak bizonyított.

Ma nincs más jelentékeny erő a politikai horizonton, csak a polgári közép; ezért olyan valószínű, hogy ennek a szélsősége fog visszatérni. (Ezt Jörg Haider és Szabadságpártja példázza a legjobban. Haider retorikája részben libertárius/​neoliberális, eszményképe a vagyonos „kisember”, erősen támogatja a részvényesek-lakástulajdonosok kispolgári „demokráciáját” és szinte teljesen hiányzik belőle a romantikus-reakciós nacionalizmus, ami nem ugyanaz, mint a kisszerű önzés meg a rasszizmus.) Az, amit mostanában „jobboldalinak” tartanak az Egyesült Államokban, az összes hagyományos jobboldali rezsimben lázításnak minősült és kíméletlen katonai elnyomásban részesült volna, lévén individualista, bomlasztó és szembeszáll a kormány kényszerhatalmi monopóliumával, valamennyi konzervatív krédó alapvetésével. A konzervatívok rendpártiak, gyűlölik a milíciákat meg a plebejus kultuszokat.

Hanyatló államok

A gyarmatbirodalmak fölbomlása az 1960-as években és a sztálinista („államszocialista”, „államkapitalista”, „bürokrata-kollektivista”) rendszereké a ’90-esekben olyan folyamatot indított be, amelyre jóformán a XIII. századi tatárjárás óta nem volt példa: a szilárd államiság mint olyan mindenütt s a jelek szerint helyrehozhatatlanul összedőlt. Míg a bien-pensant nyugati sajtó nap mint nap távoli földrészek vélt vagy valós diktatúraveszélyével riogat, többnyire eltekint a gyöngécske népvezérek harsány szólamai mögötti realitástól, nevezetesen, hogy senki se készül követni őket. A korhadt, recsegő-ropogó, pokolba kívánt nemzetállam – mindmáig az egyetlen intézmény, amely képes volt polgári jogokat, némi szociális támogatást és a bűnbandák meg a mohó, felelőtlen üzleti-pénzügyi elitek sarcai ellen csekélyke védelmet nyújtani – a világ legszegényebb régióinak zömében megszűnt vagy soha föl se állt. Fekete-Afrika és az egykori Szovjetunió túlnyomó részén nem csupán minden menekült, hanem az egész lakosság is hontalannak tekinthető. Több évtizednyi tébolyult iparosítás után (lásd a vízerőművek hajmeresztő eseteit mindenütt a harmadik világban és az egykori keleti tömbben) visszatérni az önellátó gazdálkodáshoz és a „természetes” cserekereskedelemhez az ökológiai katasztrófák kellős közepén, ahol minden jel szerint a banditizmus az egyetlen eredményes társadalomszervezési módszer: nyilvánvalóan zsákutca. Afrikában és az eurázsiai szovjet utódállamokban az emberek nem az állam túlterjeszkedésébe halnak bele, hanem a hiányába.

A klasszikus fölszabadulási törekvések összes fajtája rögzített kiváltságok ellen irányult. A szélesebb egyenlőséget mindig uralkodó elitek kárára vívták ki: a szekularizáció szűkítette „az egyház hercegeinek” (a bíborosoknak) a hatalmát, a szociális törvénykezés visszanyeste a „pénzügyi körök” nyereségét, az általános választójog eltörölte a birtokos nemesség és a noblesse de robe hagyományos politikai „osztályát” (rendjét), a popkultúra diadala megszüntette a haladó értelmiség ideológiai fölényét, a horizontális mobilitás és a külvárosok burjánzása véget vetett a helyi szintű pártpolitizálásnak, a fogamzásgátlás meg a fogyasztói hedonizmus fölszámolta a patriarchális családmodellt – valamit megszereztek, valami elveszett. A nagyobb szabadság felé tett minden egyes lépés csorbította valakinek a kiváltságait (a változás kínjáról nem is szólva). Elképzelhetőnek tűnt a jogfosztott, eltiport alsóbb osztályok fölszabadulása gazdasági, politikai és erkölcsi kereszteshadjárat útján: nyersen szólva, volt kitől elvenni jogtalanul bitorolt javakat. S ezeket aztán újra lehetett osztani a lakosság azon része között, amelyik jobban megérdemelte, cserébe pedig nagyobb társadalmi összhangot, politikai nyugalmat és biztonságot kínálni a népszerűtlen, kiváltságos eliteknek. Mindezek a szociáldemokrata intézkedések képesek voltak az osztálygyűlölet enyhítésére; de arról se szabad megfeledkezni, hogy az alku évszázados harcok és a régi uralkodó réteg fájdalmas lemondásai eredményeként köttetett.

Ilyen fölszabadulási kísérlet, legyen erőszakos vagy békés, a föld új rabjai számára nem lehetséges.

Őket senki sem zsákmányolja ki. Itt nincs elvonandó extraprofit vagy értéktöbblet. Nincs monopolizálandó társadalmi erő. Nincs dominálandó kultúra. Az államtalan új társadalmak szegényei – a „homogén” szemszögből – teljesen fölöslegesek. Nem kizsákmányolják, hanem semmibe veszik őket. Itt nincs túladóztatás, hiszen bevételek sincsenek. Nem lehet közöttük kiváltságokat szétosztani az egyenlőség növelése érdekében, hiszen itt még kiváltságok sincsenek, legföljebb az időszakosak, amelyek – alkalomadtán – fegyverrel megkaparinthatók.

Az éhező népek alig emberi állapotából nincs kiút, csak az elvándorlás. Az ún. centrum, távol attól, hogy kizsákmányolná a periféria perifériáját, pusztán föltartóztatni igyekszik az idegen és többnyire színes bőrű nincsteleneket (azt, amit eufemisztikusan „demográfiai nyomásnak” neveznek) és elrettentő falakat emel a gazdag országok határain, miközben nemzetközi pénzügyi bürokráciánk további deregulációt, liberalizációt, kisebb államot és kisebb kormányt ír elő azoknak a nemzeteknek, amelyeknek nincs se államuk, se kormányuk, s ennek éppen belepusztulnak a következményeibe; „humanitárius háborúkat” vívnak, hogy meggátolják a menekültek beáramlását és az eleve roskadozó nyugati jóléti rendszerek túlterhelését.

Ma a honpolgári státusz egy működőképes nemzetállamban az egyetlen biztos étkezési utalvány. Ám az ilyen státusz újabban kevesek kiváltsága. A fölvilágosodás fokozatosan minden emberi lény szükségszerű és „természetes” politikai állapotához kötötte az állampolgárságot; ezt a folyamatot fordították most vissza. A honpolgárság nemzeteken belüli kiváltság volt egykor. Most a többség kiváltsága néhány államban. Az állampolgárság ma a prosperáló kapitalista nemzetállamok lakosainak a kivételes privilégiuma, míg a világ népességének a többsége még csak meg se próbálhat honpolgári státuszt kérvényezni, s az állam előtti (törzsi, rokonsági) védettség viszonylagos biztonságát is elveszítette.

Az állampolgárság és a szubpolitikai emberiség szétszakítása véglegesnek tekinthető; a fölvilágosodás műve visszavonhatatlanul elveszett. A posztfasizmus számára nem szükséges marhavagonokba zárni a hontalanokat, hogy a halálba szállítsa őket; elegendő megakadályoznia, hogy fölszállhassanak a vonatokra, amelyek eljuttatnák őket a túlcsorduló szemetesek boldog világba, ahol kaphatnának élelmet. A posztfasiszta mozgalmak – a produktív hasznosság homogén elve alapján – mindenütt bevándorlóellenesek, de kiváltképpen Európában. Nem egyszerűen a nemzetállamon belüli faji- és osztályprivilégiumaikat védik (habár azt is), hanem a gazdag nemzetállamon belüli egyetemes állampolgárságot az összes emberi lényre származási helytől, anyanyelvtől, fajtól, felekezettől és szokásoktól függetlenül kiterjedő, elvi-egyetemes állampolgársággal szemben. Az „emberi jogok” mostani fölfogása talán oltalmat nyújt a zsarnoki jogtalanság ellen, ám a joghiány jogtalanságától nem óv meg senkit.

A posztfasizmus variánsai

Rendszerint megfeledkeznek róla, hogy a kortárs globális kapitalizmus második kiadás. Az 1914 előtti kapitalizmusban, amely valutaárfolyam-szabályozás nélkül (aranystandard stb.), szabadkereskedelmi alapon működött, ahol nem kellettek vízumok meg munkavállalási engedélyek, s a nagyvállalatok nyugodtan szállíthattak akár katonai fölszerelést is ellenséges hadseregeknek háború idején, a kormány vagy a sajtó meg se pisszent, a tőke és a munka korlátlan áramlása többé-kevésbé biztosítva volt (talán kevésbé egyenlő, de szabadabb világ volt). A „globalizáció” nevezetű folyamat ehhöz képest roppant szerény vállalkozás, mindössze annyi, hogy tétován és fokozatosan lebontják az „etatista” és „dirigista” jóléti nemzetállamot, amely a régi vágású szociáldemokrácia egalitárius alkujára épült, mialatt utóbbiak szavazóbázisa (a modern nemzet gerince), a rozsdaövezeti munkásosztály is szétesőben van. A globalizáció a tőkefolyamokat szabadította föl. A kockázati tőke bárhová eljut, ahol a befektetések „racionálisnak” tűnnek, vagyis túlnyomórészt olyan helyekre, ahol alacsonyak a bérek és nincsenek militáns szakszervezetek vagy környezetvédő mozgalmak. Ám a munkának – a XIX. századdal ellentétben – ezúttal nem jár ki ugyanez a szabadság. Spiritus flat ubi vult: a tőke oda röpül, ahová akar, a szabad munkaerő-áramlást azonban egyre szigorodó nemzeti szabályozások gátolják. A flow mindenütt egyirányú: a tőke javíthat helyzetén, a munka – különösen az alacsony hozzáadott értékű, alacsony intenzitású munka a periféria szegény országaiban – nem. Dereguláció a tőkének, szoros reguláció a munkának.

Ha a munka megreked a periférián, kénytelen beérni a munkásnyúzó üzemekkel. A magasabb bérekért és jobb munkakörülményekért indított harcra nem erőszak, sztrájktörők vagy katonai puccs a válasz, hanem az, hogy a tőke szép csöndben kereket old, miközben a nemzetközi pénzügyi szervezetek meg a nemzetközi vagy nemzeti bürokráciáik, akiknek jogában áll eldönteni, ki érdemes segélyre vagy adósságelengedésre, rosszallóan csóválják a fejüket. Lehetetlen, sőt értelmetlen, Albert O. Hirschman szavával, „hangoskodni” (azaz tiltakozni).30 Csak a kilépés, az exodus marad, a posztfasizmus föladata pedig abban áll, hogy ezt is megakadályozza.

Ilyen körülmények között teljesen logikus, hogy a legújabb újbaloldal az emberi jogi nyelvezetre cserélte az osztályharcot. Ha föllapozzuk a Die Tageszeitungot, az Il Manifestót, a Rouge-ot vagy a Socialist Workert, láthatjuk, hogy főként menedékkérőkről, legális vagy illegális (sans-papiers) bevándorlókról, házfoglalókról, hajléktalanokról, cigányokról és hozzájuk hasonló csoportokról beszélnek. Erre a taktikára az egyetemes állampolgárság szétmállása, a korlátlan tőkeáramlás, a legújabb technológiai vívmányok a dolgozókra meg a fogyasztókra gyakorolt hatása, mindenekelőtt pedig a globális szubproletariátus lassú halála kényszeríti őket. Továbbá szembe kell nézniük avval az álcázott osztálypolitikával is, amelyet a „harmadik út” à la Tony Blair hívei élesztettek föl. Az általuk épített neo-neoliberális állam visszavonta a „heterogén”, haszontalan populációk és embercsoportok iránti kötelességeit. A workfare („segélyért munkát”) neoviktoriánus, népnevelő programja, amely hallgatólagosan bűnnek bélyegzi a munkanélküliséget és „a nép ellenségeinek” állítja be a segélyért folyamodókat; a szociális támogatás adókedvezménnyel való helyettesítése, amivel segítségre méltatlannak minősítik az adóalanyok kategóriáján kívüli embereket; hogy a jövedelemkiegészítést olyan családmodell és életmód követésének a föltételéhez kötik, amilyet az „illetékes hatóság” megfelelőnek tart; az underclass fokozott rasszosítása, etnicizálása és nemi diszkriminációja; a társadalmi szolidaritás fölváltása az etnikaival vagy a fajival, a másodlagos állampolgári státusz nyílt elfogadása, a rendőrség mint faji véderő burkolt elismerése; az emancipáció céleszményének helyettesítése privilégiumokkal (amelyek olyanok, mint az EU-, OECD- vagy WTO-tagság), hogy ezeket aztán önkényesen odavessék a méltónak ítélt szegényeknek; a keleti EU-bővítést ellenző racionális érvelés áthangszerelése rasszista/​etnicista uszítássá – mindez annak a posztfasiszta stratégiának a része, amely szétszakítja a honpolgári/​emberi közösséget, és ismételten faji, felekezeti, kulturális, etnikai és osztályalapon adja vagy tagadja meg az állampolgárságot.

Az underclass megkettőzése – a globális nincstelenekre külföldön és a „heterogén”, zabolátlan semmirekellőkre otthon, amelynek a keretében az underclass egyik („hazai”) halmazának az érdekeit ellentétesnek állítják be a másik (az „idegen”) érdekeivel – adja a posztfasizmus mindeddig hiányzó populista dimenzióját. A bevándorló – a „vendégmunkás” vagy a menedékkérő – legesküdtebb ellensége a hanyatló lumpenproletariátus, amelyet a nyilvánosságban a hardcore szélsőjobboldali futballhuligán képvisel. Azok, akik „lager lout”-oknak31 nevezik magukat, talán nem is sejtik, hogy a Lager nem csupán egy olcsó kontinentális sörfajta, hanem koncentrációs tábor is. Az akaratlan szójáték, ha nem is szándékosan szimbolikus, mindenesetre sokatmondó.

Tehát a közép újfajta szélsőségével kell szembesülnünk. Ez az új szélsőség, amelyet posztfasizmusnak nevezek, elődjével ellentétben nem fenyegeti a „homogén társadalom” fő választóbázisán belül a liberális-demokratikus uralmat. A kettészelt közösségen belül a produktív és prokreatív többségi oldalon (ez némely gazdag országban szinte az összes fehér állampolgárt magába foglalja) a szabadság, a biztonság, a prosperitás viszonylag zavartalan marad. A „heterogén”, többnyire fajilag is „idegen” kisebbségeket nem üldözik, pusztán semmibe veszik és marginalizálják, a többség életmódjától merőben eltérő életre kényszerítik őket (ami persze olykor érezhetően jobb, mint a többség bárgyú munka- és egészségmániája meg konzumizmusa). A kábítószer, amelyről egykor úgy tartották, hogy tágítja és kiélezi a tudatot, most arra való, hogy békétlen enyhületet nyújtson azok kényszerű semmittevésére, akiken a társadalom nem hajlandó segíteni, akiket nem vesz emberszámba. A szubproletariátus „dionüszoszi” szubkultúrája tovább mélyíti a társadalmat szétválasztó szakadékot. A nincstelenek politikai részvétele szóba se kerül, még a választójog korlátozására sincs szükség. Eltekintve a bontakozó és gyöngécske („legújabb”) újbaloldali radikalizmustól, amely éppolyan elszigetelt, mint az anarchoszindikalizmus volt a XIX. század második felében, senki se kívánja képviselni őket. A fogalmi eszközök, amelyeket a demokratikus és libertárius szocializmus kínált egykor, mára kicsorbultak, s a libertáriusok mostanság a közép militáns burzsoá szélsőségesei, ultrakapitalista cyberpunkok, akik a globális piac fluxusán túl mindenféle szolidaritást elvetnek.

A posztfasizmusnak nincs szüksége rohamosztagokra, se diktátorokra. Pompásan összefér a fölvilágosodásellenes liberális demokráciával, amely az állampolgárság egyetemes emberi jogát szuverén kegyként rehabilitálta. Elismerem, azért adtam neki ilyen csúf nevet, hogy fölhívjam a figyelmet az égbekiáltó igazságtalanságára. A posztfasizmus történetileg csak nyomokban folytonos iszonyú elődjével. Kétségtelen, hogy a közép- és kelet-európai antiszemitizmus nem sokat változott, de ma már aligha központi jelentőségű. Mivel a posztfasizmus ritkán ölt mozgalmi alakot, inkább a dolgok állása, amivel néha próbálnak kezdeni valamit a balközép kormányok, máskor nem, nehéz intuitíve fölismerni. A posztfasiszták többnyire nem a föltétlen engedelmességről és a fajtisztaságról szónokolnak, hanem az információs szupersztrádáról.

Tudjuk, milyen, ha váratlanul zárt ajtóba ütközünk, és elönt a méreg. Most több tízmillió éhes ember rázza dühödten a kilincset. A gazdag országok egyre rafináltabb lakatokat eszelnek ki, miközben bennük is gyűlik az indulat a betolakodókkal szemben. Az indulat egy része a náci és fasiszta Gedankengut („eszmekincs”) felelevenítésének az irányába csatornázódik, és ez indokoltan vált ki viszolygást. De a posztfasizmus nem korlátozható a néhai tengelyhatalmakra és egykori készséges csatlósaikra, bármilyen visszataszító és iszonyatos is ez utóbbi szubvariáns. A kelet-európai cigányságot (politikailag korrekt nevükön: a romákat és a szintókat) a karhatalom és a civil lakosság is üldözi, ezért menekülnének „a szabad Nyugatra”. Erre a Nyugat úgy reagál, hogy vízumkorlátozásokat vezet be az érintett országokkal szemben, hogy megelőzze a menekültek nagyszámú beáramlását, miközben ünnepélyesen fölszólítja Kelet-Európát, hogy tartsák tiszteletben az emberi jogokat. A honi rasszizmust kiszorítja ugyan a globális liberalizmus, de mindkettő ugyanabból a politikai erőből fakad, amely egyre agresszívabb.

Minderre a multikulturalista válasz a tehetetlenség kétségbeesett bevallása: ők is elfogadják a nyilvánosság terének etnicizálódását, de megpróbálnak rajta nemesen, humanista módon csavarni egyet: humanizálni azt, ami embertelen. Ilyen engedményeket csak az tesz, aki vesztésre áll. A posztfasizmus választotta a fegyvernemet, s amikor a liberálisok elfogadják az etnicizmust, akkor a saját terepén próbálják legyőzni. Ez roppantul kedvezőtlen pozíció. Ha nem találnak korszerű módszereket a globális kapitalizmus problémájának a kezelésére, garantáltan veszíteni fognak.

Az új kettős állam mindenesetre él és virul. Normatív állam a kapitalista centrum populációs magjának, prerogatív állam és önkényes rendeletek a hontalanok ellen a maradéknak. Szemben a hagyományos, totalitárius fasizmussal, a mostani prerogatív állam a normatív alanyai számára csak homályosan dereng: az emberi és honpolgári közösség a kitaszítottakkal és a leigázottakkal, tehát a lényeg, erkölcsileg láthatatlan. A radikális kritika, amely szerint a normatív államon belüli szabadság szemfényvesztés, téves, noha érthető. Az állampolgári státusz megtagadása nem kizsákmányoláson, elnyomáson és a homogén társadalom honpolgárainak nyílt diszkriminálásán alapul, hanem a nyers kirekesztésen és a távoltartáson, amelyet nehéz fölfognunk, hiszen a javak és a hatalom igazságosabb elosztásáért folytatott fölszabadítási küzdelmek jól bejáratott mentális reflexei ebben a helyzetben alkalmazhatatlanok. Nem az a baj, hogy a normatív állam egyre tekintélyelvűbb. Az a baj, hogy csak keveseké.

A terrorizmus hanyatlása

(2001. szeptember 24.)

A terrorizmus rövid, mintegy másfél száz éves története, mint annyi egyéb, az erkölcsi hanyatlás története. A történet szakaszainak egybemosása az elmúlt héten rengeteg manipulációra és zavarosságra adott alkalmat, a balközép lapokban és műsorokban a hősiesség és az áldozatkészség „mint olyan” meggyanúsítására (az állítólagos örök „fundamentalizmus” és „fanatizmus” fantomjának előállításával), a nyilas Pannon Rádióban pedig arra, hogy a World Trade Center fölrobbantóit1 egy borízű hang Dugovics Tituszhoz és Zrínyi Miklóshoz hasonlította.

Magányos merénylők ugyan mindig is voltak (a zsarnokölőket, Harmodioszt és Arisztogeitónt, Cassiust és Brutust mindenkor a klasszikus köztársasági erény mintaképeiként tartották számon a pozitív jognál magasabb rendű „természettörvény” nevében; a tyrannicidium reneszánsz és humanista, valamint jezsuita irodalma sok száz kötetre rúg, mellesleg az idős Jászi Oszkár is szerzett róla könyvet amerikai száműzetésében2), de az első komolyabb terroristacsoportok a Szent Szövetség ellen jöttek létre a carbonari mozgalomban (1800–1831), amelynek az illegalitásba vonult illuminátus páholyok alkották a bázisát.

A francia forradalom vesztes irányzatainak a maradékai az államcsínyt és a merényletet a forradalmi küzdelem legitim és logikus folytatásának tekintették – a puccsista és terrorista Blanquiról, aki egyenesen a börtönből lépett az 1848. évi francia nemzetgyűlés emelvényére, ma is sugárút van elnevezve Párizsban, a balszerencsés merénylő Lékai Jánosról még a minap tér volt elnevezve Budán –, a klasszikus republikánus hagyomány jegyében mint megengedhető taktikát használták az elsöprő túlerőben lévő, elnyomó és kizsákmányoló hatalommal szemben. A szélsőséges forradalmárok számára ez nem egyszerűen bűntény volt, hanem polgárháborús fegyvertény, hadi cselekedet. Ezért nem ismerték el soha a bíróság illetékességét, amelyet csak a szemben álló (polgárháborús) hadviselő fél erőszakszervének tartottak.

A terrorizmus az ismert közhely szerint a gyöngék fegyvere. Kétségtelenül nem azok használták (ebben a mondatban az igeidő: befejezett múlt), akiknek a rendelkezésére állt a hadsereg, a rendőrség és a bank; politikailag többnyire a bevallott tehetetlenség és kétségbeesés kifejezése volt önkényuralmi vagy elnyomónak tartott dinasztiákkal és kormányzatokkal szemben. A Narodnaja Volja XIX. századi orosz dinamit- és revolverhősei röpirataikban azt mondták, hogy azért kényszerültek politikai gyilkosságok elkövetésére, mert Oroszországban nem volt szólásszabadság, nem volt parlament, nem fejthettek ki békés agitációt a parasztok között, maradt hát „a tettek propagandája”. (A francia, olasz és spanyol terroristák persze a parlamenti rendszerrel szálltak szembe, amely akkor még majd mindenütt szűk cenzusos választójogon alapult: a radikális propaganda nem lehetetlen volt, csak sikertelen, az akadály nem annyira a brutális elnyomás volt, csak a konformizmus – ez pedig erkölcsileg különböző helyzet.)

Azok a hegypártiak, anarchisták, szindikalisták, szociálforradalmárok, antimilitaristák („forradalmi defetisták”), akik tőr, pisztoly, bomba után nyúltak, az első világháborúig baloldaliak voltak, hiszen az első világháborúig az establishment (a nagypolgárság, a nagybirtok, az államegyház, a szoldateszka) nem érezte, nem érezhette magát defenzívában; a forradalmi jobboldal – bár eszmei előzményei Joseph de Maistre-ig nyúlnak vissza – csak az első világháború és a nyomában kirobbant kommunista forradalmak után jött létre.

Minekutána minden, ami titokzatos és váratlan, megragadja az emberek fantáziáját (ezért érdeklődnek nálunk inkább a III/III. spiclijei, mintsem a Politikai Bizottság és a Tervhivatal iránt, pedig az utóbbiak milliószor fontosabbak), a XIX. század radikális összeesküvői, puccsistái, merénylői, „hivatásos forradalmárai” hatalmas történeti- és memoárirodalom főszereplői. Magyarul az utóbbi évtizedekben csak egy fontos könyv olvasható róluk (Vera Figner: Vihar Oroszország felett).3 Milyen portré kerekedik ki ebből az irdatlan méretű irodalomból? (A legnagyobb hatású könyvek persze mind ellenségesek: Joseph Conrad két műve: Nyugati szemmel és A titkosügynök, Dosztojevszkij: Ördögök, Henry James lefordítatlan regénye, The Princess Casamassima és Chesterton remeke, Az ember, aki Csütörtök volt, magyarul Rakovszky Zsuzsa isteni fordításában.)4 A kép lenyűgöző és dermesztő. A merénylők többsége a deportálás (a katorga) és a börtön „terméke”, idealista könyvmoly, a Hannah Arendt által elátkozott szociális részvét érzelmes megszállottja, a német klasszikus idealizmus, az új természettudomány, a vallás- és gazdaságtörténet tanulmányozója, „a Nép” rousseau-i kultuszának áldozata, a közjó, a közérdek és a közhaszon megszállottja, vallási kérkedő vagy istentagadó, a „szabadszerelem” híve (hóttkomoly, nem frivol, hanem „elvi” híve), aki életét és erkölcsét kockáztatja a túlvilági jutalom mindenféle reménye nélkül. A „nihilista” (a szót először az első internacionalista forradalmár, Anacharsis Cloots használta 1793 decemberében) és az „értelmiségi” ekkor rokon értelmű szavak, mindkettő az 1860-as években jelent meg Oroszországban: a népért magát föláldozó, elkötelezett, halálra szánt, önkéntesen deklasszált embereket jelent, a hegeli „univerzális osztály” (az összességet lényege szerint képviselő csoport, Hegelnél az ésszerű államhivatalnokok rendje) első utódjelöltjét – a következő majd „a proletariátus” leendett. A radikális „direkt akció” szocialista célokért szocialista tömegmozgalom nélkül, az önkényuralom iszonyatos körülményei között szükségképpen „moralizálóvá” vált: értelmes társadalmi célkitűzések helyett az igazságtalanság puszta megtorlására szolgált.

Amikor Vera Zaszulics (Marx későbbi híres levelezőpartnere) megölte Trepov tábornokot, aki megkorbácsoltatta a foglyokat és saját kezűleg ütötte a nőket (forradalmár diáklányokat), akkor – 1878 márciusában – az esküdtszék fölmentette, és kétezer hurrázó szentpétervári egyetemista diadalmenetben, a vállán vitte ki a tárgyalóteremből. Sokak szerint ekkor bukott meg a cári birodalom.

Ismét fölvetődött, és ma is fölvetődik a kérdés, amely legalább a Gracchusok óta foglalkoztatja a gondolkodó elméket: van-e polgárháborús hadijog? A kérdés mintegy gordiuszi megoldása volt a modern állam abszolút erőszakmonopóliumának a kialakítása, amely éppen a folytonos polgárháborús (forradalmi) veszély elhárítására szolgált, és evvel kettészakította a republikánus hagyományt. Az állam erőszakmonopóliuma ugyanis illuzórikussá teszi az ellenállási jogot (ius resistendi), amely – atavizmusként, a fegyverviselés és a bandériumok („milíciák”) szervezésének jogával együtt – formálisan még benne van a legrégebbi írott alkotmányban, az amerikaiban. Az állami erőszakmonopólium moráltalanítja a kormányzatot, s bár megvédi a népet a zendülésektől és az önkényes kisajátításoktól, a belső békéért és köznyugalomért (régiesebben: „közbátorságért”) cserébe elveti a zsarnokok elleni végső érvet (ultima ratio). A lázadás törvényen kívül helyezése, ami a Római Köztársaságnak és a középkori monarchiáknak nem sikerült, egyrészt engedményekre kényszerítette a kormányzatokat a jogbiztonság, a jogkiterjesztés és a kormányzást ellenőrző nyilvánosság (a. m. gondolatszabadság) területén, ám másrészt létrehozta a politikai kriminalitást, ami a XIX. és XX. században százezrekkel töltötte meg a tömlöcöket és gyűjtőtáborokat.

Ebből származott az a paradoxon, amelyről mindenki tud, hogy az egyenruhásoknak szabad kényszert gyakorolniuk (ölniük, ülniük, börtönbe és elmegyógyintézetbe csukniuk), de a civil ruhásoknak egészen addig nem szabad, ameddig a civil ruhásokból egyenruhás nem lesz nemzeti függetlenség kivívása, államszakadás, sikeres irredenta, forradalom, rendszerváltás stb. révén, ami visszamenőlegesen illegitimnek tünteti föl (delegitimálja) az erőszakmonopólium addigi exkluzív gyakorlóit. Jasszer Arafat körözött terroristából lett sajátságos államkezdemény, a Palesztin Autonómia elismert és nemzetközi tiszteletben álló vezetője (mint előtte Piłsudski, Sztálin, Menachem Begin és mások), az IRA terrorszervezet egyik „parancsnoka”, Martin McGuinness ma már az északír tartományi kormány oktatási minisztere. Ha az amerikai forradalom netán vereséget szenved, George Washingtont mint útonállót akasztották volna föl az angolok – amint az aradi tizenhárommal tették a Habsburgok.

Így tehát az adott állami erőszakmonopólium szemszögéből illegitim fizikai kényszer gyakorlóit nem lehet egyszer s mindenkorra formálisan elkülöníteni a legitim kényszer gyakorlóitól, csak időlegesen, hiszen az államok újjáalapítása és új államok alapítása (a XX. században mindkettőre tömegesen volt példa) szüntelenül új legitimitási és törvényességi forrásokat teremt (az államot konstituáló hatalom mindig az államon kívül van: a korona és/​vagy az alkotmány az államon fölül áll, legitimálja a szorosabban vett állam kényszerét, törvényességgel „ruházza föl”).

A terrorizmus megítélésekor tehát tartalmi kritériumokat vagyunk kénytelenek alkalmazni, a terrorcselekmények célja, elkerülhetetlensége, módszerei, az okozott szenvedés mértéke szerint.5

Az egyik fontos eset a múltból az ún. erkölcsi szükséghelyzet, amelyre jellegzetes példa az első világháború értelmetlen tömegmészárlása – ezt a szociáldemokrácia példátlan, gyalázatos árulása súlyosbította. Ezért a békés, reformista szocdem közíró, Friedrich Adler a bécsi Sacher előtt 1916-ban lelőtte gróf Stürgkh osztrák miniszterelnököt; a háború után kiszabadulva békés, reformista szocdem képviselő, miniszter és lapszerkesztő lett az Osztrák Köztársaságban, akit még a katolikus konzervatívok is igen sokra becsültek. Az első világháború alatt az akkor még fölöttébb konzervatív, mondhatni reakciós fiatal Lukács Györgyre katartikus hatást tett a hírhedt orosz terrorista, Borisz Szavinkov („Ropsin”) önéletírása, nem beszélve a nagyszerű és rejtélyes Szabó Ervinről, akinek titokzatos összeköttetései voltak orosz szociálforradalmár („eszer”), francia anarchoszindikalista és magyar forradalmi antimilitarista körökkel (ez utóbbiak szintén merényleteket fontolgattak Szabó tudtával). Az emberiség elmondhatatlan szenvedése és a világot elárasztó nacionalista hazugságszökőár megengedhetőnek tüntette föl az egyéni terrort, a politikai gyilkosságot – az idealista tudósok és rajongó diáklányok szemében az államok akkori vezetői tűntek gyilkosoknak. A cél az örök béke volt, a kizsákmányolás, az elnyomás, a „legitim” állami kényszer megszüntetése, a nyomor, represszió, munkakötelezettség, elfojtás nélküli, önkormányzó és önigazgató, nem hierarchikus, szabad társadalom. Más szóval: Adler, Szabó, Lukács, Duczyńska Ilona és mások szerint az első világháború voltaképpen polgárháborút rejtett magában a lövészárkokba hurcolt és gázhalálra ítélt elnyomott milliók és hóhéraik (azaz saját hadvezéreik és uralkodóik) között, akik – mint Clemanceau, Pétain, Hindenburg, Ludendorff – Wilhelm Reich szerint ráadásul szociopata elmeháborodottak voltak.

Ernst Nolte, a „forradalmi konzervatív” német történész (Carl Schmitt nyomán) „európai polgárháborúnak” nevezi a németség harcát az Antant és a Komintern ellen6 – evvel részben legitimálja Hitler a németországi zsidók, kommunisták, szociáldemokraták és liberális („polgári”) demokraták ellen folytatott „küzdelmét” –, és kétségkívül így gondolták azok a szenvedélyesen nacionalista, különítményes tisztek, akik meggyilkolták a liberális katolikus Erzbergert és a nemzeti liberális Rathenaut, akiket a versailles-i „szégyen” felelőseinek tartottak. Nolte és más „revizionista” történetírók polgárháborús „hadviselő feleknek” tekintették a németországi zsidóságot és a németországi baloldalt, velük szemben Hitler így mintegy preventív polgárháborút viselt, amelyet ilyenformán – szerintük – nem lehet büntetőjogilag (gyilkosságként stb.) megítélni. Az „európai polgárháború” természetesen a „nemzetközi osztályharc” halovány másolata (itt a gondolat átpolitizált bolsevik verziójára célzok), mint annyi minden a fasizmusban. Ám az „európai polgárháború” groteszk téveszméje mögött valódi történeti folyamat rejlik – amellyel egyébként részletesen foglalkozott Carl Schmitt, „Hitler koronaügyésze”, a tehetséges jogteoretikus –, jelesül a partizánháború,7 amely először talán a Napóleon elleni spanyolországi és oroszországi ellenállásban bontakozott ki, ahol a civil lakosság között elvegyülő, irreguláris, fegyveres alakulatok („gerillák”, „partizánok”) alkalmanként önálló hadviselők voltak, s hiába, hogy „a hazájukat védték”, mégis megtörték saját államuk erőszakmonopóliumát. Az egyenruhás, reguláris haderők megpróbálták hát („preventíve”) semlegesíteni az ellenállónak vélelmezhető populációkat, így csukták a világ első koncentrációs táboraiba a britek a búrokat Transvaalban (Dél-Afrikában), ezért kezdte az első világháborút az osztrák-magyar hadsereg a rutén, román, szerb görögkeleti pápák és „nemzetiségi agitátorok” meg „dezertőrök” (katonaszökevények) tömeges akasztásával, ezért deportálták Pearl Harbor (1941) után az amerikai japánokat.

A gyávák háborúja c. boszniai esszémben (a Magyar Narancs egyik régi számában)8 már elregéltem, hogyan halt meg egyre több civil és egyre kevesebb katona a XX. századi háborúkban: a volt nagy-Jugoszláviában jóformán már csak polgári személyek (ezek demográfiai-etnikai háborúk, ahol az élveszülések, a menekültek és a menekülés közben meggyilkoltak viszonylagos arányszáma a stratégiai kalkuláció alapja – immár nyíltan és tudatosan). A bulgáriai mészárlásokkal, az anatóliai örmények és ióniai görögök kiirtásával (1876, 1915–1917, 1914–1922) a török katonaság szolgáltatta a mintát a későbbi balkáni és kisázsiai genocídiumokhoz. A német nácik szláv- és zsidóirtására Nagaszaki és Drezda pusztán katonai érvekkel indokolhatatlan, tisztán etnicista-rasszista népirtása volt a „demokratikus” válasz.

Amint a katonai, reguláris, egyenruhás hadviselés mindinkább a civil lakosság ellen fordult, amitől egyre problematikusabbá vált a hagyományos katonai virtus, a vitézség merő fogalma mint olyan (ebbe ugyanis beletartozik a kockázatvállalás, a félelem legyőzése a virtuálisan egyenértékű, fegyveres vetélytárssal szemben), úgy a terrorizmus – „a gyöngék fegyvere” – is megváltozott. Valamikor az elnyomott nép bosszúállóinak szerepében tetszelgő magányos merénylők cárokat, trónörökösöket, elnököket, rendőrkapitányokat, gyarmati helytartókat lődöztek le – polgárháborús értelemben csakugyan valódi ellenfeleket –, akikről bizonyos értelemben, többé-kevésbé ésszerűen feltételezhető volt, hogy az elnyomás jelképei vagy gyakorlói. Állam csak ritkán állt mögöttük (pl. a szerb király és a francia külügyminiszter usztasák, azaz horvát fasiszták általi meggyilkolása – Marseille, 1934 – mögött a magyar Gömbös-kormány, a nyugatnémet Vörös Hadsereg Frakció [RAF] merényletei mögött meg egy idő után az NDK).

Célpontjaik kiválasztásával a közvéleményt akarták megnyerni, és ez gyakran – a híres „klammheimliche Freude”, a rejtett öröm révén9 – sikerült is.

A mai terrorizmus azonban az ártatlan járókelőt, a lakosság tetszőleges, véletlenszerű szegmentumát veszi célba, izraeli atlétákat a müncheni olimpián, repülőjáratok vagy az „Achille Lauro” üdülőhajó utasait, vásárlókat a haifai piacon,10 belfasti kocsmák vendégeit, magántisztviselőket, irodai dolgozókat, titkárnőket és rendszergazdákat a World Trade Centerben, úgyszólván bárkit Algériában (ahol az elkövetők és az áldozatok is muzulmánok). Ebben a mérhetetlen erkölcsi züllésben – egy különben sem túl magas pontról… – a terrorizmus persze csupán a „felnőtt”, egyenruhás, reguláris hadviselés dekadenciáját követi. A klasszikus háború hadseregek összecsapása volt, a klasszikus polgárháborúban a hatalom képviselői és a lázadók csaptak össze. Ma a reguláris és az irreguláris csapatok egyaránt az ellenfélhez tartozónak kinevezett, fegyvertelen és védtelen civil lakosságot gyilkolják, néha csak az „embargók” és „szankciók” néma, láthatatlan, megfoghatatlan rakétáival.

A kétfajta erőszak összeütközésére is van példa: amikor cseh hazafiak (egyben, ha nem csalódom, brit ügynökök) 1942-ben meggyilkolták Reinhard Heydrich SS-tábornokot, a náci rezsim egyik vezetőjét (akiért, gondolom, nem hullatunk könnyeket), akkor a nemzetiszocialisták (nem „a németek”) megtorlásképp kiirtották Lidice cseh falu lakosságát (amire aztán a „demokratikus” csehszlovák köztársasági kormányzat az ún. Beneš-dekrétumokkal, azaz a nem szláv – német és magyar – etnikumok jogfosztásával és kitelepítésével válaszolt, amit csak a kommunista diktatúra állított le Sztálin és Rákosi nyomására, miközben ez utóbbi éppen a magyarországi polgárságot internálta és deportálta…).

A városállamok versengéséből kialakult klasszikus köztársasági erényképzet – vitézség a hon védelmében, önfeláldozás és a bűn vállalása a zsarnokság ellenében – teljességgel szétrothadt. Arisztotelész írja valahol a Politika ötödik könyvében, hogy „az egyenlőség hívei föl szoktak lázadni”. A klasszikus köztársasági virtus lényege a honpolgárok közötti státus- és jogegyenlőség. Éppen ezért a politikai közösség tagja nem lehet szabadon szétmarcangolható húscafat; a fegyvertelen, ártatlan civil érinthetetlen – kellene hogy legyen. Ez a kiszorított, nekikeseredett zendülőt és a fölkent, megkoszorúzott hegemónt egyaránt kötelezi, amennyiben a hősnek kijáró tisztességre, becsületre, kockázatra vágyik – amely tisztesség egyébként magasabb szempontból fabatkát sem ér.

A tizenkilenc öngyilkos arab terrorista – amint minapi szép írásában Susan Sontag leszögezi – igazán nem volt gyáva a szó fizikai értelmében.11 Önföláldozásuk az, ami régről ismerős. De amit képviseltek, az a represszív, csonkoló teokrácia – és nem a harmadik világ nyomora, amelynek egyik fő oka a globális nagytőke érzéketlensége mellett épp az integrista iszlám rajongás életellenessége, karddal fölövezett gyilkos szűziessége – bizony a mégoly igazságtalan liberális kapitalizmusnál is rosszabb. Ötezer év idevágó tapasztalatai után némelyek még mindig meglepődnek a vallások – minden szervezett (egyházias) vallás – életellenességén, amelynek csak radikális jelképe az, hogy az integrista – és nem „fundamentalista”, ez téves kifejezés – iszlám a nők haját és arcát obszcénnak tartja és eltakartatja; hiszen minden vallás támadja és csonkítja az emberi boldogság legfőbb forrását, a szexualitást.

A csador, a klitorisz kimetszése, a házasságtörők megkövezése, minden élvezet betiltása: ez nem szabadsághősök eszményvilága. Az arab terroristák vakmerősége, hősi mazochizmusa hiábavaló, és sajnos valószínűleg hiábavaló lesz azok szenvedése is, akik majd tettükért – helyettük – meglakolnak. Semmivel sem jobbak az iszlám ellen tüntető – asszonyaikat purdah-ba záró, gyönyörű középkori mecseteket romboló – hindu integristák, az abortuszklinikákat megbombázó amerikai protestáns fundamentalisták, a magyarországi zsidózó püspökök és lelkészek, a pápa ellen tüntető görögkeleti archimandriták, a minden arabra halált követelő zsidó ultraortodoxok és betegtársaik. Föl kellene emelnünk szavunkat a Huntington szerencsétlen könyve12 nyomán terjengő vulgáris weberianizmus ellen is (amely nem ártatlanabb, mint a vulgáris marxizmus és a vulgáris freudizmus), hiszen a kulturális determinizmus – amely szerint valamely civilizáció neveltje robotként, automatikusan a kultúrájában uralkodó hitrendszer foglyaként cselekszik, amit az egész művelődéstörténet csattanósan cáfol – nem ér sokkal többet a fajbiológiai determinizmusnál, csak így le lehet nézni a szemita arabokat és az indoeurópai perzsákat és pastukat mint „iszlamistákat”. Utálatos az a képmutatás is, amellyel a Nyugat által szidalmazott tálib rezsim (a Talibán) elől menekülő afgánokat nem hajlandó befogadni a „liberális” Ausztrália, az iszlám merénylőkkel óvatosan rokonszenvező Magyar Fórum ismert vezércikkírója még a múlt héten is az afgán és arab bevándorlók ellen mennydörgött (ők csak szeressék az otthoni teokráciát, korbácsolást, kézlevágást, herélést és nyomort). A faji-etnikai és a kulturális hiperdeterminizmus, bár modern, éppúgy a fölvilágosodás ellensége, mint a fundamentalizmus, az integrizmus, az olcsó pótlékmisztika, „a piaci fundamentalizmus”, az eurománia és a többi elfogult blabla. Mi, divatjamúlt kritikai aufkläristák azt tartjuk – Szókratész nyomán –, hogy jobb az igazságtalanságot elszenvedni, mint elkövetni.

A szakszervezeti kérdés a huszonegyedik században

(2002. március)

1989-ben nemcsak az „államszocialistának” csúfolt államkapitalista, újraelosztó keleti „jóléti” állam dőlt össze, hanem a szociáldemokrata, magántőkés-korporatista nyugati „jóléti” állam is. A „jóléti” diktatúra is összeomlott, a „jóléti” demokrácia is. A kikényszerített és a kiegyezéses osztálybéke, a kordában tartott egyenlőtlenség és a fokozatos kooptálás útján háziasított lázongás mérsékelt világa egyformán véget ért. A lengyelországi munkások levert sztrájkmozgalma a Szolidaritást, a brit bányászok levert sztrájkmozgalma a Labour Partyt kényszerítette kompromisszumra (1981/82-ben és 1984/85-ben). A rájuk következő neokonzervatív/​neoliberális fordulat fölszámolta még a reformista alternatívát is, a szovjet tömb politikai halála pedig alkalmat kínált a nagytőkének, hogy az állam meggyöngítésével közvetlen hatalomra tegyen szert. Kibontakozott a tőkés globalizáció, amely – átgázolva a szociáldemokrata „jóléti” nemzetállamok határain – gyarmati csapatok beavatkozása nélkül terjesztette a liberális kapitalizmust és az ultramodern informatikai, távközlési és szórakoztatóipari forradalmat.

Bár alighanem majd bolondnak néznek bennünket, mert Rosa Luxemburg régi írásai1 alapján próbáljuk újra átgondolni, kidolgozni a szakszervezeti problematikát, evvel nem kell törődnünk – az ilyen ellenálláson ma semmi sem segít –, csak arról kell a bevezetőben pár szót ejteni, hogy csakugyan olyan sikeres-e a globalizációtól serkentett gazdasági növekedés, amilyennek a neoliberális propaganda állítja.

Az ENSZ Fejlesztési Programja (UNDP) által kidolgozott standard fejlődési index (human development index), amely a készpénzbevételeken kívül olyasmit is mér, mint a gyermekhalandóság, az írástudás, a nemek közötti egyenlőség stb., mást mutat. (Bár azt is tudjuk, hogy 1989 és 2000 között a volt keleti tömbben a hagyományosan mért életszínvonal is zuhant, de még az Egyesült Államokban is csökkent a nehéziparban, a közlekedésben és a kiskereskedelemben foglalkoztatottak reálbére.) Az UNDP-indexet használó washingtoni kutatóintézet, a Centre for Economic and Policy Research bebizonyította, hogy a globalizáció 1980 és 2000 közötti szakaszában a fejlődés lelassult. A közepes és szegény országokban a gyermekhalandóság visszaszorítása és az iskoláztatás szélesedése gyorsabb volt 1980 előtt.2 Tehát – bár ilyesféle adatok nyilván más korszakokból is fölhozhatók – az utópia, amely állítólag szükségtelenné teszi a dolgozók osztályharcos szervezeteit, nincs sehol. Ugyanakkor azonban azok az intézményes eszközök, amelyek a tőkés világgazdaság ciklikus ingadozásait és válságait legalább a rendszeren belül kiegyensúlyoznák, szintén nincsenek sehol.

A „létező szocializmus” (diktatúrás államkapitalizmus) bukása („the collapse of communism”) és a neoliberális hegemónia kialakulása olyan előre nem látott következményekkel járt, amelyeknek az elemzése lényegében még várat magára (bár kivételek akadnak: hazánkban az Eszmélet és Jemnitz János Évkönyve3 többször is foglalkozott a kérdéskörrel). A legfontosabb ezek közül a szociáldemokrácia de facto megszűnése, még fölhígult poszt-Bad Godesberg-i alakváltozatában is. Márpedig a szakszervezeti kérdést mintegy másfél évszázadig általában a szociáldemokráciával párban volt szokás vizsgálni, hiszen a szakszervezeti mozgalom sokáig a szociáldemokráciával egységben és harcban élt: a kettő közötti szervezeti, gazdasági és politikai összefüggés a munkásmozgalom-történet egyik fő témája. Azok, akik el akarták választani a szakszervezeteket a szociáldemokráciától (a szindikalisták és a tanácskommunisták, a spanyol Nemzeti Munkásszervezet [CNT] és az Általános Német Munkásegylet [AAUD]), a szociáldemokráciánál vagy a régi bolsevik pártoknál forradalmibb proletárpolitikát kívántak folytatni, de hiába az eltérő célok, a szakszervezet és a politikai szervezet viszonyát ők is döntőnek tartották.

Egyáltalán: hogyan közelíthető meg a munkásosztály politikai szervezete hiányában a szakszervezeti kérdés? Nézetem szerint csak a szociáldemokrácia megszűnéséből eredő válság megértése felől.

Korábban azt írtam,4 hogy a szociáldemokrácia történelmi veresége – „elvégre demokratikus szocializmus sehol sem létezik” – ellenére megmaradt a szociáldemokrácia hatalmas civilizációs teljesítménye, a kitaszított és kisemmizett proletariátus „beépítése” a polgári államba, egyfajta ellenhatalom és ellenkultúra megteremtése a munkásotthonoktól és a munkássajtótól a betegpénztárakig, fogyasztási szövetkezetekig és sztrájkalapokig. Hibái ellenére mindez rendkívüli haladás volt az emberi emancipáció történetében. Mindez azonban finomításra szorul. Az ortodox marxisták azt gondolták, burzsoá ellenhatalom (gazdasági hatalom) létrejöhetett ugyan a hűbéri társadalom „méhében”, ámde – a tőkés kizsákmányolás radikális természete miatt, a proletároknak a termelőeszközöktől (stb.) való megfosztatása folytán („csak láncaikat veszthetik”) – a kapitalizmusban nem jöhet létre proletár ellenhatalom, nem alkotható meg „a szocializmus szigete”. A „reformista” (szociáldemokrata és szakszervezeti) mozgalom civilizációs (nem politikai) sikerei látszólag rácáfoltak az ortodox marxisták véleményére, ám a kivívott eredményeknek az 1980-as évektől fogva szinte mindenütt permanens visszavonása mintha mégis utóbbiaknak adna igazat. A kétségtelenül fönnmaradt hagyomány és emlékezés, bár valóságos erő, mégsem tekinthető ellenhatalomnak.

De mi is volt a szociáldemokrácia?

A „revizionista” Bernsteinnal a „Társadalmi reform vagy forradalom”-ban polemizáló Rosa Luxemburg a XIX. század legvégén nem ismerte föl, hogy Bernstein – éppen azért, mert (és nem annak ellenére, hogy) eltért Marxtól – adta a szociáldemokrácia helyes leírását, ezért neki nem Bernstein őszinte leírásával,5 hanem pártja gyakorlatával kellett volna vitatkoznia, amit később meg is tett. (Ez nem az én fölfedezésem, hanem a szocialista munkásmozgalom-történetírás közhelye.)

A szociáldemokrácia és a vele összefonódott szakszervezeti mozgalom béremelésért küzdött, nem pedig a bérrendszer, a bérmunka megszüntetéséért, a munkaszervezésbe való beleszólásért és a kisajátítók kisajátításáért; parlamenti pozíciók révén a nagytőke redisztributív célú megadóztatásáért, nem pedig a tőkeviszony fölszámolásáért; a felsőoktatás és a hivatali pálya megnyitásáért a munkásgyerekek előtt, nem pedig a hierarchia lebontásáért; munkásrészvényért és családiház-tulajdonért, nem pedig a magántulajdon kiiktatásáért; fizetett szabadságért és nyugdíjért, nem pedig a munkaidő és a szabadidő közötti falak lebontásáért – és így tovább. A burzsoáziának mindez igen sokba került, ugyanakkor azonban az engedményekért cserébe nyugalom honolt az üzemcsarnokban, s az óriási jóléti költségek ellenében, a társadalmi kontroll egy részének átengedése fejében, az állami tervezés okozta kellemetlenségek ellenére az alapvető hatalmi viszonyok – különösen a külpolitika (értsd: az imperialista terjeszkedés, a gyarmatosítás, a katonai erőszakrendszer) – érintetlenek maradtak. Ennek lett a következménye a szociáldemokrácia bukása 1914. augusztus 4-én annak ellenére, hogy vezetői a bázeli harangok zúgása közben megfogadták, hogy ellenállnak az imperialista világháborúnak; ezért szegült szembe az 1917 és 1923 közötti proletárforradalmakkal (az ellenforradalomhoz a kronstadti fölkelés [1921] utáni Komintern is csatlakozott); ezért adta meg magát a hivatalos kommunista pártokkal együtt a fasizmusnak – és így tovább. Civilizációs hódítás és politikai vereség, sőt: gyalázat, a sztálinista pártokkal együtt belesüllyedés az ellenforradalmi mocsárba, iszonyú árulások sorozata. Mégis: mindennek ellenére, bár igaz, hogy a szociáldemokrácia és a szocdem szakszervezetek a burzsoázia és a polgári állam „szervei” maradtak – ahogy ezt Rosa Luxemburg az első világháború éveiben fölismerte –, a munkásosztály gazdasági, kulturális, szervezeti érdekeire (a szó szűk, technikai értelmében) tekintettel kellett lenni („a proletár enklávé” érinthetetlen volt), ráadásul a szociáldemokrácia önmagáról alkotott „hamis tudata” sokáig lehetővé tette a proletariátus forradalmi-szocialista önnevelését, márpedig ez az illúzió sokszor termékenynek bizonyult – nélküle nem lett volna baloldali művészet és társadalomtudomány. (A szociáldemokrácia szerepét Dél-Európában egy idő után a „kommunista” pártok játszották, amelyek – a hivatalos szocdemekkel együtt – ma már szociál- vagy balliberális parlamenti csoportosulások.) Van szociáldemokrata stílus: a Bauhaus, Kassák tipográfiája – a puritán, szikár modernizmus, amelynek emlékművei „a vörös Bécs” erődszerű szociális bérlakásai (a Karl-Marx-Hof és a többi), Glasgow vöröstéglás lakótelepei, Chandigarh és Brasília.6 Mindez azonban nem akadályozta meg a szociáldemokráciát abban, hogy véresen leverje a németországi proletárforradalmat, illetve a kommunistákkal közösen a katalóniai proletárforradalmat – bár abban sem, hogy ausztromarxista szárnya Bécsben ne szegüljön szembe (egyedüliként forradalmi módszerekkel) a fasiszta ellenforradalommal.

Akárhogy is, a szociáldemokrácia megbukott, és utódpártjai (különösen Németországban és Angliában) ma már rendőrállami eszközökkel érvényesítik a tőkés munkakényszert, amely eszközök része a segélyezés fölszámolása, a létminimum alatti éhbérrel jutalmazott közmunkaprogram és a többi ismert technika. Eszményképük, Clinton a „szocdem” dumáival kíméletlenebbül hajtotta végre a neokonzervatív/​neoliberális, halk „leépítési” ellenforradalmat, mint Reagan vagy Mrs. Thatcher. Amint Loren Goldner kutatásaiból tudjuk, 1973 óta az amerikai munkásosztály életszínvonala 20%-kal csökkent, a munkahét 10-20%-kal hosszabbodott. 1989 és 1993 között az átlagos családi jövedelem évi 2,737 dollárral visszaesett.7 Amikor Clinton átvette hivatalát, 14,1 millió ember részesült segélyben, elnöksége vége felé már csak 7,3 millióan.8 A termelékenység növekedése nem műszaki fordulatnak köszönhető, hanem a hosszabbodó munkanapnak, a rövidebb szabadságnak és az egyre súlyosabb munkaföladatoknak.9 Mindeközben 2 millió amerikai ül a dutyiban.10 Angliában (és másutt is) a minimálbér közvetett bérplafonként működik.

Ugyanakkor a volt szociáldemokrata pártok „a társadalmi tervezés” („social engineering”) fegyverét a kizsákmányoltak, elsősorban a lázongó, integrálhatatlan, szubverzív kisebbségek, a proletárnegyedek fiatalsága ellen fordítják: bármiféle segítséget, állami támogatást csupán annak fejében hajlandók nyújtani, hogy a segélyre szoruló kérelmezők moralizáló agymosásnak vetik alá magukat („családnevelési tanácsadás” a leányanyáknak, továbbá főzőtanfolyamok, kábítószer-ellenes indoktrináció és egyéb megalázó, örömgyilkos stratégiák) vagy gyalázatosan fizetett, egészségre veszélyes rabszolgamunkát vállalnak (ahol a reálbér gyakran alacsonyabb, mint a munkanélküli segély) többnyire olyan vállalatoknál, ahol tilos a szervezkedés és gyakori a hét napos munkahét – túlórapénz nélkül.

„A harmadik út” és „az új közép” egykori szociáldemokrata pártjai szítják a bevándorló- és menekültellenes sovinizmust, rasszizmust és idegengyűlöletet (különösen „Tory” Blair Angliájában), leépítik – teljes összhangban jobboldali kollégáikkal – a jogállami garanciákat (habeas corpus már csak volt) és a liberális polgárság büszkeségeit (a magánélet és a magánügyek sérthetetlenségét, a toleranciát, a pluralizmust, a kegyetlenségtől való idegenkedést), nem beszélve a liberális polgárság hajdanvolt erényeiről: az iróniáról és öngúnyról.

A dologház logikája uralkodik. Blair – aki megtartotta Mrs. Thatcher összes szakszervezet- és munkásellenes, antiszociális törvényét, rendeletét, intézkedését – mintaországában a „teljes foglalkoztatás” követelése azt jelenti, hogy többé nem hajlandók a polgárság adóiból, újraelosztott többletjövedelméből finanszírozni a magukról gondoskodni képtelen alattvalók túlélését, biztosítani az eltartottak szabadságát és méltóságát, és nem tűrik a munkanélküliek lázongását: mindenkit belesuvasztanak a legalacsonyrendűbb szolgamunka kalodájába, a segélyezés föltétele pedig az állandó ellenőrzés és a szüntelen zaklatás. Azokat pedig, akiket evvel az alaktalan és céltalan lázadás (bűnözés, drog, huliganizmus, értelmetlen rombolás, bandatársadalom és bandaháborúk, neonácizmus és aszkétikus integrizmus/​fundamentalizmus) karjába löknek, várja a fegyház, egyre több, egyre nagyobb, egyre korszerűbb, egyre gyilkosabb fegyház. A szociáldemokrácia margóján eddig megtűrt baloldali radikalizmusnak, kisebbségi jogvédelemnek hagyományosan oda-odalökött alamizsna folyósítását is beszüntetik. A felsőoktatás üzemszerűsítésével a bérmunka-logika ketrecéből eddig úgy-ahogy kitüremkedő szubkultúráknak is alighanem befellegzett. A szakszervezetek bevonása világszerte a minőségjavító és termelékenység-növelő programokba a dolgozók érdekvédelmi egyesüléseit a munkaintenzitás fokozásának (értsd: a kizsákmányolás fokozásának) a cinkosaivá teszi. Az ún. „protestáns” munkaetika ideologikus kiterjesztése a proletariátusra (vö. Orbán: „munka, rend, tanulás”, vö. Pétain marsall: „család, munka, haza”, famille, travail, patrie) a burzsoázia nyilvánvaló primér hasznától és a polgári osztályállam stabilizálásától eltekintve is az elidegenedett munkának az eleven emberi élet fölötti növekvő dominanciáját vonja maga után. Elveszni látszik az ún. „mérsékelt baloldalon” – a volt szociáldemokrata pártokban és a volt „kommunista” pártokban – az elemi belátás, hogy a tőke javára végzett munka intenzitásának és idejének növelése nem hasznos a népnek. Mellesleg az elmebeteg munkakultusz még a burzsoázia meglevő kiváltságait is kiüresíti, márpedig osztálytársadalomban az uralkodó osztály szabadideje a kultúra alapja és legfőbb biztosítéka.

Emberhez méltó élet eddig is csak a kapitalizmus réseiben (az epikureusok kifejezésével élve: intermundiumaiban) volt lehetséges. Ezek a rések azonban egyre szűkülnek. A szociáldemokrata munkásmozgalom ellenhatalmának és ellenkultúrájának fölszámolása, az újraelosztó-tervező szociális („jóléti”) állam megszüntetése pedig végleg betömi őket. Az egész társadalomra kiterjedő polgári humanizmus is eltűnik, helyébe a rettegő, agresszív és regresszív burzsoá osztályönzés lép. A polgárság jelszava többé nem az „érdekegyesítés”, a „jogkiterjesztés” és a „közteherviselés”, mint szabadelvű elődeié volt a XIX. században, de nem is a „háború a nélkülözés ellen” (war on want), mint a XX. század harmadik negyedében, hanem a küzdelem a „segélyfüggőség” (benefit dependency), az „ingyenélés” ellen, tehát nem a szegénység, hanem a szegények ellen. Az új proletariátus hatóságai (rendőri, határrendészeti, katonai, adóhivatali, munkaügyi-népjóléti, járványügyi, mentálhigiéniai, titkosszolgálati) ellenőrzése a honpolgári emancipáció helyett. A javítóintézet-szerű gyermektárolási intézményektől a kereskedelmi televízióig és szórakoztatóiparig, az emberalattian primitív új bulvárlapokban (tabloids) terjesztett kőkorszaki babonától és idegengyűlölettől a manipulált internetportálok százezreiig és a mindenünnen szivárgó silány popzenéig az alantas népbutítás már merénylet a szuverén személyes élet és az életöröm ellen.

A régi szocialista ellenhatalom és ellenkultúra valamennyire megvédte a szervezett munkásságot a már a XVIII. század óta a tömegkultúra-vállalkozók által a plebejusoknak szánt filléres szemétáradattól, és ez volt egyik halhatatlan civilizációtörténeti érdeme. (Saját árulásainak és megalkuvásainak erkölcsi következményeitől persze már nem tudta megvédeni. Egyébként a magaskultúra – bár kissé szervetlen és időleges, mégis valóságos – össztársadalmivá tétele a „létező szocializmus” kevés reális emancipáló teljesítményének egyike volt, a függőleges mobilitás fölgyorsítása és az antifeudális, kasztellenes egyenlősítés mellett.)

A volt szociáldemokrata és a volt „kommunista” pártokkal összefonódott nyugati szakszervezeti mozgalom és a Keleten 1989-ben újjászületett, ám azonnal támadott és szélre szorított, megosztott, szétaprózott szakszervezeti mozgalom gigantikus, szinte megvalósíthatatlan föladatok előtt találja magát – az évszázados dilemmák még mindig eldöntetlenek, és az újak száma is szaporodik. Írni ezekről a dilemmákról azért is nehéz, mert bár Nyugaton föltámadóban van az intellektuális és politikai baloldal, amely immár teljesen független az egykori munkáspártoktól, de az új proletariátus általános mozgalmától (ezt nevezte Marx valaha „szocializmusnak”) nem – Keleten azonban ez a fordulat érthető történeti okokból várat magára; itt a különféle színárnyalatú és múltú, de elsősorban a személyzetileg az 1989 előtti rezsimhez kapcsolódó alakulatokat nevezik „baloldalnak”, amely (akárcsak a volt nyugati szociáldemokrácia) ma a polgári liberalizmus rossz lelkiismeretű variánsa. Keleten a baloldali társadalomelmélet és fogalomkincs feledésbe merült (bár a „kigázolás” első jelei itt-ott tapasztalhatók, beleértve a marxizmus új recepcióját). Kelet-Európában, ahol tízmilliókat oktattak „marxizmus-leninizmusra”, Marx tanairól olyasmiket lehet állítani – általános felhördülés nélkül –, amik az 1860-as években is szégyenletes műveletlenségnek számítottak volna. A félreértés tehát úgyszólván elkerülhetetlen.

Amint a munkásmozgalom egész története (de Nyugat-Európában különösen az utóbbi negyedszázadé) világosan bizonyítja, a kapitalizmussal szembeni politikai alternatíva megléte szükséges, bár nem elégséges föltétele még a látszatra tisztán érdekvédelmi küzdelmeknek is. Merő lélektani képtelenség volna, hogy a munkásosztály pusztán azért folytassa sziszifuszi küzdelmét az őt megnyomorító tőkés gazdaság és az ellene fölszerelt polgári osztályállam keretei között, hogy időleges és ideiglenes előnyöket harcoljon ki (pontosabban: hátrányokat ellensúlyozzon), amelyekért majd újra és újra meg kell vívni anélkül, hogy tartós sikerekre számíthatna. A hetvenes-nyolcvanas években mind Nyugat-Európában, mind Latin-Amerikában, mind Lengyelországban „a rendszer” ellen folytak a sztrájkharcok, amelyeket a (magántőkés és államkapitalista) uralkodó osztály csak úgy tudott leszerelni, hogy kooptálta, „befogta” a poszt-Bad Godesberg-i szociáldemokrata és az „eurokommunista” pártokat, s csak azon az áron engedte őket parlamenti többséghez jutni, hogy – mint már annyiszor – elvégezték a burzsoázia helyett a piszkos munkát. De a korábbiakhoz képest jelentős különbséggel: a régi szociáldemokrácia annak idején magas árat követelt a polgári társadalom stabilitásának megteremtéséért vagy visszaállításáért, mindenekelőtt magas adókat újraelosztási célokra, állások százezreit az állami szektorban, egyenlősítő szociális, egészségügyi és művelődési-oktatási politikát. A burzsoáziának mélyen a pénztárcájába kellett nyúlnia, ha nem akarta, hogy elkergessék, és még a fölbátorodott (és itt-ott a pénzhez jutott szakszervezetek által meg is fizetett) baloldali radikálisok kulturális befolyásának növekedését is el kellett viselnie.

Ma erről szó sincs.

A volt szociáldemokrata/„eurokommunista” pártok, kormányok vezetik – méghozzá militáns hévvel és gátlástalansággal – a végső rohamot az új proletariátus, a faji-etnikai kisebbségek, az alkalmazhatatlanok és a beilleszkedésre képtelenek ellen; a „szociálliberális” álbaloldal állítja föl a posztmodernizált Nagy Testvér digitális rendőrállamát – miközben a szponzorok, program és szavazók nélkül maradt hagyományos jobboldal csöndben fasizálódik.

A szakszervezetek és a parlamenti (reformista, gradualista) szociáldemokrácia összjátékának ez volt a középponti mondanivalója: „háziasítjuk a kapitalizmust”; a szociáldemokraták „parlamenti kreténizmusát” (Marx) a saját stratégiai játszmájába illesztő polgárság evvel párhuzamos szándéka pedig: „háziasítjuk a szocializmust”. Szemben minden ellenkező híreszteléssel, a kapitalizmust nem sikerült háziasítani – a jogállamot és a szociális államot kiiktatva, senki által meg nem választott nemzetközi intézményei és „független jegybankjai” (stb. stb.) révén a globális nagytőke immár közvetlenül kormányon van, s az évszázados emancipációs vívmányokat vagy nyíltan visszaveszik, vagy kiüresítik (mint pl. az egyéni szabadságjogokat és a parlamentarizmust); a szocializmus mint szervezett tömegmozgalom, mint intézményes realitás, mint szimbolikus fenyegetés pedig egyszerűen fölszívódott.

Miközben a tőke globalizálódik, a munka nem globalizálódik, a proletariátus nemzetközi szolidaritása a múlté; az antiglobalizációs-antikapitalista tiltakozó világmozgalom csak azt jelzi, hogy ez kibírhatatlan, de ellenszerét (még) nem találta meg. Ez olyan furcsa világmozgalom (én „forradalmi reformizmusnak” kereszteltem el), amelynek van ugyan minimális programja (a Porto Alegre-i Szociális Világfórum 2001-es anyaga), de – részben a szociáldemokrácia halálára való reakcióképpen – nincs szervezete. Más formában ugyan, de megismétlődik a múlt századforduló szindikalizmus-vitája.11 Ám a tanulságok súlyosabbak.

A XIX. század végi forradalmi szindikalizmus attól tartott, hogy a szociáldemokráciának a hatalom parlamenti úton való megragadására irányuló politikája megszünteti a proletariátust mint önálló politikai szubjektumot, s a szociáldemokrácia (bár még munkáspártként) a polgári rendszer alkatrészévé válik, már csak azért is, mert az imperialista-militarista nemzetállamot gazdaságilag kihasználva (pl. munkahelyteremtéssel a hadiiparban) kénytelen lesz föladni az internacionalizmust.

A szindikalistáknak igazuk volt, ez megtörtént. (Ezt olyan különböző beállítottságú marxisták látták előre, mint Rosa Luxemburg, Szabó Ervin, Georges Sorel, Robert Michels, Werner Sombart.)

Pedig akkor még nem lehetett tudni a tőke közvetlen, nemzetállamok fölötti, államon túli kormányzásának korszakáról („globalizáció”), amelyben a volt szociáldemokrata pártok által irányított kormányzatok és többoldalú hatalmi szervezetek pusztán az elnyomó (csendőri, katonai és indoktrinációs/​ideológiai), tehát vegytisztán negatív állami funkciókat töltik be.

A szindikalista hipotézis szerint a pártszervezet kiiktatásával, pusztán „gazdasági” harcokkal, a saját bürokratikus oligarchia kialakításának elkerülésével vagy megelőzésével, általános sztrájkkal kell majd „megdönteni” a kapitalizmust – anélkül, hogy az elkülönült állami hierarchia újjáéledne, ezúttal „forradalmi” álruhában. A „mozgalom” maga a munkásosztály, amelynek nincs és nem is lehet elidegenült „vezetése”. A „szocializmus” nem lehet a valóságos proletariátustól megkülönböztethető mozgalom, kormányrendszer, párt vagy világnézet. A politikailag aktív, kezdeményező csoportok nem lehetnek a munkástömegek „vezetői”, elöljárói, fölöttesei.

Mint köztudomású, sem a forradalmi szindikalizmus, sem a munkástanács-mozgalom nem vitte sokra, legalábbis külsődleges értelemben – bár ezek az eszmék, gondolatok, követelések mindig és mindenütt szóhoz jutottak, ahol és amikor a dolgozó tömegek (egy-egy pillanatra) szabadon kifejezhették akaratukat.

A szociáldemokráciának és az ún. „kommunistáknak” mindaddig tűrhető érveik lehettek a szakszervezetek és a „gazdasági” harc önállósága ellen (ne feledjük, hogy a szakszervezeti tagság és a szociáldemokrata párttagság valaha a szó szoros értelmében azonos volt), amíg a liberális kapitalizmus keretein belül egzisztenciális előnyöket csikartak ki a dolgozóknak. Ezek az érvek ma jórészt érvénytelenek – hiszen a szociáldemokrácia már csak névleg létezik, s újabban a retorikája is alig különbözteti meg a neoliberális/​neokonzervatív jobboldaltól, bár a hagyomány néhány szimbolikus elemét megtartotta –, úgyhogy a szakszervezetek egyedül maradtak a páston, mint a régi „osztály-együttműködés” és „reform” partner és szövetséges nélkül maradt elemei.

A szakszervezetek maguk is a legjobb úton haladnak afelé, hogy a tőkés vállalati adminisztráció egyik ügyosztályává váljanak, és/​vagy afelé, hogy pótolják a „jóléti”, polgári-újraelosztó nemzetállam megszűnőfélben lévő funkcióit, s evvel – korlátozva a munka (labour) globális mozgásszabadságát – akaratlanul is kiszolgálják a tőkés globalizációt. A régi „gazdasági nacionalizmus” a tőke érdekei mellett valamelyest a munka érdekeit is képviselte a maga protekcionizmusával, ma azonban már csak arra jó, hogy alacsonyan tartsa a szegény országok „szubproletariátusának” (underclass) a munkabérét és akadályozza a nemzetközi „szubproletariátus” spontán vándorlását a magasabb bérek, a nagyobb létbiztonság és a nagyobb szabadság irányában, evvel pedig – sajnos – előmozdítsa az egyre intenzívebb egyetemes fasizálódást.

Nem lenne szabad, hogy a szakszervezetek kiszolgálják ezt a vészterhes tendenciát. (A probléma nem új, vö. Rosa Luxemburg: A tőkefelhalmozás [1913].12) Nekik még mindig módjukban áll, hogy megtestesítsék a munka–tőke ellentét előbbi oldalát, hogy ne adják föl – elnézést a kifejezésért – az osztályharcot.

A jelenlegi körülmények között a szakszervezetek világszerte defenzívában vannak, ha olykor ki is tombolják elfojtott forradalmi energiáikat (ld. a seattle-i, prágai, genovai tüntetéseket).13 Dilemmájuk ugyanis a következő: mivel eddigi (olyan, amilyen) politikai képviseletük többé nem létezik, törekedjenek-e önálló szocialista politika kialakítására (természetesen az egyre jelentéktelenebb polgári parlamenteken kívül), esetleg együttműködve a parlamenten kívüli radikális baloldali áramlatokkal. Ha ilyesmire határozzák el magukat, számíthatnak a gazdasági bázisuk, függetlenített tisztségviselőik, sajtójuk elleni támadásokra, a „sárga” (a vállalat érdekeit képviselő) szakszervezetek álságos konkurenciájára, rendszeres és módszeres sztrájktörésre, a médiák ellenséges propagandakampányaira, a befektetők menekülésére. Ráadásul a kereskedelmi televízió és az üzleti tömegsajtó, a zenés szennyrádió és az internetes álhírkáosz korában egyre illuzórikusabbnak tetszik az, amit valaha „osztálytudatnak” neveztek.

Mi volna az „osztálytudat” jelentősége?

Az uralkodó polgári ideológia hatása alatt az emberek hajlamosak arra, hogy saját bajaikat ügyetlenségnek, balszerencsének, az alkalmazkodási készség, a szaktudás, a tehetség, az állóképesség, a szorgalom, a „kapcsolati tőke” és a „kulturális tagság” hiányosságainak, netán egyenesen génhibának tulajdonítsák, ne pedig – ami a lényeg – az adott társadalmi rend mélyszerkezeti tulajdonságának. Holott csak világtól elzárt elmebeteg állíthatja, hogy az előnyöket érdem és kivételes adottság szerint osztják. Ám az emberi szerencsétlenség és szenvedés megint, mint a fölvilágosodás előtt, a predesztináció (eleve elrendelés) kifürkészhetetlen titkának tetszik. Azonban annak fölismerése, hogy szerencsétlenségünk és szolgaságunk többnyire független személyes vonásainktól, mégpedig nem valamely embercsoport előre megfontolt, szubjektív rosszindulatának következtében (a kizsákmányolás nem összeesküvés), hanem a tulajdonnal szemben és a társadalmi munkamegosztásban véletlenszerűen elfoglalt pozíciónk folyományaképpen, és ebben a balsorsban az emberek túlnyomó többségével osztozunk – egyrészt gyógyír az irracionális szégyenre és bűntudatra, amely a szegénységgel és az alárendeltséggel jár, másrészt érvényes tudást is nyújt a társadalomról, és erkölcsi ösztönzést jelent a fölszabadító kollektív cselekvésre.

Ezért az „osztálytudat” már önmagában is jó: a munkásmozgalom történetében számtalanszor tanúskodtak arról, hogy az iménti belátás heves boldogságérzést okoz – a Franz Kafka műveiből ismert hamis vád alóli fölmentés eksztázisát –, ez azonban csak látszólag hasonlít a vallási megtérésre, amikor Valaki Másnak ajánljuk föl és adjuk át életünket. „Az ügy” és „a párt” iránti – a munkásmozgalomban korántsem példátlan – vak, kvázi-vallásos lelkesedés és önföláldozó önátadás, minden szépsége ellenére, csak „a proletár osztálytudat” dekadenciája: érthető önvédelem az altruista kollektív cselekvés veresége (vagy ellentétébe fordulása) láttán. A racionális „osztálytudat” önmagában is elegendő alap az áldozatkészségre, a gyakran szükséges aszkézisre és önfegyelemre, amelyek – ahogy Rosa Luxemburg és Szabó Ervin áldozatos élete is bizonyítja – nem állnak ellentétben a kritikai érzékkel és a szellemi önállósággal.

A szakszervezeteknek az a képessége, hogy kollektív akcióval megjavítsák a dolgozók életkörülményeit, már önmagában is lélektani és erkölcsi javulást okoz, túl azon a pár forinton, amit kiküzdenek; ugyanis éppen a javulás mutatja meg, hogy a korábbi, épp fölszámolt hátrány társadalmi eredetű, s evvel csökkenti a szerencsétlenségből eredő önkéntelen bűntudat és szégyenkezés erkölcsi súlyát. Mindig megvisel, ha azt hallom valakitől, ami sajnos sűrűn előfordul, hogy „én, kérem, kisember vagyok” (nem beszélve a „Mari néniről” és „Józsi bácsiról” szóló undorító burzsoá fecsegésről, amelyből süt a nép megvetése); a szomorú belenyugvás az elfogadhatatlanba, ami látszólag megváltoztathatatlan, részvétet és haragot vált ki az emberből, s ezek az affektusok nem mindig jó tanácsadók. Az „osztálytudat” elemi tényeire sajátos módon csak az altruista kollektív cselekvés szolgáltat bizonyítékot; ha csak egy kicsit is megingatjuk a társadalmi rendet, látszik, hogy valami inog: kiderül, hogy a társadalmi rendszer nem elvontság, hanem valóságos oksági összefüggések bonyolult láncolata, amelyek eredője a kizsákmányolás, a munkamegosztás, az elnyomás, az egyenlőtlenség, a hierarchia, a mindent átható láthatatlan kényszer. Az egyéni szerencsétlenség röstellni való leprából közüggyé válik, amelyet társainkkal együtt lehet és kell orvosolnunk.

A liberális kapitalizmus, a polgári demokrácia szűnni nem akaró válsága14 a védelmére hivatott szokásos intézmények hanyatlásával párosul. Ez több kérdést is körvonalaz. A szakszervezeteknek el kell majd dönteniük, hogy megvédik-e az alkotmányos-szabadelvű jogállamot, amely eddigi – pusztán szűk értelemben vett érdekvédelmi – tevékenységüket lehetővé tette, avagy elfordulnak tőle, és megpróbálják létrehozni az új proletariátus autonómiáját – azaz a nemzetközi munkásszolidaritás rögös, kockázatos útjára lépnek-e, harcba szállnak-e a közvetlen tőkés világkormányzás laza globális hálózatával.15 Arról is határozniuk kell, hogy harcba szállnak-e az államoktól elszakadt, a vállalati igazgatás által irányított kollaboráns szakszervezetekkel és az üzleties érdekképviselettel (business unionism). (Ezt illetően kénytelenek lesznek tudomásul venni, hogy a béralku, a döntőbíráskodás, a szociális partnerség – különösen Kelet-Európában – gyöngíti az ellenállást, csökkenti a szakszervezet ún. „károkozó képességét”, elősegíti a kiszámíthatatlan következményekkel járó szabotázs, vadsztrájk, rombolás terjedését.16) Továbbá arról is döntést kell hozniuk, hogy befogadják-e a szociáldemokrácia és az „eurokommunizmus” végromlása elől menekülő baloldali csoportokat, illetve hogy hajlandók és képesek-e szövetséget kötni az antiglobalista-antikapitalista áramlatokkal, a feminista nőmozgalmakkal, a zöld pártok züllöttségétől elszakadó környezetvédőkkel, a kisebbségvédelem, emberijog-védelem, fogyasztóvédelem, antirasszizmus/​antifasizmus képviselőivel, vagy különbékére törekszenek a tőkével.17 Kérdés az is, mi a teendője a szakszervezeteknek a technikai és munkaszervezési változások és reformok veszedelmeivel.18

Ám a legnehezebb dilemma politikai természetű. A szakszervezetek – másfél évszázad óta először – politikai képviselet és támogatás nélkül maradtak (nem beszélve a közkeletű médiaideológiáról, amely az osztályok és az osztályharc puszta létezését is tagadja, és csak „csoportkultúrákról”, „értékvilágokról” stb. értekezik); jövőjük két irányba fordulhat. A leendő szakszervezeti mozgalom vagy a tőke munkaszervezési és bérfejlesztési igazgatósága lesz, az osztálybéke, a kooperáció, a stabilitás, a belenyugvás és a reményvesztés „jó rendőre” (ahol a „rossz rendőr” az állam hivatali és erőszak-apparátusa), vagy az antikapitalista politika új bázisa – immár véglegesen és illúziótlanul a parlamenten kívül.

Kelet-Európában az ellenállásnak néhol van élő hagyománya (mint Lengyelországban, Romániában, Szerbiában, Bulgáriában, Albániában, Görögországban), másutt (mint Magyarországon) nincs, ami erősen befolyásolja, mit gondolhatunk értelmesen a népi politikáról, hagyományosabban kifejezve: a proletariátus osztálypolitikájáról. A népszerűségi listákkal, médiabotrányokkal és klientélizmussal foglalkozó „hivatalos” polgári politikától nincs mit várni, bár a diktatúra veszedelmével szemben – némi osztály-együttműködéssel, de megint csak illúziók nélkül – alkalmasint meg kell védeni a polgári demokrácia szánalmas maradványait. Az általános demokratikus önvédelem, a defenzív népfrontpolitika persze nem helyettesíti a Kelet-Európában csak nyomokban létező baloldalt. A baloldal a következő periódusban vagy a szakszervezetekben lesz, vagy sehol sem lesz.

Magyarországon a valódi szakszervezetek egységének a megteremtése, a túlságos ágazati szétaprózottság fölszámolása, az autonóm munkáspolitika önérzetes vállalása a legfőbb remény az egész társadalom számára, amely attól szenved, hogy a kizsákmányolás és az emberi erőtlenség új világában még az alternatíva látszata is minden jel szerint megszűnőfélben van.

Nem titok, hogy a 125 esztendős Vasas Szakszervezethez sokak – nemcsak vasasok, nemcsak munkások – nagy várakozásai fűződnek. A Vasas Szakszervezet hagyományai megszégyenítően, zavarba ejtően nagyszerűek, és helyénvaló most fölidézni, hogy ez a hagyomány a kompromisszum nélküli osztályharc és a munkásautonómia hagyománya. Mindaz, amit itt leírtam, nem divatos – a munkásosztály nincs divatban –, sőt: sok tekintetben bántóan régimódi. Annyira régimódi, mint maga az igazságtalanság.

A magyarországi szakszervezeti mozgalom föladatai nehezebbek és fontosabbak, mint bármikor. A másfél száz éves dilemma – szocializmus vagy barbárság – a megoldásához közeledik.

A középosztály lázadása

(2002. május 3.)

Az antidemokratikus-antiliberális-antiszociális jobboldal mocskos, hazug és fenyegető „választási kampányáról” már sok értelmes és értelmetlen mondatot leírtak, bár a rettegésbe és fölháborodásba, csodálkozásba és megdöbbenésbe belefáradt sajtó máris amnéziás kezd lenni, és egyre inkább kezdi hibáztatni az áldozatot, aki – az ismert mondás szerint – „meghökkentő brutalitással védekezett”. Ezt nevezik nálunk elfogulatlan hírlapírásnak. De hát ez nem új, és nem is túl érdekes.

Ugyanis az, ami itt az elmúlt hónapban történt, sokkal több és sokkal jelentősebb, mint holmi országgyűlési képviselő-választás. Sokkal több, mint múló izgalmi állapot. Fontossága nem merül ki abban, hogy megmutatta: milyen hatalmas erő a magyarországi jobboldal. Még csak abban sem, hogy bebizonyosodott: milyen kevesen osztják az alkotmányos alapelveket. Bizonyos tekintetben érthető – bár más tekintetben elképesztő –, hogy a jobboldal nem képes és nem hajlandó elismerni a vereségét: hiszen az övé a világnézeti hegemónia (védekező pozícióba szorított balközép vetélytársa rémülten azonosult a jobboldal terveivel és jelszavaival, és így nyert), övé a dinamika, övé az erősebb kollektív élmény és az övé a („megtorpant”) jövő. A jobboldali sajtó 3002-ben is arról fog írni, hogy 2002-ben a balközép választási csalással került hatalomra; ez épp olyan kulcsmítosz lesz, mint az, hogy Károlyi és Jászi felelős Trianonért. Érvek ezt nem befolyásolhatják. A jobboldal közönsége nem kormánya teljesítményétől teszi függővé választását: mindenki tudja, hogy az Orbán-Stumpf-Kövér-Dávid-Torgyán-kormány az ismert simliken kívül alig csinált valamit, s a kevés, amit mégis csinált: borzalmas.

Running on one’s record – azaz a teljesítményre hivatkozni: ezt kevesen teszik manapság, s amikor Orbán Viktor avval hencegett, hogy ő mennyi utat épített (külhoni olvasóink kedvéért: egy öt kilométeres út egyik sávját), senki nem kacagott. Az akarat diadala. A valóság veresége.

Nem, a lényeg (azt hiszem) a következő.

A kelet-európai új demokráciák politikai alapmítosza művelődésszociológiai és kultúraföldrajzi természetű volt. Sokan úgy gondolták – és 2002 áprilisa óta többé nem gondolhatják szerintem, ha szembenéznek a realitásokkal –, hogy az alkotmányos-szabadelvű jogállam és a tőkés magántulajdonon alapuló, szabadversenyes piacgazdaság korszerű kombinációja akkor lesz tartós, akkor alakíthatja ki és őrizheti meg a maga nemesen individualista, jogtudatos, önérzetes, pluralista és toleráns civilizációját, ha (1) a kelet-európai társadalmak közel kerülnek a Nyugathoz, „a fejlett Nyugat” politikai-gazdasági-katonai szövetségi rendszereihez, és ha (2) nagy létszámú polgári középosztály jön létre.

Mindkét föltétel teljesült, ám a megjósolt következménynek se híre, se hamva.

Magyarország ma a NATO, GATT, OECD, IMF/WB, WTO, az EBESZ és az Európa Tanács lojális, hű, engedelmes tagja, az EU tagjelöltje, állampolgárai rengeteget utaznak külföldre, a nyugati technika, áruválaszték, szórakoztató tömegkultúra és divat buzgó fogyasztói, százezerszámra vesznek részt különféle nemzetközi kooperációkban, a nyugati fölsőoktatásban, továbbképzésben és ezek honosított változataiban, a nyugati gazdasági, politikai, ideológiai, kulturális és tömegkommunikációs hatás masszív, a polgári középosztály életformája (különösen, de nem kizárólag a fiatalabbaké) osztrák, délnémet, északolasz rokonáéhoz hasonlít.

Az öntudatos (értsd: osztálytudatos) polgári középosztály minden kétséget kizáróan megszületett, és születését mind a jobb-, mind a (polgári) baloldalon hozsánna fogadta. A (polgári) baloldal csak afelől panaszkodik, hogy a (polgári) jobboldal úgymond kisajátította a polgári jelképkincset és jelszótárat, ami igaz, csak szemrehányásnak abszurd: elvégre a (polgári) baloldal sürgette évekig a konzervatív jobboldalt, hogy hagyjon föl a feudális-dzsentroid retorikával, legyen az új kapitalizmus híve. Ez megtörtént. Ez – többek között – Orbán Viktor műve, aki (szűk technikai értelemben) rossz miniszterelnök volt, de valószínűleg mégis históriai alak. Megteremtette a modern magyarországi jobboldalt, persze ez a modern jobboldal nem olyan (külföldön sem olyan), ahogy ezt nálunk humanista széplelkek tárgyi ismeret nélkül elképzelték maguknak.

Az új, fiatal, modern, mozgékony és „nyitott” polgári középosztály megszületett: mindenki megszemlélhette a TF-en, a Millenáris Parkban, a Kossuth téren rendezett tömeggyűléseken (máselvű kisebbségét pedig a Hit Gyülekezete revival meetingjein a Hit Parkban). Szemben minden ellenkező híreszteléssel, a polgárság mindig ilyen volt. A polgári baloldal elképedt rajta, hogy az orbánista jobboldal rajongói milyen jó arcúak, jól öltözöttek, fiatalok és menő fejek. Pedig nincs ebben semmi új: az 1920-as évek zsidóverő egyesületei az egyetemen alakultak és működtek, nem az üzemekben; 1945 után a DISZ és az ávó „fegyveres hittérítői” (Robespierre) jórészt a polgári középosztályból kerültek ki. Kár meglepődni.

A polgári baloldal azt képzeli, hogy a polgár szivarillatú, Eden-kalapos, Topolino kiskocsit vezető, Thomas Mannt és Roger Martin du Gard-t olvasó, Schubertet és Bartókot zongorázó, kasszírnőnek udvarló, olykor bridzselő zsidó gyerekorvos (hommage à R. I., nichts für ungut), talán szabadkőműves és szabadgondolkodó – ámde kedves polgártársak, ez álom, és nem polgári, hanem értelmiségi álom, a kettő nem ugyanaz, sose volt, sose lesz. Azt csak elismerik, hogy Kornfeld Zsigmond, Chorin Ferenc, Weiss Manfréd polgár volt? Márpedig ők Horthyt és Bethlent támogatták (ésszerűen), nem Jászit – még csak nem is Vázsonyit vagy Rassayt. Szemben a hírmagyarázatok többségével, a Millenáris Parkban jelszavakat skandáló, csápoló, sikongó, ujjongó és zokogó fiatal burzsoázia egyáltalán nem viselkedett irracionálisan.

Az Orbán-kormány az ő érdekeit képviselte. A lakáshitellel, az adókedvezményekkel, a diákhitellel, a tandíjmentességgel, a különféle, mind-mind a középosztály érdekeit szolgáló támogatásokkal. A megalázottak és megszomorítottak, a kitaszítottak és kirekesztettek, a bevándorlók és menekültek, a szenvedélybetegek, a szexuális kisebbségek, a nők brutális elnyomásával, a munkanélküliek és hajléktalanok kriminalizálásával, a szakszervezetek eltiprásával, bizonyos csoportok számára a piaci verseny fölpuhításával, a biztonságba ringató nacionalista giccsel. A kispolgárok szeretik, ha valaki szónoklataiban a nagytőkét támadja, a nagytőke meg nem bánja, ha a szónoklat eltakarja a gyakorlatot, amely persze a nagytőkének kedvez.

A jobboldal talán elvesztette a választási ütközetet, de megnyerte az ideológiai háborút, amikor rákényszerítette a pánikba esett szocialista pártot arra, hogy megígérje: érintetlenül hagyja az antiszociális (igazságosság- és egyenlőség-ellenes) intézkedéseket, az alanyi jogon (tehát nem rászorultsági alapon) járó kedvezményeket és segélyeket (amelyeket a gazdagok megkapnak, de a nem adóköteles legszegényebbek viszont nem). A jobboldal az újraelosztás híve: csakhogy az értéktöbblet elsajátítása után megmaradt munkabér egy részét osztja vissza a burzsoáziának, és ez így is fog maradni.

Mint mindig, a „tiszta” piaci modellt nem a kiskapukat, kedvezményeket, mentességeket, verseny nélküli állami megrendeléseket, protekciót és patronázst kedvelő burzsoázia szereti és javasolja, hanem a szabadságpárti, politizáló, doktrinér értelmiség. A jobboldali kormányzat viszont a „valóságosan létező” kis- és középpolgárságról gondoskodik atyailag a gazdaság és a társadalom neki meghagyott, nemzetállami, hazai szektorában, ahol a globalizáció nem érvényesül a számum erejével, de persze a transznacionális vállalatok helyi menedzsmentjének is nyújt egy-egy szárnyat, combot.

De miért hat a fiatal burzsoáziára az etnicizmus, a rasszizmus, a sovinizmus, az antiszemitizmus – itt megint fülsiketítő zsidózás volt egy hónapig –, a xenofóbia? Hát először is azért, mert a kelet-európai félperiférián a burzsoázia csak innen nézve burzsoázia, a nyugati centrumból nézve szolgaszemélyzet, és ezt ma már a koplaló nyugdíjasokon és a borsodi cigányfalvak világtól elvágott lakóin kívül úgyszólván mindenki közvetlenül tapasztalja, és senki se szereti, pláne a fiatal polgár, aki maga szeretne főnök és hajcsár lenni. Másodszor: az osztálykülönbségek ideológiai áthangolása miatt.

Ezeket az osztálykülönbségeket átfogalmazták kulturális-regionális, életformabeli, etnikai és „érték”-különbségekké. (Természetesen nem csak nálunk, sőt.) Valaha a polgárság az egyetemes szabadság, az emberi jogok, a forradalom, a köztársaság és egyéb hasonló smoncák nevében lépett föl, ma viszont a polgári értékek MENTÉN (ez az undorító szófordulat is csak nyamvadt germanizmus, természetesen: entlang; németül is a rossz stílus biztos jele…) artikulálja, hm, értékeit. Polgári jövő: mi a jövője azoknak, akik nem polgárok? Nyilván: szívni. Valaha a populus Werbőczyanus, az una eademque nobilitas vélte úgy, hogy ő minden, ahogy valamely arisztokrata mondta gr. Károlyi önéletrajzában: il n’y a que nous (s egy főúri kisgyerek kérdezte a dadától: sterben Herrschaften auch?, uo.); ma a polgárság Magyarországon – s ez azért egyedülálló – úgy véli, hogy a pusztán csak a munkaereje eladásából élő személy, aki még egy nyomorult jelzálogkölcsönt se bír fölvenni, az állatja, az másik fajhoz (species) tartozik, habár netán főemlős. Magyar=polgár. Jól kinézünk. S baloldali-polgári publicisták szepegnek és rebegnek, hogy őket, édesz isztenkém, nem veszik be ebbe a burzsoá mennyországba, ahol egyébként az effajta elzsidósodott szociálliberálisoknak semmi keresnivalójuk sincsen, hiszen ki akarnak látni a monász ablakán, pedig – tudjuk – nincs neki ablaka, de ha volna, látszanának rajta keresztül a cigányok, a prolik, a kurdok, a palesztinok, a pusztuló brazíliai dzsungel, az óceánok emelkedő vízszintje, a kihaló állatfajták, a plázapatkányok (mall rats), a lángoló gettók és a no future proletárifjúság, amelytől még a hard rock és punk szubkultúráját is elcsórják. Látszanának a buszmegállóban söröző, borostás öreg parasztok.

Az új polgári etnicizmus-sovinizmus csodás példája a státustörvény,1 amellyel a ifiburzsoá aszongya erdélyi véreinknek: „kapol magyar igazolványt, üveggyöngyöt, Tibi csokoládét, kókuszreszeléket, meggymárkát és traubiszódát, csak ide ne gyere, bazmeg”. Közben meg kirúgják a táncház oldalát, ahol a népi értelmiség vendéglátós maradéka húzza a talpalávalót. DJ és lófő: Philip.

Az olájokat meg eszi közbe az irigység. Tátracsúcs! Borzaska! Rigójancsi! Minyon!

Óriási teljesítmény: xenofóbnak lenni az erdélyi-felvidéki magyarral szemben, s Trianon ellen lángolni szimbolikusan – egyszerre!

Ugyanakkor a Millenáris Park polgári ifjúsága még valamit kapott Orbán Viktortól, amit a hagyományos jobboldaltól nem kaphatott meg. Ezek a pólós-farmeros, mobiltelefonos, e-mailező, angolul gügyögő, sportos, egészséges, laza szexuális erkölcsű, a puha drogoktól nem éppen idegen, farzsebükben jogsit és útlevelet hordó gyerekek a zord nackó bácsik szemében gyanúsak voltak: nem a vártúrák, a Tájak-Korok-Múzeumok, a Szép Magyar Beszéd és a Röpülj, Páva! ivadékai. Orbán Viktor – aki maga is hozzájuk tartozik – fölfödözte bennük a represszív potenciált: a kirekesztő, büntető, antiegalitárius, fölhalmozó, hedonista, életterv-mániákus, pénzimádó, sikerimádó, hatalomimádó jobboldal mindenütt hatvannyolcas jelmezt visel irodán kívül; a polgári baloldal legföljebb hozzáteszi ehhöz, hogy néha gondoljunk a pingvinekre is, meg hogy mindenkit érhet baleset.

Az új burzsoáziát megnevetteti a társadalmi felelősségtudat: bár saját jövőjét gondosan tervezi (márkás diploma, kocogás, tenisz, biztosítás, ingatlan, egészséges, termékeny feleség, célirányos művelődés, utazgatás, opera), a társadalmi konfliktusok ellen lakóparkkal, rottweilerrel, Btk-szigorítással, őrző-védőkkel, rasszizmussal védekezik, ugyanakkor közösségi élményre, összetartozásra, elitszolidaritásra, bizalmas zsargonra is szüksége van, ezért az új jobboldal külsőségeiben a szekta és a sportpálya (a szurkoló „ultrák”) elemei is szerepet játszanak.

S mivel a repressziós érem másik oldala mindig a mazochizmus: itt bejön a vezérkultusz, a hatalom passzív, megalázkodó-fölkínálkozó erotizálása, amely a diktatórikus tömegmozgalmak és a rockfesztiválok közös sajátossága, s ráadásul némi érzelmi kárpótlást nyújt a rideg osztálypolitika kietlen önzésével szemben. A magyarországi új jobboldal politikai-lélektani karakterében ugyanakkor igen sok a kifejezetten liberális elem, s ez egyértelműen a Fidesz – MPP hozadéka és vívmánya. Liberális elem a „szelekciós” mitológia: a siker a rátermettség, az érdem, az erény jutalma, sőt, következménye. Ehhöz kapcsolódik az „önerőre támaszkodás”, az „önállóság” kultusza: nem az állam kegyéből, hanem saját eszünk, ügyességünk, kemény munkánk a forrása jólétünknek és fölsőbbrendűségünknek; nem segélyből – alamizsna, kegyelemkenyér – élünk, mint az alacsony intelligenciahányadosú cigány-proli-hülye-kurva.

Megjegyzem, mindez illúzió. Még ha mellőzzük is azt a tövises kérdést, hogy ugyan ki állítja elő azt az értéket, amelyet a társadalom egyenlőtlenül elsajátít, és mellőzzük még azt is, hogy a burzsoá államnak a középosztály számára kedvező újraelosztási politikája (amihez kérdés, hozzá mer-e nyúlni a nagyobb méltányosság érdekében egy másfajta kormány, legalább egy kicsit – hiszen a Fidesz ígéretein kívül ezt is ígéri) eléggé kipárnázza az új polgárság karrierjét, még akkor is: ez a bizonyos rátermettség, ügyesség és „kemény munka” semmi más, mint alkalmazkodás.

A beilleszkedő társadalmi konformizmusnak – és ez a polgári siker nagy titka – valaminő fényt, ragyogást, illatot, szépséget kell adni, hogy elviselhető legyen, ezért a politikát passzív-befogadói kulturális élménnyé kell alakítani, mint a stadionban (rockkoncert és focimeccs), sportcsarnokban, megakiállításokon (ahova azok is elmennek százezrével Van Goghot nézni, akik még sohase jártak saját városuk múzeumában), a plázavallások tömegszertartásain, ahol szembenállnak a Blur és az Oasis, Manet és Monet, FTC és MTK, nackóság és antifa, balburzsuj és jobbpolgár, a Fazekas és a Radnóti, az Eötvös és a Pázmány, Pécs és Kaposvár, tralala és trilili.

A kulturális élményhöz jó előadók kellenek, Orbán nyilván az – bár rám egyáltalán nem hat, igaz, személyesen ismerem, ami mindig megtöri a varázst –, de ez sem elég.

Hiszen az egyre gyöngülő nemzetállam élén peckeskedő, ám a külvilágtól függő kormányzat még ha akarna, se tudna gondoskodni az egész, meglehetősen bizonytalan helyzetű középosztályról. Világmagyarázatra van szükség, amelyben a tökéletes boldogság és többszörös orgazmus hiányára magyarázat kínálkozik. Ki a hibás a polgárság magányáért, gondjaiért, bizonytalanságaiért, félelmeiért, politikai pszeudoközösségének sivárságáért? Ha már nem elég, ha harmincszor megnézzük azt a lenyűgöző Pokorni-videót?2 Hát nyilván azok, akik nem mi vagyunk: a komancsok, a zsidók, a nemzetközi nagytőke, az ukrán-izraeli maffia, New York City, a trianonos franciák, a cigány-proli-hülye-kurva, a bűnözőket-drogosokat-pártoló-buzi-liberális, a nemzetietlen-meztelenkedő-kozmopolita-plázamédia, a vallásellenes-hagyománymocskoló-segélyosztó-adóemelő-internacionalista-kutya-baloldal stb. stb. stb.

Nota bene, az is liberális lesüllyedt kultúrjav, amikor fölhördülnek: „kinek mi köze hozzá, hogy élem meg magyarságomat?” – hiszen ez nem politikai gondolatnak, hanem kommunikálhatatlan, intim, belső élménynek számít. Érdekesen keveregnek ebben az elegyben a liberális és a fasisztoid elemek, amelyeket az interneten és SMS-en (is) terjedő kőkorszaki babonák és késő bronzkori rémhírek erősítenek.

Ez az új uralkodó osztály. Semmilyen polgári kormányzat nem szállhat szembe vele, a balközép se. A napokban fölzúdultak az orvosok, mert az új egészségügyi miniszter növelni akarja a körorvosok számát, tehát javulna az egészségellátás, ám esetleg csökkenne az egy főre eső zsozsó, amit a fizetésemelés – fizetésemelés? ne röhögtessük ki magunkat! – paraszolvenciailag nem kompenzálna. Ez a pucér önzés nem most kezdődött, és a Fidesz-MPP kis vereségével nem ér véget. Ez a rendszer sajátossága, amely a humanista és keresztyén hagyományok nélküli Magyarországon – eleven hagyományra gondolok, nem bármire, ami a múltból kiásható – hangosan és gátlástalanul nyilvánul meg. Egy kis képmutatást kérünk – fohászkodik a közönség, és csak remélhetjük, hogy a balközéptől megkapja.

Ki viselkedett úgy, ahogyan a polgári baloldal publicistái és sztárhírmagyarázói, sztárkommentátorai a polgártól elvárnák? Ki volt itt türelmes, higgadt, ésszerű, messzetekintő, nyugodt, hosszútűrő és kegyes?

A magyar proli meg a szakadt értelmiségi a lepattant presszójában és beépített padlásterében.

Miközben a polgár vonított, vonaglott és randalírozott az utcán. Nem is hallott a rendszerváltás rendszeralapító társadalmi mítoszairól, hát nem is szakíthatott velük. Egyetlen valódi nyereségünk: pár mítosszal kevesebb.

Az uralkodó osztály úgy érzi, hogy elnyomják. Az uralkodó osztály föllázadt. Nem elég neki az ország és a hatalom: a dicsőséget is akarja. Mit ér az értéktöbblet, ha nem érvényesül az ízlése? Mit ér a siker, ha másféléknek is sikerük van? A polgári jövő Magyarországán az ilyesfajta rendetlenkedésnek vége lesz… S mivel a rendetlenkedésnek a polgári társadalomban soha nincs vége, a polgárság mindig szomorú és kielégületlen. Neheztel. Szorong. Lázadnia kell. Forradalomra volna szüksége az ellenforradalmához. De forradalom nincs. Mitévő legyen? Mitévők legyünk?

A gyászoló család

(2002. június 22.)

Mindenkit megdöbbentett, sokakat fölháborított, hogy – amint kiderült – a demokratikus köztársaság miniszterelnöke egy darabig a bukott diktatúra kémelhárításának tisztje volt.1 Ez nem meglepő. Az se meglepő, hogy amiatt senki nem döbbent meg és háborodott föl, hogy a demokratikus köztársaság miniszterelnöke a bukott diktatúrában pénzügyminiszter, KB-tag és miniszterelnök-helyettes volt,2 így szokott ez lenni. A titok egyszerű misztériuma erősebb, vonzóbb, mint a bonyolult társadalmi és történelmi kérdések intellektuális rejtélye.

A kémelhárító, a hírszerző, a felderítő egyrészt titokzatos és idegen – legtöbben soha nem akadunk össze ilyen emberrel –, másrészt viszonylag apró embercsoport tagja. Könnyű belőle bűnbakot csinálni, hiszen foglalkozása ritka, egzotikus és furcsa, ráadásul állandó zsáneralakja a tömegkultúrának, különösen a mozinak.

Főnöke a legtöbb embernek volt, minden munkahelyen működött párttitkár, káderes, normál, mindenki ismert mószerolókat: a „nappali fényben” befutott karrier stációi azok számára is ismeretesek, akik lemaradtak vagy kiszálltak. Akikből miniszterhelyettes, alelnök meg vezérigazgató lett, ismerős típusok voltak. Ismerős típus a dzsentroid középosztály módjára világias Medgyessy is, aki ironikus módon a magyarországi közélet küllemre legúribb-legpolgáribb alakja, akiről nem lehet megmintázni a vérnősző bolsevistát, nem is volt az. Ő az az alkat, aki bármilyen rendszerben szolid pályát futott volna be. Így lett a Kádár-érában is, és mint két ss-ipszilonos enyhe osztályidegennek, nyilván különösen igyekeznie és alkalmazkodnia kellett, amíg a kor fölfelé mobilis párthivatalnokaként elért abba a szédítő magasságba, ahol a káder „jól fekszik”.

Hát édes istenem – mondja a közvélemény. – Láttunk ilyet.

Nagy ügy – mondja a közvélemény –, hát nem vallotta be, amit különben is titkolnia kellett. Nyilván remélte, hogy megússza. Itt élt a pasas, ez volt az ábra. Kémelhárító mindenütt van, nem?

A szocialista párt hivatásos nyilatkozói ennél is tovább mennek. Azt mondják, hogy a hetvenes-nyolcvanas évek kémelhárítói és egyéb funkcionáriusai „a nemzeti érdekeket” szolgálták, például akkor, amikor előkészítették hazánk csatlakozását a Nemzetközi Valutaalaphoz (1982). (Egyébként az a nemzetközi egyesület, amelynek magyarországi alelnöke vagyok – az ATTAC –, az IMF föloszlatását követeli.)3 Nem tudom, hogyan képesek az MSZP nyilatkozói megállapítani, hogy megszállt országban, amelynek a vezetői ugyan önállósodtak olykor, ugyan micsoda a nemzeti érdek, amelynek a mibenlétét elvileg csak szabad, nyilvános vitában lehet tisztázni. Teszem azt, úgy lehetne és lehetett volna gondolni – bár tudom, hogy ezt némelyek vitatják –, hogy a nemzeti függetlenség és állami szuverenitás közérdek. Ám egye fene, tegyük föl, hogy ez nem volt akkor képviselhető, ha valaki nem akart úgy járni, mint e sorok írója; akkor viszont – az ég szerelmére – ne beszéljenek nemzeti érdekről. És különösen ne beszéljenek nemzeti érdekről, amely ez esetben szerintük – állítólag – azonos volt a kádári Magyarország érdekeivel, ha ugyanakkor vállalják Nagy Imre és 1956 örökségét, és munkaszüneti nappá kívánják nyilvánítani a szovjet csapatok végleges távozásának évfordulóját.

Nem lehet összeegyeztetni a nemzeti érdek Nagy Imre-i és kádári értelmezését.

Vagy-vagy.

Megjegyzem, magának Kádár Jánosnak is ez volt a véleménye. A magyar szocialisták megpróbálhatják egyszerre elárulni Nagy Imrét és Kádár Jánost, és ez még sikerülhet is. Ám tapsviharra ne számítsanak. Ugyanakkor azt is érteni lehet, hogy miért ennyire elterjedt ez a zűrzavaros nézetegyüttes. Nyomor, egyenlőtlenség, tömeggyilkosság, háború, levert forradalom után sokaknak úgy tetszett, hogy az ezerkilencszázhetvenes években megindult az építkezés, a gyarapodás, közös erőfeszítések eredményeként megjelentek a jóléti állam bizonyos kezdeményei. A sztálinista mozgósítási kényszer enyhülését, a depolitizálást, a „normalizálást” sokan fölszabadulásként élték át, az itt-ott fölbukkanó kevés lázadót hőzöngőnek, játékrontónak, örömgyilkosnak tekintették – és ennek nyomai máig föllelhetők a magyarországi politikai pszichében.

Amikor a rendszerváltás körüli években a radikális fordulatot szorgalmazó erők szónokai parancsuralomról, szolgaságról, véres kezű zsarnokokról, gyarmati sorról mennydörögtek, gúnyolták a lakótelep-Wartburg-hobbitelek szentháromságot – akkor bizony milliókat bántottunk meg, akik úgy érezték, mindez igaztalan és igazságtalan, semmi köze az élményeikhez. Úgy érezték, nem a bukott rendszert szégyenítették meg az ellenzékiek, hanem őket magukat, akik pedig látták az elmúlt rezsim számos hibáját, de az életük végzetszerűen összefonódott vele. Ennek a sértődöttségnek, megbántottságnak, neheztelésnek jelentős szerepe volt az MSZP kétszeri választási sikerében.

Ugyancsak nagy szerepe van ennek a szocialista szavazótábor SZDSZ-szel kapcsolatos ambivalens érzelmeiben, amelyek némelyekben a pszichológiai függőségig fokozódnak. A koalíció ugyanis sokakban a történelmi kiengesztelődés képzetét kelti: „ha az a párt, amelynek alapítói a Kádár-rendszer nyílt ellenfelei voltak, összefog velünk, akkor föloldódhat a vád és a szégyen miatti zavaros szorongás és feszengés” – gondolják sokan, hiszen a szorongás és feszengés akkor is valóságos, ha a vádakat nem tartják igazságosnak.

Az elmúlt rendszerhez való viszony a legutóbbi másfél évtizedben nehezen észrevehető, szubtilis, de mély változáson ment keresztül. Kezdetben azért bírálták, mert nem volt igazi szocializmus. Most meg azért, mert állítólag szocializmus volt – ez a lassan alakuló független baloldal elleni megelőző, preventív ideológiai hadművelet.

A szabadságjogok hiányán túl a posztsztálinista (hruscsovista–kádárista) rendszert a kilencszázhatvanas-hetvenes években azért illették kritikával, mert szocialista színezetű ígéreteiből nem tartott be semmit. A fölgyorsult mobilitás ellenére egyre nőtt az egyenlőtlenség, mit sem változott a bérmunka, az áruviszonyok szorítása, az össztőke uralma, a holtmunka hatalma, a hierarchikus munkafegyelem – a rendszer vidékies, beszűkült, szerény, államosított kapitalizmus volt, de kapitalizmus. Ez viszont ellentétben állt a hegemón állami kultúra világnézetével, emiatt pedig ennek a kultúrának a fő szólama a felemás polgárosodás, polgáriasulás miatti csalódás vagy kiábrándultság volt (ezt nevezte a pártközpont kultúraelhárító osztálya „dezillúziós irodalomnak” a maga hihetetlen bikkfanyelvén): eredetileg ez mozgatta mind a népi, mind az újbalos („hatvannyolcas”) elégedetlenkedőket, akik kételkedtek a tőkés irányú „modernizálás” erényeiben. Kezdetben nemcsak a szabadság, hanem az egyenlőség és testvériség hiányára is panaszok voltak. Senki nem vágyott közülünk a kereskedelmi tömegkultúra és szabadidőipar térhódítására.

A rendszer a hetvenes években kénytelen volt elfojtani saját („genealógiai”, leszármazási értelemben és formailag még mindig „marxista”) ideológiáját a stabilitás és az „egység” fönntartása végett. A rendszer vezetői – szemben a balos bírálat föltevésével – nem tőkés „restaurációra” készültek, hanem csak az államkapitalizmusnak a világtrendekhez való közelítésére. A diktatúrás államkapitalizmus „békésen belenőtt” a szabadversenyes magánkapitalizmusba, a rezsim rengeteg funkcionáriusából lett tőkés – ez az új kelet-európai, így a magyarországi polgárságnak is az egyik legfontosabb, a többitől csak politikailag és kulturálisan különböző csoportja.

Ez az egyik oka annak a számomra váratlan, mi több, meghökkentő fejleménynek, hogy a nómenklatúra-burzsoázia irányítása alatt álló posztszocialista „utódpártok” igen sok helyen simábban illeszkedtek a polgári demokrácia „öntőformáiba”, mint az újbaloldali és/​vagy népi-romantikus, „modernizációkritikus”, a kapitalizmust elvileg elfogadó, de szívük mélyén lenéző hagyománycsoportok, amelyek az „antikommunista” demokratikus pártokat és szervezeteket megalapították a kései nyolcvanas években. Engem roppantul elkeserített, hogy Kwaśniewski demokratikusabb, pluralistább, toleránsabb, alkotmánytisztelőbb és rátermettebb elnöknek bizonyult, mint hősöm, Lech Wałęsa.4

De attól tartok, az okok mélyebbek, mint az államkapitalista irányító apparátus „békés átnövése” a tőkés nagypolgárságba. Az a meghamisított, puszta legitimációs ideológiává kasztrált hivatalos „marxizmus”, amelynek a rituális és üres gyakorlása a nómenklatúra alaki gyakorlatai és kötelmei közé tartozott, mindennek ellenére tartalmazott még annyi emancipatorikus, humanista és racionális elemet, amennyi ezeket az „eliteket” visszatartotta – többségükben legalábbis – a misztagóg, fasisztoid őrjöngésektől, amelyeket a rendszerváltás „transzformációs válsága” okozott; a neoliberális dogmatizmus is kevésbé merev náluk, mint az antietatista, államellenes szabadságteológiájukhoz ragaszkodó, a hatvannyolcasságot a talpáról a fejére állító partnereiknél.

Az utódpártok sima beilleszkedése a liberális kapitalizmusba ugyanakkor mély szociális konzervativizmussal párosul. Az utódpártok teljesen idegenek a nyugati – és kiscsoportos formában hazai – baloldal kulturális és világnézeti sajátosságaitól, amelyeket a polgárjogi mozgalom, a militáns antirasszizmus, a radikális feminizmus, a Gay Liberation („meleg felszabadulás”), az ökoszocializmus, az antiglobalista internacionalizmus, az elnyomó egészségügy, büntetőjog és rendvédelem elleni lázadás szelleme határoz meg. Az óbaloldal szociális és kulturális konzervativizmusa a jobboldal szellemi rokona. (Ebben az értelemben persze igaza volt Tölgyessy Péternek és Debreczeni Józsefnek, amikor azt írták, hogy a liberálisok „balra állnak” az MSZP-től. Ez Nyugaton így lenne. De ez nem Nyugat: ez Kelet.)

A tőkés rend szemszögéből nézett polgári megbízhatóság, a „tudományos szocializmuson” iskolázott humanista racionalizmus és az elmaradott országok represszív hajlamú közvéleményével összhangban álló szociális konzervativizmus szolid tényezővé teszi az „utódpártokat” a kelet-európai polgári demokráciákban. Ugyanakkor hatalmas a legitimációs deficitjük, amit a Medgyessy-ügy nagyon világosan megmutat.

A liberális-demokratikus kapitalizmus politikai legitimációjának ugyanis két fő eleme van: a szabadságjogok és a jólét. Az utódpártok, amikor még elődpártok voltak, elnyomták és eltiporták a szabadságjogokat, és ebben ma sem találnak semmi különöset. Akkoriban apparatcsik és csekista volt az ember, mostanában neoliberális nagytőkés. Ilyen az élet és a természeti kiválasztódás. Ami pedig a jólétet illeti, a rendszerváltás gazdasági válságot, életszínvonal-csökkenést és intézményi kulturális összeomlást jelentett és olyan konfliktusos politikai rendet, amelyet a hagyományos beállítottságú, konszenzusra vágyó kelet-európai közvélemény láthatólag nem bír elviselni.

Ezért nem bírnak ellenállni a kísértésnek az utódpártok, hogy legitimációhiányukat az elnyomó órezsimre való kacsintással ki ne pótolják, amint ezt az utóbbi napokban láthattuk-hallhattuk. Az effélét elviseli a polgári demokrácia, ameddig hallgatólagos és implicit. Amikor azonban kiviláglik, hogy a modernizációs reform tábora és az elnyomó erőszakszervezetek közötti távolság alig egy lépés, akkor a kiengesztelődés fikciója szétpukkan.

Az iszonyatos jobboldaltól való szabadulás5 okozta megkönnyebbülés szertefoszlott. A balközép híveinek szekérvára most összetart, szociális, megrendült és bűntudatos, mint a gyászoló család. S nem bírja a kritikát, akár a ravatal köré összegyűlt gyászoló család. Én értem, talán még osztom is az érzést. De a rokonságnál fontosabb az igazság.

Ellenforradalmaink

(2002. július)

2002. július 4-én reggel tüntetők eltorlaszolták az Erzsébet hidat; lelassult, majd gyakorlatilag megállt a budapesti gépkocsiforgalom; a napközben türelmes, ám estére már ideges és brutális rendőrség végül föloszlatta a tömeget.1 A fővárosi Duna-hidakat azóta is fegyveres kommandósok őrzik. Újabb demonstrációkra van kilátás, néhány kisebb már le is zajlott vidéken.

A parlamentben, a sajtóban és egyebütt lebonyolódtak a várható értelmetlen viták a törvényességről és a felelősségről. A tüntetőkkel voltaképpen rokonszenvező jobboldal is a törvényességről szaval, tudván, hogy a magyarországi közvélemény semmiféle cirkuszt és fölfordulást nem szokott kedvelni – függetlenül azok okától és a jellegétől –, márpedig a helyhatósági választások előtt nem kockáztathat.

A viták azért teljesen értelmetlenek, mert a polgári engedetlenség per definitionem törvényellenes. A szabadelvű jogállam enyhén bünteti, elnézően bánik vele, mert a közügyi-politikai, erkölcsi, lelkiismereti indítékból végrehajtott törvényszegést természetesen másképpen ítéli meg, mint az érdek vezérelte jogsértést. De még ez utóbbi esetében is disztingvál. Az engedély nélküli vadsztrájkot vagy az 1991-i ún. „taxisblokádhoz” hasonló fogyasztói-honpolgári tiltakozást se bünteti túl szigorúan, mert kimondva-kimondatlanul elismeri, hogy a gyöngébbek és kiszolgáltatottabbak szolidaritási akcióját az igazságosság más mértékkel méri, mint az erősekét.

Ennek egyik szokásos föltétele, hogy a polgári engedetlenség részvevői nyíltan vállalják a felelősséget tettükért. Másképp ítélik meg a katonaszökevényt és azt, aki lelkiismereti okokból tagadja meg a fegyveres szolgálatot, szembenézve a következményekkel.

Mivel ez olyan politikai és jogi probléma, amelynek közvetlen erkölcsi vonatkozásai vannak, a polgári engedetlenség – ez, ismétlem, fogalma szerint törvénysértés, amin megdöbbenni: képmutatás vagy tudatlanság – indítékait kell értelmeznünk ahhoz, hogy ítéletet alkothassunk róla; a törvényszegés puszta tényének leszögezése helytálló, de üres.

A társadalomnak joga van a köznyugalomhoz és a stabilitáshoz – ez önmagában igazán nem kárhoztatható, sőt –, ezért a „fölfordulás” okozóinak illenék bebizonyítaniuk, hogy ha már magas árat fizettetnek a nem részvevő többséggel, akkor ezt az árat (kényelmetlenséget, ijedelmet, veszélyt, anyagi kárt) igenis érdemes megfizetnünk. Ez a bizonyítási kötelezettség nem ró rájuk túlzott terheket: az engedetlenkedőknek még azt se muszáj bizonyítaniuk, hogy az általuk kirobbantott konfliktus a kívülállóknak vagy a nép többségének az érdekében áll (noha persze ez volna a legsikeresebb érv és a legjobb mentség), csupán azt, hogy indítékuk tisztességes, beszédük őszinte (tehát nem hatalomra törekvő „elitek” állnak a háttérben, azaz: a tiltakozás – tiltakozás), szándékuk ésszerű, legalább a nép valamely hátrányos helyzetű csoportjának némi haszna származhat belőle, és í. t.

Az Erzsébet hídi tüntetők – szerintem: szerencsétlen, átejtett balfácánok – kihüvelyezhető érvei elég gyöngék. Egyrészt önellentmondás azért követelni a kormány távozását, mert a választási eredményeket állítólag meghamisították – amire egyáltalán semmiféle jel nem utal; és miért csalt volna az akkor még hatalmon volt jobboldali kormány a saját kárára? –, ill. azért, mert Medgyessy miniszterelnök múltja a tüntetőknek nem tetszik: ha ugyanis a választási eredmény kétséges, az utóbbinak nincs jelentősége. Másrészt ha a választási eredmények állítólagos (és fölöttébb valószínűtlen) meghamisítása miatt tüntet valaki, akkor evvel implicite elismerte a parlamenti rendszer, a képviseleti kormányzat alapelvének az érvényességét. (Ezért tüntettek az Egyesült Államokban pusztán addig, amíg a Legfölső Bíróság nem döntött.2) Ha az alapelv érvényes, akkor az országgyűlési választások tisztaságát garantáló hármas procedúra (Országos Választási Bizottság, Legfölső Bíróság, a leköszönő belügyminiszter beszámolójának majdnem egyhangú elfogadása az újonnan alakult Országgyűlésben) már eldöntötte a dolgot. Ha maga a parlamenti rendszer nem rokonszenves, amely olykor némelyeknek nem tetsző kormánytöbbségeknek ítéli oda a hatalmat, akkor nyíltan ezt kell mondani. Ám a jobboldal ezt nem mondja, mert a rendszer előnyeit (saját sikere esetén a legitimitást és a nemzetközi elismerést) szívesen zsebre vágja, ám a hátrányaiból (pl. választási kudarc) nem kér.

Mint köztudomású, a jobboldal különféle nevetséges szofizmákkal el is ismeri választási vereségét (mert a nemzetközi környezet rákényszeríti a játékszabályok formális elfogadására), meg nem is („kisebbségben” van, nem „ellenzékben”, „hátrányt” szenvedett el, nem „vereséget”, „győzött” [!], de „kivették kezéből a hatalom eszközeit”, „a második és a harmadik helyezett összefogott az első ellen”3 [ez sem igaz, az első helyen az MSZP végzett] stb.).

Honnan származik ez a rendkívüli magatartás?

✻

A magyarországi jobboldal már a kilencvenes évek elején világossá tette – s ennek köszönhette a Demokratikus Chartát és egyebeket –, hogy hatalmának forrásául nem egyszerűen a népakarat kinyilvánítását tekinti, hanem azért véli úgy, hogy a hatalomnak nemcsak jogszerű, hanem szükségszerű birtokosa, mert a nemzeti lényeg emanációjának (kisugárzásának) tekinti magát.

A dolog még a magyar nemesség, a populus Werbőczyanus ismeretes ideológiájából származik, amely „az ősi alkotmány” mitologémájának alapjául azt vevé, hogy a szabadságért egyedül a hagyományos uralkodó osztály túlnyomó befolyása kezeskedhetik, hiszen ez az uralkodó osztály a hagyomány – s evvel a nemzeti önazonosság – fönntartója életformájával, lovagi erényeivel, „a nemesi demokrácia” (una eademeque nobilitas) függetlenségkultuszával, hazafiasságával stb. Tisza gr. és Bethlen gr. úgy vélte, hogy paternalisztikus-katonai hatalmával egyedül a mágnás és a dzsentri – a főnemesi rangra emelt zsidó nagyipari- és pénzarisztokráciával kiegészítve, amely utóbbi csöppet se volt szolidáris hitsorsosaival – tarthatja fönn a magyarság szupremáciáját a Duna-medencében, hiszen sem a parasztság, sem a munkásosztály, sem a kispolgárság nem „nemzeti”. A mágnás és a dzsentri politikai-katonai-rendőri uralma „nemzetinek” minősült, a többi osztály törekvései meg – osztálytörekvések voltak.

A forradalmak és Trianon után a „nemzeti” uralkodó osztály fogalma és szociológiai tartalma számos változáson ment keresztül, de a nemzeti lényegre hivatkozó „misztikus” hatalmi igénybejelentés természete nem változott. A nagybirtokos arisztokrácia kormányzati túlsúlya a mágnások és kiszolgálóik számára nem volt problematikus, de a katonai-közigazgatási bürokráciába tömörült dzsentri a XIX. század második felének antiliberális-antidemokratikus-antiszocialista ideológiáit is használta, pl. az ún. „tömegtársadalom” (nálunk) máig ható pszeudoelméleteit, a demokráciának az alantas típusokat előnyben részesítő kontraszelekciójára vonatkozó bírálatokat (maga a „kontraszelekció” is szociáldarwinista-prefasiszta pedigrével rendelkező, áltudományos „fogalom”), némi vulgáris nietzscheanizmust és persze az ún. fajelméletet (már az 1870-es évek óta).

A hagyományos uralkodó osztály avégett használta a nemesi-nagypolgári parlamentarizmust, nehogy fölébe kerekedjék az állam, a dinasztia (a Ferenc Ferdinánd-féle, Lassalle-tól és Bismarcktól ihletett „demokratikus cézárizmus” valódi veszély volt, akárcsak a gr. Károlyi Sándor-féle „tory szocializmus”), ám – urak között – meg akarta őrizni a fair play szellemét: így aztán egyszerre volt liberális és antidemokratikus.

Ezért a magyarországi demokraták – szemben avval, amit ideológiai elfogultságok miatt önök minden újságban olvashatnak – antiliberálisok és polgárellenesek voltak, hiszen a régi (1918 előtti) liberális elitek megtagadták a régi Magyarország népeitől a szavazati jogot, és az elvileg szabadelvű gr. Tisza István még az úri fair play hagyományának is véget vetett visszaéléseivel. A „67-es” liberális parlamentarizmus védelme lehetetlenné vált, és a legkritikusabb elmék (Szabó Ervin, Jászi, Szabó Dezső, Szekfű, Pethő Sándor, Németh László, Bibó) föl is adták mint reménytelen ügyet. Ezek a kritikus elmék – bár többnyire nem szenvedhették egymást – fölfödözték a magyar népet mint a nemzeti lényeg letéteményesét, szemben az egyre tartalmatlanabbul „szabadelvű” nagybirtokos arisztokráciával és fináncoligarchiával, ill. a fasizálódó dzsentrivel és szoldateszkával, az állítólagos „úri középosztállyal”.

1987/89-ben úgy tetszett, a magyarországi jobboldalnak ez a sok tekintetben zavaros, de nagy érdemekkel bíró, történelmi érzékű, kritikai és önkritikai „nemzeti demokratizmus” lesz az ideológiája (a demokratikus nacionalizmus sokkal jobb és nemesebb nézetegyüttes, mint ahogy rebbenékeny és tájékozatlan liberális kedélyek, mondjuk így, appercipiálják), ám nem így történt. A címervita, a Horthy-újratemetés, a szüntelen antiszemita rikácsolás megmutatta, hogy a magyarországi jobboldalnak és a „nemzeti világnézetnek” már az 1920-as években sürgetett reformja, aggiornamentója mind a mai napig nem következett be, és arra is fény derült, hogy a honi jobboldal nem őszinte híve az ő döntő közreműködésével létrehozott új alkotmányos rendnek, amelyet a Nyugat akkori roppant presztízse, illetve hazai szövetségeseinek, elsősorban – többé-kevésbé pártoktól függetlenül – a liberális jogászságnak a roppant intellektuális túlereje teremtett meg, a fejlemények tükrében: gyökértelenül és hatástalanul. Olyan rend ez, amelyet úgyszólván senki se tisztel és tart tiszteletben, s amelyről a legenyhébb állítás az, hogy nem vált be. A nacionalista értelmiség 1990-ben kormányra kerülvén nem Szekfű vagy Németh László vagy Bibó kritikai hagyományát követte, hanem (tudva-tudatlanul) Milotay és Nomád4 szellemét, amidőn kinyilvánítá, hogy az akkori ellenzék (SZDSZ, Fidesz, MSZP) nem képviseli a nemzetet – függetlenül a választási és közvélemény-kutatási eredményektől, s tekintet nélkül a politikai pluralizmus állítólag kötelező elveire.

A rendszerváltás elismertsége már kezdetben roppant problematikus volt. Engem mostanában dicsérnek a jobboldali sajtóban, mert választóvonalat óhajtok húzni a bukott rendszer és a mostani között, de a szakítást akkor a jobboldal (Lezsák: „se kormánypárt, se ellenzék”) ellenezte, amikor a „négyigenes” népszavazás döntő ügyében az MSZMP oldalára állt (persze nem holmi „kommunistabarátságból”).5

Ez a szakítást ellenző, mérsékelt, az új rendszerrel szemben fönntartásokat hangoztató, rendpárti és kompromisszumos, hangsúlyosan etnicista erő nyerte meg az első szabad választásokat. Nem felejtem el, hogy a szabad magyar országgyűlés korelnöke, Kéri Kálmán szkv. tábornok (MDF) azt mondta megnyitó beszédében, hogy a nemzeti érzésű magyar katona lojálisan szolgálta Ferenc Józsefet, Kun Bélát, Horthy Miklóst, Farkas Mihályt, mert a haza… stb. stb.6 Ma ezt a szöveget másoktól halljuk…

A magyarországi jobboldal Orbán Viktornak és szponzorainak köszönhető újjászületése és honfoglalása szintén a rendszerváltás alkotmányos alapelveivel szemben ment végbe. Én most nem foglalkozom Orbán Viktorék silány, nívótlan országlásával; megtettem, amikor hatalmon voltak. Ebben az írásban főleg legitimációs problémák érdekelnek. Ami a jobboldali egységpárt (klikkharcok nem számítanak) valódi konzervatívok számára elviselhetetlenül ízléstelen „szimbolikus politizálásának” – a koronaúsztatástól a Corvin-láncon keresztül a Sándor-palotáig7 (és ez Szabó Dezső és a népi írók követőinek tetszik; ma győzött az „Új Szellemi Front”8!) – a lényege: „a természetes uralkodó osztály” werbőczyánus doktrínájának a sikeres fölelevenítése. Ez egyébként történetileg is tanulságos: rávilágít – visszamenőleges „hatállyal” – az egykori liberális nemesség látszólag inkoherens világszemléletének mélyebb összhangjára. Mellesleg: az is látható, hogy Orbán Viktor nem lehetett volna az új magyar reakció hatékony vezetője, ha nem lett volna korábban liberális.

Az elhivatott uralkodó osztály legitimációs alapgondolata a „szolgálat”: a „nemzetszolgálat”. A hierarchia csúcspozícióira többé nem a „kék vér” képesít, hanem „a nemzet” pozícióinak megtartására vagy javítására való képesség. Mivel a nemzet pozícióit tekintve lehetségesek nézeteltérések a modern politikában, ezért a „nemzeti” vezetőréteg fölülállását úgy lehet támadhatatlanná tenni, ha a nemzetet nem adott és változékony tapasztalati valóságnak, hanem a históriából leszűrt esszenciának tekintjük, amelyhöz a „nemzeti” vezetőréteg viszonya esztétikai és misztikus. Ez a „leszűrt esszencia” önellentmondásos, hiszen egyszerre időtlen és történeti. Ezt az ellentmondást semmi nem oldja föl, csak a „hagyomány” szó ráolvasztásszerű ismételgetése. (Tudni való, a hagyomány épp attól hagyomány, hogy nem történelem és nem hitigazság.)

Az új magyarországi jobboldal azért sikeresebb, mint az MDF-kisgazda-keresztyéndemokrata variáns, mert adaptálta a neoliberalizmus meritokratikus-szelekciós mitológiáját és módszertanát: a siker a rátermettség jele, innen a sikerkultusz, „kemény munka” kultusza, az ifjúságkultusz, az egészség és a nemi potencia diszkrét kultusza (sportkultusz!), az állandó győzelmi mámor, „a sikeres Magyarország” (egyébként a szabad demokratáktól átvett) képzete – a vezetés jogcíme nem a kék vér, a vezetők: self-made men, fölfelé mobilis fiatal profik. A szakmai siker választja ki őket a vezető szerepre, a siker, amely önmaga igazolása. Werbőczy alkalmazása a globális infókapitalizmus körülményeire. A bukott rendszer elitjével szemben éppen ezt a liberális-demokratikus szempontot képviselik: az örökölt kiváltságok nem érvényesek! Mintha polgári forradalmat vívnának a hűbériséggel szemben. Mert ezek a privilégiumok – a posztsztálinista rendszerből örökölt privilégiumok – nem „nemzetiek”! A régi kiváltságok tarthatatlanok, az új kiváltságok támadhatatlanok.

A politikai nyelv egyre inkább depolitizálódik (ennek legújabb jelei Orbán Viktor „polgári körös”, népmozgalmi beszédeiben: se jobb, se bal; a pártok túlhaladottak9 – s ami ennél komolyabb: a struktúra, választott vezetőség, tehát felelősség nélküli polgári mozgalom, s a választott tisztség nélkül, tehát leválthatatlan, beszámolásra és elszámolásra nem kötelezett, felelőtlen vezér, aki – a választási vereség ellenére – mégis „a mi miniszterelnökünk”10). A mozgósító beszéd alanya egyfelől „a polgár”, másfelől „a magyar”. Egyre világosabb, hogy valaminő nemzeti metafizikai értelemben csak a „polgár” a „magyar” (és bizonyos esetekben vice versa). A természetfölötti ihletre, megbízatásra, csillagórára, alkalmas időre (kairosz) való célzások egyre gyakoribbak. „Magyarország nem lehet ellenzékben.”11 A „Magyarország” szó természetesen itt a vezért és kíséretét jelöli. A „természetes uralkodó osztály”, a „természetes vezetőség” nem párt, hiszen a párt: rész. Szünekdokhé és metonímia segítségével a polgári mozgalom nemzeti mozgalommá, a nemzeti mozgalom „a nemzetté” válik, amelynek belül nincsenek és nem is lehetnek ellenségei.

Az ellenség – kommunisták, prolik, idegenszívűek – nem belül vannak, hanem kívül: nem tartoznak voltaképpen „a nemzethez”, vezetésre voltaképpen képtelenek és jogosulatlanok. A honpolgári jogegyenlőtlenség alkotmányos tana ebben a kontextusban immáron nem hamis, hanem irreleváns. De minden egyéb diszkurzív módszer is elesik. Ha a vezetőség nem bizonyos embercsoportok kifejezett akaratát hajtja végre, ill. érdekeit képviseli, hanem a közelebbről nem meghatározott nemzeti-etnikai lényeg misztikus emanációja, akkor a kijelentései más szinten értelmezendők: valójában mégis épült autópálya, holott érzékszerveink másról tanúskodnak; az adóalapú „segélyezés” valójában nem tönkretette, hanem segítette a szegényeket, „a magyar ember” valójában „gyarapodott”, pedig a nemzeti össztermék növekménye szinte kétszerese a reálbérekének – a különbözet nyilván a „magyar polgároké” lett. Ebben a mámorban, ahol egyre magasabb a monarchikus, antiliberális, antidemokratikus ideológia- és mitológiatörmelékek részaránya, eltűnik a ráció, amely egyedül képes számot adni szavak és tettek, célok és eszközök, ígéret és teljesítés viszonyáról.

A rendszerváltás pedig „kudarcos”, mert a jobboldal (pontosabban: „a nemzeti oldal”, jenseits von links und rechts12), amely a misztikus szünekdokhé révén „maga a nemzet”, létével írja az alkotmányt: veresége csak megtévesztő látszat lehet.

Ez a nézetegyüttes – közvetlenül vagy közvetve – a mai alkotmányos rendszer minden lényegi elemétől megvonja a legitimitást.

A szocialisták egészen másképpen delegitimálják a rendszerváltást, bár akadnak analógiák. Már a kilencvenes évek elején azt negélyezték, hogy ők értetlenül és aggódva tekintenek a konzervatív nacionalisták és a liberálisok „fölösleges”, „időrabló” és „megosztó” ideológiai küzdelmeire. Ehelyett ők nyugalmat és szakértelmet (a safe pair of hands), megbízhatóságot, kiegyensúlyozottságot, konkrétságot stb. ígértek – csupa politikamentes frázis. Ma a Horn-Kuncze-kormány három pénzügyminiszteréből kettő (Bokros, Békesi) támadja a mára előlépett harmadik (Medgyessy) gazdaságpolitikáját, aki korábban még az előző kettővel összhangban irányított, és fordulatára nem szolgált semminemű magyarázattal.13 Mai politikáját korábban talán szintén „fölélő”, „osztogató”, „pazarló”, „inflációgerjesztő” politikának nevezte volna, ahogy volt kollégái teszik mostanában – gondolkodásmódjának megváltozását bizonyára a változó helyzet pragmatikus megítélése, a konkrét helyzet konkrét elemzése okozta, hiszen – mondja minden konzervatív – a politikában nincsenek állandó elvek, csak változó érdekek; szemben a liberalizmussal és a szocializmussal, a konzervativizmus nem doktrína, hanem életérzés és életforma, nyilatkozza Roger Scruton (és szerénységem) nyomán Orbán Viktor a Magyar Nemzetnek.14

Right on.

A szocialisták a rendszerváltás megítélésében („nem tudják, de teszik”) a burke-i/​tocqueville-i/​taine-i „vonalat” követik, azaz a folyamatosságot és a fokozatosságot hangsúlyozzák. Ez a forradalmi változások standard konzervatív értékelése (ilyen pl. Richard Pipes fölfogása is az 1917-i orosz forradalomról15): a változások fő vonásai már megjelentek az ancien régime-ben (a rendszerváltás embriója az órezsim méhében), a forradalmi piff-paff és bumm-bumm csak színház, a hosszú, lassú, láthatatlan, földalatti változások a lényegesek. Figyeljük meg: ezek szubjektum nélküli, önműködő, „akarattól és képzettől” független, tárgyi „folyamatok”, „tektonikus mozgások” a „mélyben”, amelyekhez képest a politikai cselekvők (bocsánat: „szereplők”) gesztikulációja fölületi, epifenomenális. Ha pedig nincs politikai szubjektum, akkor a politikai-morális elemzés is lehetetlen. Senkinek nincs igaza – sugallják a szocialisták –, a szubjektum: az objektum, „a Reálfolyamat a Reálszférában (a Reálgazdaságban)” (amúgy ezek tisztán mitikus kifejezések). A magyar szocialisták semmit nem gyűlölnek úgy, mint „az ideológiát”, amit ők és médiaszimpatizánsaik kissé szánalmasan avval indokolnak, hogy ők gyakorlati emberek, nem „tépelődő értelmiségiek”. Ez a sajtószerte elterjedt közhely azt tartja, hogy a fönnálló bírálata (rendszerkritika és erkölcsbírálat) osztályprivilégium és foglalkozási ártalom (déformation professionnelle). A „tépelődés”: szakma, a reálumbulda is szakma: ne szóljanak bele egymás dolgába.

Ennek a funkciója az, hogy az 1989 előtti uralkodó osztály osztályuralmát igazolják, méghozzá a rendszerváltás utólagos perspektívájából, visszamenőlegesen.

Létrejött-e a szabadversenyes-korporációs-menedzseri kapitalizmus embriója a puhadiktatúrás államkapitalizmus méhében?

No ugye.

Létrejöttek-e a későpolgári rend társadalmi és kulturális sajátosságai – az áruforma abszolúttá válása, a fogyasztói tömegkultúra, az ifjúság masszív kétségbeesése, a környezetrombolás, a nemzeti magaskultúra hanyatlása, a botrányos egyenlőtlenség, az élvezetek represszív használata, a közügyek illuzórikussá válása, a mindenoldalú manipuláció, a sovinizmus és a rasszizmus, az élhető településszerkezet szétmállasztása, a hagyományos tekintélyi és felelősségi viszonyok helyettes vagy utód nélküli megszűnése, szóval: az általános hanyatlás – a puhadiktatúrás-államkapitalista órezsim bensejében? Hát hogyne.

Ki tiporta el az órendszer igazán kevés és gyönge szocialisztikus vonását, ki verte szét a proletariátus osztálytudatát, ki definiálta úgy a népet, mint amely csak az áremelések és a béremelések iránt (plusz operett/​kabaré/​tévésorozat) érdeklődik? Ki más, mint „pártunk”? Ki volt az igazi ellenforradalmár, hölgyeim és uraim, a „naiv és illúziókergető” Nagy Imre vagy a „realista” Kádár? Nagy Imre kommunista maradt, mert idejében főbe lőtték; Kádárnak nem volt ilyen szerencséje.

A szocialisták (többnyire hallgatólagos) legitimációs ideológiája persze azon alapul, hogy a rendszerváltás lényegének nem a „politikai formát” tekintik, hanem a „gazdasági alapot”, vagyis nem a „demokráciát”, hanem a kapitalizmust, Az pedig való igaz, hogy a magyarországi tőkés rendszert a szocialisták teremtették meg, ill. elődpártjuk. Az 1989 előtt kialakult apparátus- és nomenklatúraburzsoázia mintegy befogadta, kooptálta az új polgári csoportokat (ez a jobboldali színezetű, „nemzeti” alcsoportokkal sem történt másképp); e nélkül a burzsoázia nélkül Magyarországon s másutt Kelet-Európában tapodtat se lehet lépni – vonakodó támogatása nélkül ezt az írást se láthatnád, olvasóm. Az új csoportokkal és szubkultúrákkal kibővült órendszeri államburzsoázia gazdasági érdekek szerint, továbbá nemzedékileg és szociokulturálisan tagolt „frakciói” ugyan élethalálharcot folytatnak egymás ellen, de igazi vetélytársuk persze – mint százötven éve mindig – a nemzetközi, azaz nyugati nagytőke. (Ez az a nagytőke, amelyet Orbán Viktor ellenez, nem pedig a saját családjának, barátainak, bűnsegédeinek és politikai szövetségeseinek a nagy tőkéje – de mint igazi burzsoá nacionalistának, csak akkor ellenfele a globális nagytőkés, amikor ő maga ellenzékben [pardon: kisebbségben…] van: kormányon globalista és euroföderalista.)

Balsai Istvánnak (MDF) sajnos igaza van: a „baloldaliság” ismérve hazánkban az állampárti rendszer iránti előszeretet; ezt a Népszabadságban – velem vitatkozva – bánatosan Hegyi Gyula (MSZP) is elismeri: szerinte nem „vagy Kádár, vagy Nagy Imre”, hanem „Kádár vagy Horthy” az alternatíva.16 Valódi baloldal ebből biztosan nem lesz.

A szocialisták számára nem rendszerváltás történt, hanem legitimációváltás. A nomenklatúraburzsoázia uralmát korábban „szocialista”, később „piacgazdasági” ideológiákkal igazolta. A sajnálatos Medgyessy-ügyben („D-209”) kifejlesztett szocpropaganda megejtő őszinteséggel tanúskodik erről. A hruscsovista-kádárista-andropovista kémelhárítás egykori ifjú és délceg főhadnagya (erdélyi dzsentri, a földim, akinek – mint tudjuk – éppúgy a Házsongrádi temetőben nyugszanak a nagyszülei, mint az én apám: nem vagyunk holmi csonkamagyarok…) azért nemzeti hős, mert állítólag segített bevezetni édes hazánkat a Nemzetközi Valutaalapba, s evvel mellesleg elárulá a Varsói Szerződést, a KGST-t és – tisztesség ne essék szólván – a haladó népek közösségét v. mit. Mégiscsak megleltük „a Reálszféra Reálfolyamatának” a szubjektum-objektumát: a tőkés fejlődés démiurgosza a III. ügyosztály volt, a világszellem kettős ügynöksége, a történetmetafizikai Azef17.

Wow.

A Kelet-Európában agyonhallgatott, nemlétezőnek nyilvánított nemzetközi radikális baloldalon (úgy értem: Trockijtól balra) már háromnegyed évszázada közhely, hogy a kelet-európai és ázsiai (magukat kommunistaként félreértő) parasztforradalmak a polgári forradalom funkcióját töltötték be – amint ezt Szabó Ervin már 1918 előtt megsejtette, és amit a német konzervatív és anarchista publicisztika az 1920-as években pontosan leírt –, ezért a szocializmus, mivel el se kezdődött, meg se bukhatott. A „szocializmus egy országban” azt jelentette, hogy az önként a Szovjetunió rezidentúráivá vált kommunista pártok mindenütt ellenforradalmi szerepet játszottak, és általában fegyveres erővel segítettek leverni minden autentikus szocialista-kommunista kísérletet Spanyolországtól Indonéziáig. Bizonyos értelemben az utódpártok ideológiátlansága, status quo-imádata, politikaellenessége, konzervatív idegenkedése a „cirkusztól” és a világnézettől leleplezi az elődpártok titkát is, és megmagyarázza sikerüket.

A Medgyessy-ügyben tanúsított rémületes magatartás csak azt mutatja meg, hogy az utódpártok számára a represszív és az emancipációs politika egykutya. A Kis János elleni méltatlan publicisztikai hajszából18 látszik, hogy a magyar szocialisták nem értik, mi itt a big deal: miért éppen – hogy most magamat idézzem – az ÁVH utódszervezeteinél, az elnyomás fő ügynökségeinél kell megvonni a jelképes határvonalat (a Pokorni-papa-ügy pedig azt, hogy a jobboldalnak gőze sincs arról, hogy meddig terjed a személyes felelősség19).

Ha szabad kifacsarnom Hannah Arendt egész másra alkalmazott metaforáját: a magyarországi burzsoázia versengő csoportjai a pária- és a parvenü-szerep különféle változataival kínlódnak.20

A „baloldali” polgár pária a komcsi múlt miatt. Az újonnan érkezett „jobboldali” polgár parvenü, mert nemrég érkezett, és rossz a modora.

Ugyanakkor a Horthy-korszakot utánzó „jobboldali” polgárság szemében a nomenklatúraburzsoázia parvenü – a történelmi uralkodó osztályhoz képest. Hasonlóképpen a „baloldali” polgár szemében a „jobboldali” polgár pária – a korai és kései Horthy-rendszer fasisztoid implikációi miatt.

Ebben a szimbolikus- és érdekharcban bekövetkezett a rendszerváltás politikai formáinak teljes delegitimációja.

Ám a legtöbb ember nem polgár.

Magyar út a semmibe

(2002. szeptember 13.)

A Medgyessy Péter/​Kis János-affér1 kirobbanása óta a balközép, szociálliberális sajtó 109 publicisztikai írást közölt a témáról (elsősorban a Magyar Hírlap, aztán még a Népszava, a Népszabadság, a Vasárnapi Hírek, a 168 Óra, az ÉS, a Magyar Narancs, a HVG – hevenyészett statisztikámba néhány terjedelmesebb olvasói levelet is beleszámítottam, de nem vettem tekintetbe a külhoni magyar, a vidéki és a bulvársajtó néhány közleményét). A 109-ből 5 írás ért egyet Kis Jánossal és e sorok írójával, de ezek közül is csak 3 a végső következtetésekig. A jobboldali sajtóban 15 közlemény „dicsmérel” engem (a kifejezés Andrassew Ivántól származik, Népszava), 29 pedig Kis Jánost. Miután kiderült, hogy Medgyessy Péter a volt rendszer titkosszolgálatának tisztje volt, majd a kormánypártok (az SZDSZ rövid habozása után) kiálltak mellette, az MSZP népszerűsége az égbe szökött – kereken kétszer annyian támogatják, mint a jobboldali ellenzéket –, Medgyessy Péter személyében is az ország legnépszerűbb politikusa lett – Orbán Viktor, az ellenzék vezére pedig nincs benne az első 15-ben.2

A közvélemény átállásában szerepet játszik sok olyan tényező, amelynek nincs köze az ún. „pártállami múlt” megítéléséhez. Az első a jobboldal viselkedése, amely a lázadás, a fenyegetőzés és a meghunyászkodás zűrzavaros elegye. Ez távolról sem annyira érthetetlen, mint amilyennek tetszik. A legtöbb párt, politikai mozgalom, szervezet stb. avval a nehézséggel küzd, hogy egyszerre kell ihletnie és lelkesítenie közvetlen, elkötelezett híveit és választóinak, támogatóinak bizonytalanabb, közömbösebb tömegét. Ez mindig nehéz föladat, de a mai magyarországi jobboldal számára pillanatnyilag megoldhatatlan. A konzervatív választók: konzervatívak, tehát tekintélytisztelők és a status quo ösztönös hívei, a méltóságos köznyugalom barátai. Nem tudják elfogadni, hogy táboruk vezetői fölforgatóknak tűnnek föl, rossz veszteseknek, zűrös hőzöngőknek. Nem véletlen, hogy a „polgári körök” némely vezetői baloldali hangokat hallatnak, egyikük (Kerényi Imre színigazgató) a legkeményebben elítéli az antiszemitizmust, a Magyar Nemzet nyíltan Amerika-ellenes és az antiglobalizmussal kacérkodik: a forradalmi retorikához óhatatlanul megjön a forradalmi tartalom – a hagyományosan Nyugat-barát konzervatív polgárságnak ehhöz semmi köze, riadtan szemléli vezéreinek frusztrációját és kapkodását. De ez önmagában nem sokat számít, a jobboldal (a hagyományos gondolatmixtúra alapján) nyilván majd összeszedi magát. A radikálisok – szokás szerint – gettóba lesznek szorítva. Azok pedig, akik ezekben a nehéz időkben kitartanak Orbán Viktor mellett, meg fognak lepődni: még nem tudják, hogy főfoglalkozású árulóval van dolguk.

De ami ennél fontosabb – s amit a teljesen begőzölt sajtó nem lát vagy elhallgat –: ezúttal az országnak csakugyan szociáldemokrata kormánya van, 1989 óta a legbaloldalibb, és messze a legbaloldalibb az egész volt keleti tömbben. A dolog meglehetősen különös, hiszen a kormány vezetőinek politikafölfogása és társadalomszemlélete inkább liberális. Az iszonyatos „választási kampány”, amely során a jobboldal teljesen sutba vágta a rációt, az amúgy is sérülékeny-borulékony alkotmányos konszenzus minden egyes pontját ostrom alá vette és milliókat rémített, alázott és támadott meg – s ezt a magyar politikai psziché évekig nem fogja kiheverni, ahogyan az én politikai generációmnak se fogja soha megbocsátani az 1988/90-i ijedelmet –, arra tanította a kormánypártokat, hogy csakis a néphöz menekülhetnek. Nálunk is beállt a nyugat-európai típusú „gyöngített” osztálypolitika: a szociáldemokrata kormányzat az alsó-középosztálynak, elsősorban a közalkalmazottaknak kedvez – ma ez a szociáldemokrácia természetes bázisa –, pacifikálja a szakszervezeteket, a járadékosokat és a segélyre szorulókat, egyenlősítő, fölzárkóztató és antidiszkriminációs programokkal próbálja integrálni a nyugtalankodó „leszakadtakat” és „kirekesztetteket”. Kézzelfogható előnyökkel, juttatásokkal mutatja be a népnek, hogy néppárti és népbarát. Nincs kecmec: a „választási harc” nevezetű forradalomkísérlet vagy ellenforradalom-kísérlet fölülről megmutatta a szociálliberális balközépnek, hogy elpusztulhat – együtt sok mindennel, ami nem csak a balközépnek fontos. A trükközés nem elég: igazi szövetségeseket, hálás és lekötelezett tömegeket kell maga mellé állítania.

Ezért habozás nélkül fölrúgta neoliberális tanait: a jobboldal „kampánya” megtanította rá, hogy baloldalinak kell lennie, ha életben akar maradni. „Osztogatónak” és „etatistának” kell lennie – minden ilyesmivel igaztalanul vádolták az Orbány-kormányt, amely propagandája ellenére a nagytőke igazi kormánya volt, és a sikkasztás nem tévesztendő össze az újraelosztó igazságossággal –, s ha etatistának, hát nemzetállaminak, s ha nemzetállaminak, hát nemzetinek. (Nem csoda, hogy a nemzetközi nagytőke – a Frankfurter Allgemeine Zeitung hangján – rekedtesen beszólt, ahogy szokott. Má’ nehogy megadóztass, szaki.)

Nyolc esztendeje az MSZP még sans gêne elhatárolta magát Horn Gyula híres választási hirdetésétől,3 és nyert. A baloldali Horn Gyula kénytelen volt jobboldali politikát folytatni, és belebukott. Orbán legalább azt füllentette, hogy újraelosztó-etatista gazdaságpolitikát (szocdem gazdaságpolitikát) fog folytatni, és nyert, majd azt hazudta, hogy újraelosztó-etatista gazdaságpolitikát folytatott, és – az ellenkezőjét bizonyító tények ellenére – majdnem nyert. Még egyszer nem fordulhat elő, hogy valaki etatista-populista politikát ígér, és neoliberális politikát folytat. Pedig pontosan ezt tette a rendszerváltás mindhárom eddigi kormánya.

Magyarországon nem lehet neoliberális gazdaság- és szociálpolitikát folytatni, egyszerűen azért, mert a nép nem tűri, és ebben a népnek szerintem tökéletesen igaza van. S aki (pl. a kormányban) arra számít, hogy az infláció majd szépen elintézi a fizetés-, családipótlék- és nyugdíjemeléseket, az az uralkodó osztály fejével játszik. Csak a szociáldemokrácia mentheti meg a burzsoáziát, mint annyiszor. Az olyan polgári kormány, amely nem gyűlöli a „prehumán” prolit, az „alacsonyabb rendű” cigányt, a „kozmopolita” zsidót, vagyis azokat, akik bajt csinálhatnak. Bármilyen lelkes híve Medgyessy miniszterelnök (saját régebbi nyilatkozata szerint: SZDSZ-szavazó) a Nemzetközi Valutaalapnak (IMF) és a Nemzetközi Kereskedelmi Szervezetnek (WTO), burzsoá osztályösztöne rávezeti, hogy Bokros és Békesi (elvbarátai)4 tanácsai ellenére azt csinálja, amit „nem szabad”: az állam erőforrásaival, és ha másképp nem megy, hát bankópréssel enyhíteni igyekszik a két évtizede tartó gazdasági válság – a nyilvánosság előtt letagadott – következményeit (et quorum pars magna fuit).5 És itt előbb-utóbb kénytelen lesz szembeszegülni a nemzetközi nagytőkével, az EU-val és a honi liberális burzsoázia különféle érdekcsoportjaival, különben neki és kormányának is vége. Megérhetjük, hogy a jobboldal szerint „bankfiú” Medgyessy szociálisabb és népiesebb (populistább) politikát fog folytatni, mint a jobboldal szerint „proli” Horn. Egyikük se hallgathatott világnézeti hajlamaira.

A periférián ugyanis nem lehet neoliberális politikát folytatni; még a tőkés centrumban is nehéz. Én voltaképpen helyeslem, hogy a mai magyar kormány ezt csinálja, még ha tudom is, hogy nem meggyőződésből teszi, hanem félelmében.

Kérdés, ha a sikerek és a népszerűség következtében a nagy ijedtség enyhül, és valakiknek a profitja csökken – s ez nem a nemzetközi nagytőke (médiaeufemizmussal: „a beruházók”, „a befektetők”, „a bankvilág bizalma”) lesz –, akkor is kitart-e a kormány mai szociáldemokrata politikája mellett, amihez a nemzetközi környezet (ha ui. nem a népeket, hanem az uralkodó osztályokat és a nyugati kormányokat vesszük) nem valami kedvező. Akárhogy is, a liberális szellemű büntetőjogi reformok (Bárándy), az érdekegyeztetés és a konzultációk rehabilitálása (Kiss, Magyar), az első befolyásos roma tisztségviselők kinevezése (Horváth Aladár, Mohácsi Viktória) biztató jelek, az ismert visszásságok és antidemokratikus húzások mellett, amelyeket oly kíméletlenül és oly pontosan írt le e hasábokon Bauer Tamás.6

Paradox módon a megrettent balközép burzsoázia pánikja váltotta ki a Medgyessy-kormány népi, népbarát (azaz alsóközéposztály-barát és közalkalmazott-barát, nem pedig munkásbarát, de azért nem is kifejezetten munkásellenes) fordulatát, amit tetemesen megerősített az is, hogy a jobboldal – mintegy a tehetetlenségi erőnek engedelmeskedve – az elvesztett választás ellenére is offenzívában maradt, amivel a még habozókat is maga ellen fordította, feledvén, hogy korábban maga is kiaknázta a mai Magyarország egyik szilárd társaslélektani jellegzetességét: az éles konfliktustól való össznépi irtózást. Népünk nem csak az Erzsébet hídi blokádkísérlettől undorodott,7 hanem a vasutassztrájktól8 is. Csak semmi zűrt – mondja népünk, Kádár János népe. Lassiccsák a forgalmat: sztrájk, blokád, útkarbantartás, államfői látogatás, édes mindegy.

Anyád.

A Nagy Berezelés egyik fő motívuma az volt, hogy a jobboldal huhogó-rémisztgető „választási propagandája”, amely a puccs és a pogrom szimbolikájával játszadozott, persze komolytalanul, hiszen biztosra vette a győzelmet („a haza nem lehet ellenzékben”, und so weiter), előkotorta a szélsőjobboldali kollektív tudattalanból a „kommunisták egyenlő: nagytőke” panelt. Ez eredetileg (az ezerkilencszázhúszas-harmincas években) antiszemita szlogen volt a zsidó bankigazgató és a zsidó szakszervezeti funkcionárius állítólagos érdekazonosságáról (és volt is ilyen, amennyiben egyikük se akarta, hogy elgázosítsák; ám ezt az érdekközösséget a náci nem föltárta, hanem megteremtette). Az itt nem annyira lényeges zsidó elemet most félretéve – a dologban persze az a pikáns, hogy van benne némi igazság, hiszen a posztsztálinista államkapitalizmus uralkodó osztálya az ún. „szabadversenyes” kapitalizmusban is uralkodó osztály maradt, bár más csoportokkal is kénytelen volt – és egyre inkább kénytelen – osztozkodni, főleg külföldiekkel, akiknek részben szálláscsinálója, részben riválisa. Mivel a fő megrendelő nálunk ma is az állam, a politikai posztok az itteni pozíció- és érdekharcokban az átlagosnál is döntőbbek. A „komenyista = kapitalista” képlet remekül eltakarta a jobboldal másrészt fönnen hirdetett „polgári” jellegét (amivel szemben azonnal jelentkeztek a liberálbolsevisták, hogy úgymond ők az igazi polgárok, és valamennyiüknek igazuk volt!), ugyanakkor ez egyre kényelmetlenebbé vált azoknak a komenyista kapitalistáknak a számára, akiket éppen a „polgári kormány” keresztelt nemzeti burzsoáziává.

Sokan az egészben csak Wermer és Werber párharcát látták.9

Amikor a jobboldal megismertette velünk Medgyessy Péter kémelhárítós múltját – és ne feledjük, a kormány akkor még bátortalan volt és önbizalomhiányos, alig mert hinni egyébként nem is oly csekély arányú győzelmében –, akkor („a francia Becsületrenddel kitüntetett dúsgazdag, kozmopolita bankigazgató és sokszoros miniszter a III. ügyosztály embere volt”),10 a „komenyista = kapitalista” képletre erősített rá, csak ezúttal ellenzéki pozícióból, a köznyugalom növekvő igényével szemben, a váratlan győzelmére büszke és a jobboldaltól őt ért megaláztatások miatt kurvára dühös többséggel szemben. Ekkor már alig számított a növekvő balközép többség (a megkönnyebbült, de még mindig szorongó többség) számára, hogy kinek mi is a pontos véleménye az ÁVH utódszervezeteiről. Medgyessy Pétert immár nem mint a legfőbb állásra aspiráló magánembert, hanem – minden egyéni vonásától és életrajzi adatától függetlenül – mint a demokratikus többség megtestesítőjét és jelképét vette védelmébe és szerette meg a többség, amely személyében önmagát vette védelmébe és önmagát szerette meg, miután a jobboldal háromnegyed évig szemétnek nevezte és avval fenyegette, hogy kikészíti. (Ld. minderről széles körben félremagyarázott cikkemet: A gyászoló család.11)

Evvel szemben Kis János12 (majd nyomában szerénységem13) fölszólítása, hogy Medgyessy mondjon le, árulásnak és aberrációnak tetszett. Úgy tűnhetett föl – tekintet nélkül állításaink esetleges, bár csöppet se bizonyos igazságtartalmára –, hogy a balközép többséget itt újabb megaláztatás éri, sőt, akár az érvényes választási eredmény megfordításához is vezethet a válság. (Ez egyébként egyáltalán nem igaz. A kormánytöbbség Medgyessy lemondása esetén is fönnmaradt volna. Ha az SZDSZ netán kivonul, köthetett volna az MSZP-vel olyan szerződést, amilyennek a birtokában a cseh és a román szociáldemokrácia kényelmesen kormányzott évekig úgymond „kisebbségben”, de zavartalanul. A kormánypropagandisták és a hivatalos SZDSZ-apologéták ún. közjogi érvei marhaságok, nem kell – és nem is szabad – velük foglalkozni.)

Evvel kezdődött a teljesen spontán sajtókampány (ismerve a szerzőket és a szerkesztőket, mindenfajta koncepciózus szervezést kizárhatunk). Ennek a – ismétlem: spontán, szervezetlen, s ennélfogva még érdekesebb – sajtókampánynak, a szerzők nagy száma és eltérő szociális, politikai, nemzedéki, státusz- és presztízsbeli különbségei ellenére a jellegzetessége a monoton összhang, az ideologémák mániákus ismételgetése és a legszolgaibb konformizmus, bár a hangnem az ésszerű bírálattól az alpári gúnyolódáson és a szándékos értetlenségen át a szimpla gyalázkodásig terjed. Figyelemre méltó, hogy Kis János személye eddig tabu volt. (Az enyém épp ellenkezőleg.) Ez a tilalomfa is ledőlt: a Nagy Félelem erősebbnek bizonyult a Kis (mint guru) iránti babonás tiszteletnél, amely a sajtóban csak most szűnt meg, az SZDSZ-ben már hosszú évekkel ezelőtt.

Meglepő volt ez az alig leplezett, izzó gyűlölet. A sajtókampány néhány egységes tézist fogalmazott meg; ezek – a gyakori előfordulások és az átfedések nagy száma miatt – föltehetőleg jellemzők a balközép értelmiség és kispolgárság számos csoportjára, hiszen folyton ugyanezeket a téziseket ismétlik a betelefonálós rádióműsorokban, én magam számos magánbeszélgetésben is hallottam őket, gyakran azonos szóhasználattal és érvkinccsel. A vélemények némelyikét – a fölmérések szerint – százezrek, talán milliók osztják, tehát itt komoly társadalmi tényekkel van dolgunk. Ismét kibomlott – vagy ha tetszik: fölföslött – a magyar ideológia bimbaja.

Az egyes szövegekkel külön-külön nem foglalkozom, bár nem mulaszthatom el megjegyezni, hogy szerintem a Magyar Narancs két idevágó szerkesztőségi vezércikke14 az 1989 utáni sajtótörténet mélypontja. (Persze, mivel a MaNCs szerkesztői tudnak írni, élesebben és jellegzetesebben fejtik ki a reménytelen és menthetetlen szoclib értelmiség álláspontját, mint stylistically challenged pályatársaik. Ám ezúttal ez pech.)

A reménytelen és menthetetlen szoclib értelmiség által most imigyen javított és bővített magyar ideológia főbb tételei a következők. (Minden „kicsi a rakás” típusú, „vitának” csúfolt sajtókampányban alkalmazandók.)

1. Hát nincs ennél fontosabb dolgunk? – Abban a pillanatban, amint a szoclib vitatkozó számára politikailag és világnézetileg kényes kérdéssel találkozik, fölfödözi magában a nagy gazdasági, társadalmi, környezeti, európai és globális problémák iránti érzékenységet. „Mi itt kémügyekkel foglalkozunk, miközben árad a Duna, éhezik India és Afrikában pusztít az AIDS” – csak az nem világos, hogy az áradás mennyiben teszi érthetőbbé a szóban forgó kérdést. Tehát a vitázó szoclib közíró első lépése: a politikailag kényelmetlen kérdés irrelevánsnak és jelentéktelennek nyilvánítása, holott persze ő és hatvan kartársa is buzgón ír ugyanerről. A téma lefokozása a téma fölvetőjének a diszkreditálását szolgálja. Ezt szokás művelni a jobboldallal szemben is, ld. pl. a nemzeti problematikát, már az 1990-es címervita idején: „hát evvel a szimbolikus, múltba merülő, ideológiai izével kell foglalkozni, miközben a privatizáció?” stb. stb. Nagyon hatásos.

2. Az ideológiai kérdések nem valóságosak. – Valamely kérdésnek a távolságtartó, külső, tartalmi elemzése, amely kérdés szokás szerint nem kérdés a balközép közvéleményben, „ideológiainak” minősül; ilyen pl. a rendszer jellegére vonatkozó kérdés, a főbb politikai irányok tartalmára vonatkozó kérdés, az események mozgatórugóira vonatkozó kérdés. Vagy különösen: „mi a kívánatos és helyes szociáldemokrata és/​vagy szociálliberális politika, összehasonlítva a kurrens gyakorlattal?” Minden efféle csak ideologizálás, mint általában a valóság összevetése bármiféle eszménnyel. A valóságot azonban, professzorkám, nem lehet összevetni semmiféle eszménnyel, hiszen valóság van, eszmény meg nincs. A különféle közéleti cselekvők indítékai (motivációi) merőben lélektaniak, egyéniek, s közülük is csak az önző szenvedélyeket (bírvágy, kéjvágy, dicsvágy, hatalomvágy) vesszük, vehetjük komolyan. Ez egyébként a jobboldalon is bevett szokás: így a lenini-sztálini rendszer és öröksége helyett a „komcsizásról” beszélünk, a fasizmus és öröksége helyett a „fasisztázásról”, „antiszemitázásról”, tehát nem a komisszár, az ávós, a nyilas, a keretlegény a probléma (róluk csak humanista sopánkodás és rituális hörgés), hanem a róluk szóló beszéd, ami ideologizálás; ezáltal persze a valóságot (a nyilast, az ávóst) tüntetjük el, nem az „ideológiát”, hiszen a valóságról csak úgy lehet beszélni, ha beszélünk róla. Ebből a dolgok nevükön nevezésétől való megbokrosodott, hisztériás félelem származik. Indítsunk költséges programokat a cigány gyerekek „fölzárkóztatására” (honnan szedik ezeket a Bach-huszári-főfoglári szavakat?, a megyei tanács vb-től?), ezt azonban ne nevezzük pozitív diszkriminációnak, mert fölindul a neoliberális Ku-Klux-Klan. Törődjünk bele passzívan, hogy a magyarországi diákok analfabéták – aminthogy azok –, s mondjuk helyette azt, hogy öö, a lexikális tudás helyett a készségek kifejlesztésére (értsd: tudja bekapcsolni a számítógépet, és tudja azt mondani a menedzsernek: yes, sir, jawohl, selbstverständlich, sayonara, baby) kell, öö, törekedünk. Az Egri csillagokat majd elolvashatandja az elit (videón). Széleskörű népműveltség? A kiművelt emberfők demokráciája? Tessék leszállni a valóság talajára, amely az RTL Klub, a Sláger Rádió, a Sikeres Nők magazin, meg a stex és a szex. A közíró azt sugallja, hogy mindenkinek ez a valósága – a keserédes hétköznapok, bébi, az ikrásodó őszi napfény, kis szívem –, akinek meg nem, az képmutató, ahh, ide fanyar boromat, hadd nézzek el a lombok fölött. Ha úgy véli, valakit kizsákmányoltak, tárcsázza a zöld számot. Igazságosság, ugyan mi az? Ezek üres dumák, inkább dolgozzunk.

3. Pszichológiai determinizmus és az értékrobot. – Az ellenfél vagy vitapartner (ill. általában „az ember”) mondanivalóját a környezete, a családjától örökölt kulturális tőkéje, „szocializációja” határozza meg az (ismét) uralkodó doktrína szerint, ezek a dolgok determinálják az illető „pszichológiai profilját” is. Nem az számít, amit mond, hanem az, hogy mondandója alapján besorolható-e valamely társaslélektani vagy kulturális típusba, státuszcsoportba, amely típus vagy csoport érdekképzeteit fejezi ki mint típuspapagáj: „pártkatona”, „vívódó értelmiségi”, „független, pragmatikus szakember”, „régimódi polgár”, „nemzeti középosztályból származó, régimódi úriember”, „nyughatatlan zsidó”, „első generációs arrivista-karrierista”, „sztárriporter”, „szoláriumcica” (ez betű szerinti idézet!), „háttérember”, „médiaprofi”, „kékharisnya”, „politikai vállalkozó”, „doktrinér jogvédő”, „nacionalista uszító”, „megélhetési cigány”, „konferenciahiéna” stb. stb. – ezeket nem megérteni kell, hanem azonosítani. A kérdés az, jól fejezi-e ki előre megállapított akkulturációs-szocializációs típusának elkerülhetetlen nézeteit, ill. jellegzetesen konnotálja-e őket, méltón típuspapagáj mivoltához. Engem pl. „ultrabaloldali” gondolataim ellenére máig „liberális”-nak ócsárol a sajtó, mert a liberálist a következőképpen definiálják: (a) nem rajong a korábbi rendszerért, (b) nem zsidófaló és (c) helyesli az alany és állítmány olykori egyeztetését. De ha a szociokulturális típuspapagáj már nem kielégítő, akkor előtérbe lép az értékrobot. A magyarhoni médiaideológia szerint embercsoportoknak nincsenek elveik vagy meggyőződéseik, netán elméleteik, amelyeket össze lehet vetni egymással és a valósággal, amelyek tehát vitában és versenyben állnak, csupán „értékeik”, amelyek nem cáfolható meggyőződések vagy elméletek, hanem bizonyos embercsoportok tulajdonságai és/​vagy önkifejezései, amelyeket vitatni nem lehet, legföljebb kompromisszum létesíthető közöttük, ill. amelyeket bizonyos csoportokhoz csatlakozni óhajtó egyének – úgymond – „választhatnak”. „Liberális értékek”, „nemzeti értékek”, „baloldali értékek”: ezeket nem szabad bírálni, hiszen azokat az embercsoportokat bántjuk a kritikával, amelyeknek ezek az „értékek” a tulajdonságaik. (Nyájas olvasó, ha valaki az ön jelenlétében az ÉRTÉKEK MENTÉN kifejezést használja, [a] kiiratkozott a magyar kultúrából, [b] a civilizált emberek sorából, [c] hülye. Ugyanez vonatkozik a TEMATIZÁL kifejezésre.) Mivel az „érték mint olyan” = X, üres absztrakció, ezért „az értékelvű szemlélet” (próbálja ezt valaki angolra vagy franciára lefordítani!) azt jelenti, hogy a szemlélet „valló”-ja (!) a teljes tetszőleges Jó mellett elkötelezett.

Mit jelent ez? No látja.

4. Asziszi, birtokában van az igazságnak. – Ez a legelterjedtebb szemrehányás a magyarországi közéleti vitákban (jobboldali megfelelője: „ösztöndíjat kapott a Sorostól”). Először is azon nyomban eltereli a szót a nézeteltérés voltaképpeni tárgyáról (conversation-stopper). Amint valaki fölindultan, pátoszosan, erős hittel, gorombán, hevülten mond valamit, rögvest fölharsan a kórus: „assziszi, hogy birtokába’ van az igazságnak”. Ez meglehetősen különös szemrehányás, hiszen ha mondunk valamit, többnyire (ködösen és implicite) föltételezzük, hogy amit mondunk, az bizonyos mértékben helytálló, bár normális emberek általában koncedálják (megengedik), hogy tévedhetnek. De elemezzük tovább ezt a szólást. A kifogás nyilván nem azt illeti, hogy némelyek egyáltalán beszélnek – legalábbis remélem –, hanem az emfázist, a nyomatékot, a „hittöbbletet”.

És ez ellenszenvesnek ítéltetik. Olyannyira, hogy némely szoclib közírókban diktatúrás képzettársításokat kelt, ha valaki (látszólag vagy ténylegesen) biztos a dolgában, mintha ez nem magatartásbeli, hanem tartalmi mozzanat volna. Nem állítom, hogy az ellentmondást nem tűrő, dogmatikus és/​vagy fanatikus beállítottságtól ne lehetne tartani, de a diktatúrákban nem azért van cenzúra és hitvallási kényszer, mert némely magánembereknek magabiztos a modora; a diktatúrákban a cenzúrának, a dogmának, a konformista hitvallás kikényszerítésének társadalmi (fegyelmező, uniformizáló, engedelmességet begyakorló) funkciója van. A szólásszabadság (jó, elismerem, mindig korlátozott és viszonylagos szólásszabadság) körülményei között azonban nem annyira a hit (meggyőződés, vélemény) kifejezésének az intenzitása, „hőfoka” számít – bár a heveskedést és a doktrinérséget szabad utálni –, hanem a hit helyessége és cselekvésbeli következményeinek erkölcsi minéműsége. Erős meggyőződésű emberek között is létrejöhet pluralista demokrácia, autentikus, eleven és kritikus kultúra (némelyek szerint csakis közöttük). De a magyarországi „politikai kultúra” (ebben a fogalomban se nagyon hiszek, de itt most megteszi) bágyadt, hitetlen, langyos – és mégse toleráns. Hiszen a típuspapagájok és értékrobotok között nem lehet kommunikáció, csak a párhuzamos és összemérhetetlen csoportos önkifejezés „rossz végtelenje”. Ez lehetetlenné teszi annak az eldöntését, melyik nézet vagy elmélet/​hipotézis helyes, és ha semmiről sem tudhatjuk, igaz-e, akkor a fölülbírálhatatlan előítélet és a babona fog uralkodni.

5. A politikának semmi köze az erkölcshöz: gyarmati pragmatizmus. – A szoclib közírászat egyik sarkalatos pontja a politikai bírálat erkölcsi bírálatként való föltüntetése. Ez elég régi jelenség, már a Monarchia idején is voltak rá panaszok. A jelenség igen sokrétű. Először is a rendszereken átívelő zsurnalisztikai közbeszéd – híven a polgári társadalmak alapjellegéhez – erkölcsnek a magánerkölcsöt tekinti, tehát természetesen elítéli az államférfiakat és más közszereplőket (is), ha sikkasztanak, megszegik a szavukat, hanyagul intézik az ügyeket, lenézően bánnak a honpolgárokkal stb. – és ez persze nagyon helyes. Ez ellen senkinek sincs kifogása. Ám amit a polgári-kispolgári újságírás és véleménytermelés „moralizálás”-nak nevez, az éppen a voltaképpeni politikai bírálat, méghozzá különösen az a válfaja, amely a sajtómunkás és a véleménytermelő által támogatott párt, „oldal”, „szekértábor”, felekezet vagy érdekcsoport közvetlen hatalmi aspirációi szemszögéből irreleváns vagy kellemetlen. Ám ez nem közvetlen, hanem közvetett szolgalelkűségből ered. Itt nincs (vagy csak fölöttébb ritkán van) szó megfizetett emberekről vagy álcázott pártalkalmazottakról, hanem mindenekelőtt arról a benyomásról, hogy a közügyek pusztán csak absztrakciók: végső soron mindössze magánemberek „empirikus”, azaz véletlenszerűen összeverődött vagy szociokulturális kondicionálás („szocializáció”) révén – pl. származási alapon vagy nemzedéki szempontokat követve – érdekcsoporttá lett halmazai küzdenek a koncért és klienseik törekvéseinek kielégítéséért, ill. a hivatali posztok elosztásáért. Szerintük minden politikai elv és program: „ideológia”, vagyis a nyers anyagi, hatalmi és biztonsági csoportérdekek puszta álcája. (Ebben szépen keveredik a teljesen lebutított vulgármarxizmus a vulgárweberianizmussal.) Ez a fölfogás azért hódíthatott ekkora teret Kelet-Európában – hisz nem csupán magyarországi tünemény –, mert a szokásos politikai gyakorlatot akkor érdemes bírálni, ha adott politikai közösségnek (országnak, nemzetnek) módjában áll a szóban forgó gyakorlatot (urambocsá’ a rendszert) önerejéből megváltoztatni. Erre rendszerint csak nagy, független országok képesek. Az oszmán, osztrák és szovjet uralom évszázadai után se mondhatjuk, hogy gazdasági, politikai és katonai függőségünk ma lehetővé tenné az önálló nemzeti politikát – ezen fölül pedig az osztálytársadalom és a közvetett képviseleti rendszer (s az új politikai lepra: a pártalapítás és a választási propaganda drágasága) se kedvez az „alulról jövő”, spontán és kockázatos változtatásnak. A politikai irányzatok integritása, programhűsége, a közjó, a közüdv és a közérdek vállalt képviseletének fönntartása, a köztársaság így vagy úgy fölfogott, vitatott és vitatható lényegének („a népnek”) az önzetlen szolgálata üres szóbeszédnek mocskoltatik.

Mondok példát.

A liberálisok, a szocialisták-szociáldemokraták és más honi baloldaliak a nemzeti-keresztyén jobboldal szemére lobbantották, sebzett szívükre tett kézzel, hogy a jobboldal önmagát tekinti A nemzetnek, A hazának, A magyarságnak. Pedig a nemzet: mindenki, minden honpolgár, nyögte, sóhajtotta, jajongta a balközép. Ebből az következett volna, hogy – leküzdve ellenérzéseit és hősleg tűrve az ellenzék bűzbombáit – tiszteletben tartja a jobboldali ellenzék parlamenti jogait, időt hagy neki, amíg újjászervezi médiaképviseletét, s a megvetés és viszolygás gesztusain túl emberi szót is talál a vesztesekhez intézendő. A közvélemény azonban semmi kivetnivalót nem lát a földön heverő legyőzöttek rugdosásában – ahogyan korábban fordított szereposztásban se látott. Ez barbár magatartás; egyre nyilvánvalóbb, hogy mindkét „oldal” csak az erő nyelvén ért; az erő nyelve pedig kiváltképpen nem a civilizáció nyelve. Kíméletlen, piszok húzások követik egymást, és a szurkolótáborok csak az ellenfél faultjain háborodnak föl. A jog és a hatalom különválasztása a civilizáció (minden eddigi civilizáció) legfontosabb vonása – az erősöknek és gazdagoknak nem szabad mindent –, s nem kell szeretnünk a Római Birodalmat vagy a középkori magyar királyságot, hogy belássuk: a hun és vandál támadások vagy a tatárjárás némi visszaesést jelentettek. A mai „magyar ideológia” azonban nem él ezzel a megkülönböztetéssel: minden komolyabb politikai bírálatban csak illojalitást vesz észre, az érdekcsoport (a „törzs”) elárulását. Megenged azonban egyetlen, csakugyan moralizáló típusú kritikát – ui. azt, hogy MINDEN POLITIKA MOCSKOS, MINDEN POLITIKUS GAZEMBER –, amivel infantilizálja, gyermekké süllyeszti a közönséget, hiszen en bloc aljasságnak minősíti azt, hogy a nép a saját ügyeivel törődjék; szerinte a nép ügyeivel a piszok gazfickóknak kell foglalkozniuk. A sajtó jobbik fele olykor szembeszáll gazságokkal – roma gyerekek törvénytelen szegregációjával, a nők elképesztő és rémítő módon eltűrt bántalmazásával és halálba kergetésével, a romák kilakoltatásával, a lakásmaffia és a fajüldözés cinkosságával; Isten áldja meg a (bizony) bátor hírlapírókat –, ám mivel ezek a humanista és szabadságpárti törekvések nem látszanak kapcsolódni a hivatalos polgári politikához (legföljebb biztos, hogy a jobboldal fütyül rájuk), ezek ún. „civil” erkölcsi akciókhoz közeledhetnek, pedig most először van Magyarországnak liberális igazságügy-minisztere (bár nem pártszerű értelemben)15 a XIX. század óta: az ő reformtervei azonban szintén nem „politikának”, hanem „szakmának” minősülnek. Bármely oldalról is, de a politika lefokozásáról van szó, ami természetesen mélyen antidemokratikus dolog. Még a legrokonszenvesebb emancipációs törekvéseket is a nép autonóm öntevékenységétől elszigetelve szokás szemlélni. A „pártok” mint olyanok – azaz a többpártrendszer és a parlamentarizmus – elleni másfél évtizedes, szüntelen és szívből jövő médiakampány önbeteljesítő próféciaként működött: a parlamenti pártok ma már csakugyan olyanok, mint amilyennek a kilencvenes évek első felében mutatta őket az utódpárti sajtómunkásság, amely fölületesen elliberálisodott azóta. A közutálatnak és közémelynek örvendő Parteiwesen elriasztja magától a reputációjukra kényes, finnyás embereket.

6. Az erkölcs mint értelmiségi osztálysajátosság. – Az elmúlt hónapok vitáiban kiderült, hogy az erkölcsinek csúfolt politikai bírálatot csak értelmiségiek (értsd: hatalmukat és befolyásukat vesztett, ám szakemberi ranggal se fölruházott – nem bróker –, bukott váteszek, hordó nélküli szónokok, frusztrált álpróféták, akik fölött elszállt az idő vasfoga) gyakorolják, akik nem értik és lenézik a valóságos életet élő valódi embereket, mert ez utóbbiaknak elegük van a lózungokból, és végre nyugodtan akarják élvezni Orbán- és Kövér-mentes vakációjukat, s nem idegeskedni senkit se érdeklő háromperizék miatt. Erkölccsel forduljunk szakemberhez (gyóntató vagy, failing that, Heller Ágnes), a politikában hatalomszakemberek, nem morálszakemberek dolgoznak, hagyjuk rájuk a hatalmat, az adót az adószakemberekre, a kórházakat az egészségügyi szakemberekre – s ha a laikus népfi azt mondja, az adó túl magas, ráadásul igazságtalanul vetik ki, a klinika folyosóin pedig véres rongyok hevernek, és mindent ellepnek a legyek, akkor ez populista demagógia. Az uralkodó osztály pedig, amely mindennek hasznát látja, mítosz.

7. Belül, legbelül mind szabadok vagyunk. – („…sztoicizmus, szkepticizmus és boldogtalan tudat…”)16 A sztoában „[e]z a tudat tehát negatív az uralom és szolgaság viszonyával szemben; tevékenysége az, hogy az úr szerepében igazsága nem a szolgában van, sem pedig a szolga szerepében igazsága nem az úr akaratában és a maga szolgálatában van, hanem az, hogy a trónon csakúgy, mint a bilincsekben, egyedi létezésének minden függésében szabad legyen, s fenntartsa magának azt az élet iránti közömbösséget, amely a létezés mozgalmából, a cselekvésből és a szenvedésből, folytonosan a gondolat egyszerű lényegiségébe vonul vissza […]. [A] sztoicizmus […] az a szabadság, amely közvetlenül mindig az egyes dologból indul ki és a gondolat tiszta általánosságába tér vissza; mint a világszellem általános formája csak egy általános félelem és szolgaság korában léphetett föl, de egy általános műveltség korában is, amely a művelődést a gondolkodásig fokozta.”17 Mit mondjak? Osz-posz.

8. Minden rezsim: legitim. – A Medgyessy miniszterelnökségének megmentését célzó első emeszpés nyilatkozatok arról, hogy a bukott diktatúra represszív titkosrendőri apparátusa oké, megdöbbentőek voltak a számomra; később kiderült, hogy ezek a nyilatkozatok alig zavarnak valakit, és sokan elfogadják őket. Ezt, ahogy a szoclib publi írná, „máig se voltam képes földolgozni érzelmileg” (!), de ez még semmi. A fontos az, hogy evvel bekövetkezett az új demokrácia teljes delegitimációja, amiről már megemlékeztem e hasábokon.18 A Medgyessy/​Kis affér ugyanazt jelenti a balközép számára, mint a Horthy-újratemetés a jobboldal számára. Kiderült, hogy az új demokrácia (a „rendszerváltás”) legmélyebb elvi tartalmát, történeti és politikai identitását az Országgyűlésben képviselt és a parlamenten kívüli pártok, a sajtó és a közvélemény többsége egyaránt megtagadja. (Miközben a kapitalizmusba „mint végzetbe” beletörődött.) A rendszerváltás – amint tavalyelőtti és tavalyi cikkeim bizonyítják – szerintem is megbukott a gazdasági, társadalmi, kulturális és legitimációs válság következtében. Az új demokráciának ma már csak külső és külsődleges formái állanak fönn; belső tartalmuk szétmállott, szétporladt. Ahhoz azonban, hogy megértsük a közvélemény fordulatát, különbséget kell tennünk a forradalmi rendszerkritika és a konzervatív-pesszimista antihistorizmus között. Első, igen durva megközelítésben: az előbbi számára egyik rendszer se legitim, az utóbbi számára mindegyik. (A két álláspont között vannak lélektani, de nincsenek elméleti átjárások.) A nálunk ma győzedelmes konzervatív-pesszimista antihistorizmus (eszmetörténeti címkéje: „kultúrakritika”) a fönti pontozatokból ismerős érzület kifejezése: mindig voltak erősek és gyöngék, gazdagok és szegények, kormányzók és kormányzottak, megfigyelők és megfigyeltek, cenzorok és cenzúrázottak, műveltek és műveletlenek, verők és megvertek, baszók és megbaszottak, alkotók és befogadók, jól értesültek és tájékozatlanok, tudósok és tudatlanok, tisztek és közlegények, parancsolók és engedelmeskedők, egyszóval: urak és szolgák. Ezt a „játékot” együtt „játsszuk” (hogy egy másik szoclib panelt használjak), mindenki szem a láncban, sat. Medgyessy ún. „titkosszolgálati múltjának” – ami önmagában persze csakugyan nem túl jelentős – széleskörű elfogadása, mi több, lelkes helyeslése és elismerése mint szimptóma annak a tételnek a merev elutasítását jelzi, amely szerint a demokrácia magasabb rendű, mint a diktatúra. S ezt tovább banalizálja és trivializálja az ún. „vizsgálóbizottságok” rémbohózata, továbbá az a groteszk beállítás, hogy mindez „SZDSZ-probléma”, „liberális identitásválság” és í. t.; mintha mindez nem volna az egész nyomorult magyar társadalom sava. (Közben Szűrös Mátyás is, az MSZMP KB volt titkára, Kádár kelet-berlini és moszkvai nagykövete, követeli Medgyessy lemondását nemzeterkölcsi okokból, miközben ő maga a „polgári körök” kultúrspartakiádján csápol…19)

Ennek a tételnek – hogy ti. a demokrácia magasabb rendű, mint a parancsuralom – lehetséges a forradalmi elutasítása – mondván: a polgári demokrácia is elnyomó jellegű, előnyei viszonylagosak –, és lehetséges a konzervatív, „kultúrakritikai” elutasítása, amely a szabadság kritériumát alárendeltnek tekinti pl. az elitek minőségéhez, az életvezetés kiegyensúlyozottságához, a gazdag műveltséghez, a társadalom ritualisztikus kifinomultságához képest. Ez az az attitűd, amely a politikai ellenfelet nem azért átkozza, mert represszív, hanem azért, mert primitív: a balközép legfontosabb ideológiai fegyvere, a gúny, ezért mélységesen konzervatív, hiszen stíluskérdéssé változtatja a morális kérdéseket – és a stíluskülönbségek mindig osztálykülönbségek. (Én sem akkor arattam anno a legnagyobb publicisztikai sikereimet, amikor kimutattam, hogy az ellenfél téved vagy rosszindulatú, hanem akkor, amikor céloztam rá, hogy oktondi és tahó. Olvasóm, elnézést.)

A konzervatív-pesszimista, „kultúrkritikai” delegitimáció (idősebbeknek: az „indirekt apologetika”) tkp. hiperlegitimáció: minden rendszer jó – kivéve persze az „ideologikus” excesszusokat –, hiszen megfelel az emberi természetnek, ti. ha nem felelne meg az emberi természetnek, akkor nem állna fönn. A változások pedig tektonikus-eróziós, nem akaratlagos folyamatok. Az „államszocialista” államkapitalizmus nem volt már elég hatékony, hát az uralkodó osztály áttért a szabadversenyes magánkapitalizmusra, s evvel kész. Nem nagy ügy. A „demokrácia” meg, pajti, kielégíti „a tömeg” bizonyos érzelmi szükségleteit, plusz lehetővé teszi a polgári jog olyatén reformját, amely a magántulajdon biztosításával jó az üzletnek. Tes’csak megfigyelni a polgári jog fejlődését a hetvenes évektől (vö. „ifj. Korsós Antal” jogászinterjúival a Mozgó Világban20). A kapitalizmus két fajtája közötti sima átmenet – ami egyszerre közelíti a forradalmi és a konzervatív delegitimációt abban a közös érzésben, hogy „a lényeg nem változott”; a funkcionáriusi készségeket és technikákat is simán konvertálni lehetett menedzseri, vállalkozói és kijárói tehetségre – azt a benyomást erősíti, hogy az alkotmányos-szabadelvű polgári demokrácia illúzió, hogy a jog és a hatalom közötti különbség illúzió.

Gyarmati elmaradottságunkban, barbár dekadenciánkban avval, hogy lényegtelen illúziónak tartjuk a politikai közösség (a nép) autonómiáját, a nyilvánosságot pedig nem a racionális diszkusszió, hanem az önző szenvedélyek és elfogultságok összecsapása helyének tekintjük, alapjában véve leváltottuk az új demokratikus rendszert anélkül, hogy meg akarnók változtatni. Illegitim berendezkedésként marad meg, a tőke és a külföld nyers erejének következtében. Emiatt nem úgy élünk, ahogy helyesnek tartanánk, de ezt helyesnek tartjuk. Mivel ez lelkileg kibírhatatlan, lényegtelennek és irrelevánsnak nyilvánítunk mindent, ami a közösségre tartoznék.

Mint népet, nem létezőnek jelentettük ki magunkat. Helyeselhetjük a közalkalmazotti fizetésemeléseket, de ezek pusztán jóindulatú („közérzetjavító”) hivatali „intézkedések” – szerintem helyesek –, nem a nép döntései, hanem a hivatal reagálásai a nép tompa morgására. Ilyesmi csakugyan volt korábban is.

Lehet, hogy magyar állampolgároknak kicsit kellemesebb lesz, de az az intézményes berendezkedés és sajátos kultúrája, amelyet a magyar nép – látszólag – mintha megteremtett volna magának (nevezzük demokratikus köztársaságnak), kimúlt.

Menthetetlen.

Az új nemzedéknek új köztársaság alapításán kell törnie a fejét, evvel a döggel nincs mit kezdeni.

Nem kár érte, pusztuljon csak.

A háborúnak vége

(2003. május 2.)

Bekövetkezett, amit mindenki előre látott: az erősebb legyőzte a gyöngébbet. Az amerikai és a brit hadsereg megvívta azt a háborút, amelyet kezdetben a világ teljes közvéleménye helytelenített (az Egyesült Államok és Izrael kivételével).1 A hadviselés módjával kapcsolatban Rumsfeld honvédelmi miniszternek és híveinek lett igazuk: a hipermodern technika sikerrel helyettesítette a nagy létszámú csapatokat. Szaddám katonái végül elfutottak és elbújtak; a megjósolt, „sztálingrádi típusú” bagdadi csatából nem lett semmi. Az új jobboldal nyert, Bush és Blair népszerűsége nő, hozzá lehet fogni a közszolgáltatások lefaragásához, az iskolabezárásokhoz, a tömegközlekedés további leépítéséhez, a környezetromboláshoz. A békemozgalom kifújt, hiszen ezúttal csakugyan valódi békemozgalom volt, Szaddám mint ellenfél nem volt rokonszenves senkinek, nem úgy, mint Ho Si Minh a vietnami háború idején.

Ez az, amit mindenki tud. Azt is sokan sejtik, hogy az egyik utolsó világi (úgy nagyjából „nemzeti sztálinistának” nevezhető) arab rendszer bukásával az Egyesült Államok és Nagy-Britannia nagy lökést adott az iszlám (síita) integrizmus/​fundamentalizmus, a forradalmi iszlám dinamikájának. Szaddám nacionalista és „szocialista” rendszere (akár a nasszerista, akár az algériai FLN-típusú) rég elvesztette a népszerűségét, akár a többi nyugatosító és modernizáló rendszer (bár ez esetben a „Nyugat” a Szovjetuniót és a latin-amerikai populista-katonai diktatúrákat jelentette Peróntól Castróig). Ezért is lehetett legyőzni. Most majd jönnek az imámok és az ajatollahok. Hogy aztán ők mit művelnek, s lesz-e velük szemben valami más is, azt egyelőre nem lehet tudni. Nem is erről akarok írni, bár az „iszlám demokrácia” kérdésköréhez futólag visszatérek.

Ebben az írásban az események közkeletű értelmezéseivel foglalkozom (idevágó tanulmányok százain rágtam át magam, ezekből itt csak kevésre hivatkozhatom), és csak közvetve, rajtuk keresztül magával „a világhelyzettel”. Hozzá kell tennem, hogy az észak-amerikai és nyugat-európai viták – pedig a tét ott nagyobb – általában higgadtabbak és kiegyensúlyozottabbak voltak, mint a kelet-európaiak, és persze színvonalasabbak és kritikusabbak is (ha nem is a napisajtóban vagy a rádióban); ugyanakkor számos 1945 és 1989 utáni tabu és konszenzusos közhiedelem dőlt meg. Egy részük szerintem is tarthatatlanná vált, ezekért nem kár; de sok olyasmit is elintézett ügynek látott „a haladó értelmiség”, amiről (sajnos) most kiderült, hogy dehogy. Sőt.

1.

A háború többé-kevésbé liberális helyeslői világszerte (de különös hévvel és türelmetlenséggel azokban a kelet-európai országokban, ahol balközép kormányok a közvélemény többségével szemben támogatták az amerikai-brit agressziós politikát – itt Amerikában senki nem akarja elhinni nekem, hogy ezek „baloldali”, mi több, részben „utódpárti” kormányok, hiszen az Irak elleni támadás „jobboldali ügy”) úgy mutatják be a háborút, mint a „demokrácia kontra totalitarizmus” nevű történeti fejleménysorozat újabb fejezetét. Ebből adódnék – minden józan ellenvetést beszámítva, még azt is, hogy az iraki Baath-rezsimnek nem volt köze a New York és Washington elleni terrortámadásokhoz, hogy a sokat emlegetett tömegpusztító fegyvereknek se hírük, se hamvuk, hogy számos említhető arab és muzulmán államhoz képest Szaddám nem volt már túl veszélyes Izraelre –, hogy az iraki hadjárat afféle fölszabadító harc: a demokrácia mellett, a (totalitárius) zsarnokság ellen.

Némely szélső kommunisták (köztük is csak kisebbség) úgy gondolják, hogy a polgári demokrácia és a tőkés diktatúra közötti különbség elenyésző, ezért mindenfajta antifasiszta népfront, egységfront, „charta” manipulatív visszaélés, kétszínűség vagy öncsalás. Ezek gyakran a zárkában szoktak ráébredni, hogy nézetük túlzó. Ennek az erkölcsi-politikai okokból létrejött mítosznak a történelmi létjogosultsága azonban problematikus – csakhogy a nyelvhasználatot 1989 óta annyira meghatározza, hogy az ember igen könnyen esik az áldozatául.

A kérdés nem az, hogy ellentétben áll-e egymással demokrácia és zsarnokság (ellentétben áll), hanem ez: fontos vonulata-e a történelemnek a polgári demokrácia küzdelme a totalitarizmus ellen? A válasz erre – a közkeletű mítosszal szemben (és sok halott demokrata szíve vágyával ellenkezően) – egyértelmű nem.

Az első világháború után a jobb- és baloldali közvélemény (Amerika részleges kivételével) gazdaságilag, szociálisan és erkölcsileg halottnak tekintette a burzsoá-liberális demokráciát. A fontos ellentétnek mindenki a szocializmus/​kommunizmus és a fasizmus/​nácizmus ellentétét tekintette; a nácik híres harci dala (a Horst-Wessel-Lied) szerint előbb „a reakciót és a marxizmust” kell legyőzni, aztán lesz övék „Németország és holnap a világ”. A polgárságot Thomas Mann és Proust, Roger Martin du Gard és Italo Svevo, Mihail Bulgakov és Alekszej Tolsztoj, Márai és Déry is eltemette, elsiratta. A kérdés az volt: meg tudja-e őrizni a népcsaló fasizmus – legalább nagyrészt – a termelőeszközök magántulajdonát a fenyegető szocialista forradalommal szemben vagy sem? Akkor veszít-e többet a polgárság, ha a szociáldemokrata szakszervezeti boncoknak engedi át a hatalmat, vagy ha a barna vagy fekete vagy zöld inges rohamosztagosoknak? Thomas Mann a szociáldemokráciát javasolta; Krupp, Thyssen, Stinnes, az I. G. Farben2 a nácikat. Az eredményt ismerjük.

Itt a fasiszta politika „régi” és „új” elemeit el kell különíteni. Az „újakat” – rasszizmus, vitalizmus, antiracionalizmus/​irracionalizmus, nyílt diktatúra, új pogányság, vezérkultusz – a nemzetközi burzsoázia elfogadta, ameddig a náci/​fasiszta „kettős állam” keretén belül megmaradt a politikailag korlátozott és alárendelt kapitalizmus, a fasiszta diktatúra pedig sikerrel elfojtotta a munkásmozgalmat. (Érdekes módon elfelejtik manapság, hogy Hitler elsőként a kommunistákat hurcoltatta gyűjtőtáborba.) A nemzetközi burzsoázia a náci/​fasiszta politikának éppenséggel a „régi” elemeit tartotta aggályosnak, jelesül a hagyományos német revanspolitikát, a „tengeri hatalmak” elleni „kontinentális” stratégiát. Anglia el tudta fogadni, hogy Hitler egyesíti a német etnikumú területeket, kiterjeszti befolyását a Habsburg-monarchia egykori hatalmi övezetére és kordában tartja a szlávokat. A zsidóüldözéssel szemben senkinek nem volt komoly kifogása, kivéve a számkivetettek esetleges befogadását – erre az „angolszászok”, mint tudjuk, még a háború alatt se voltak hajlandók. (A menekült német és osztrák zsidókat Angliában mint „ellenséges külföldieket” internálták 1939-ben.)

A náci Németországot nem „a demokrácia” győzte le, hanem elsősorban és másodsorban a szovjet Vörös Hadsereg, amely gyújtogatva, rabolva, erőszakolva, civileket gyilkolva, rombolva árasztotta el az elképedt Európát, s a szó legszorosabb értelmében bosszút állt a német népen.

Bár a „vészkorszak” (a „holokauszt”), azaz az európai zsidóság módszeres és eltervezett kiirtása messze kiemelkedik a XX. század iszonyatai közül, az „etnikai tisztogatás” kevésbé radikális formái az „antifasiszta” szövetségesektől se voltak idegenek. És itt nemcsak a sztálini terror sok-sok millió „belső” áldozatáról van szó, hanem a hirosimai és nagaszaki atombombáról, Drezda és Hamburg tűzhaláláról, kilencmillió német elűzéséről a „demokratikus” Csehszlovákiából és Lengyelországból (és a „demokratikus” Magyarországról…), a francia, holland és belga gyarmatok „visszafoglalásáról” vadállati kegyetlenkedések közepette, a brit terrorról Malájföldön, Burmában, Kenyában – és a listának itt nincs vége.

Azt szokás mondani, a „hidegháború” 1989-ben ért véget. Ez hazugság. A „hidegháború” (azaz a szovjet tömb és a demokratikus Nyugat ideológiai és katonai szembenállása a maga tisztaságában, keménységében és veszélyességében) az 1960-as években ért véget, bár Sztálin már a ’30-as évek közepétől, majd a második világháború után megint lehűtötte a nyugati és harmadik világbeli kommunisták forradalmi hevületét. A ’60-as évek óta „enyhülésről”, „békés egymás mellett élésről”, sőt: „konvergenciáról” volt szokás beszélni. Az amerikai jobboldal (Nixon és Kissinger) stratégiai szövetséget kötött az ortodox sztálinista Kínai Kommunista Párttal a Szovjetunió, India és Vietnam ellen. De Gaulle és Nixon nagy államférfinak tartotta és szívélyesen támogatta a feledhetetlen Ceauşescu elnököt. 1956-ban és 1968-ban az Egyesült Államok biztosította semlegességéről a Szovjetuniót, 1980/81-ben Nyugat-Németország. (Ifjú olvasóm, ezek a magyarországi, csehszlovákiai és lengyelországi, levert demokratikus kísérletek évszámai.)

Egyszóval: a „demokrácia” és a „totalitarizmus” szembenállása történetileg soha nem létezett, puszta ideológiai konstrukció, amely persze sokakat ihletett és lelkesített (így a saját – antifasiszta és antikommunista – kelet-európai nemzedékemet is). A mítoszok „léteznek”, csak másképpen, mint a történelmi realitások. Azt, hogy a hitleri „Harmadik Birodalom” megbukott, minden tisztességes ember örvendetesnek tartja, akkor is, ha a második világháború gyalázatos, véres és mocskos története nem igazolja a háborús „közönségfilmek” antifasiszta mitológiáját – bár én is nyolcszor láttam a Casablancát.

Ami most Irakban történt, történik, őszintén szólva nem túl eredeti: a kapitalizmus azt adja, ami a lényege – a további fölhalmozáshoz biztosítania kell a rendet a félig tőkés periférián, ráadásul a beláthatatlanul gigantikus amerikai államadósság és kereskedelmi deficit áthárítását, a centrum gazdasági válságának exportját is katonai erőszakkal kell megoldani; ebben a kőolaj (ill. a Bechtel és a Halliburton – jobboldal-közeli konszernek – megbízása „az újjáépítéssel” a „még” nem létező „új iraki demokrácia” számlájára) apróság. Hogy erre a célra Irak-e a legalkalmasabb, ez legyen ifj. Bush, Cheney, Rumsfeld és Wolfowitz gondja.

Azt lehetne gondolni, a „béketábor” átlátott ezeken a dolgokon – s néhányan persze átlátnak rajtuk3 –, de sajnos ez sem ilyen egyszerű, a „béketábor” retorikája is tele van történeti torzításokkal és elfogadhatatlan ideológiai ötletekkel.

2.

A békemozgalom egyik jelszavát, amely szerint az Irak elleni katonai támadás „imperialista”, a háború olyan tekintélyes helyeslői is osztják, mint a liberális Michael Ignatieff4 és a konzervatív Niall Ferguson5 (divatos és tehetséges történészek). Ami a békeharcosok szájából szitok, az a háborúpártiak ajkán kihívó hencegés: egy tabuval kevesebb (hiszen az „imperializmus” a ’60-as évek óta politikai trágárság volt). Igenis, mondják a háborús uszítók (akik között föltűnően sok az egykori balliberális), az Egyesült Államoknak és Nagy-Britanniának föl kell vállalnia „a fehér ember terhét” (white man’s burden), civilizációt, békét, egyéni szabadságjogokat, jólétet, pluralizmust stb. stb. kell vinnie „a sötét kontinensre”: ezt követeli az eszme is, az önérdek is.

Itt két kérdés merül föl: az, hogy lehet-e katonai erővel, megszállással elterjeszteni a demokráciát, illetve az, hogy beleillenek-e a történtek „az imperializmus” (mint olyan) nagy történeti típusába.

Az első kérdésre válaszul azt szokás fölhozni, hogy a második világháború utáni katonai megszállás a három nyugati zónában német demokráciát eredményezett, tehát a dolog lehetséges. Ez természetesen nonszensz. Aki egy kicsit is elmélyedt a háború utáni német történelemben, historiográfiában, epikai- és esszéirodalomban, publicisztikában (s erre még a csak magyarul olvasóknak is volt lehetőségük), az tudja, hogy a tekintélyelvű és represszív Adenauer-korszak semmiféle demokráciát nem hozott létre vagy restaurált, ehhöz 1968 harcai kellettek, majd 1989 után a német újraegyesülés és a megszálló csapatok távozása (a mai Japánt pedig „demokráciának” nevezni ízléstelen tréfa). „Gyarmati demokrácia” sose volt, nincs és nem is lehetséges. Ahhoz azonban, hogy ezt megérthessük, néhány polgári szó a liberális demokráciáról. („Liberális demokrácia” annak az alkotmányos rendnek a hivatalos és tudományos neve, amely jelenleg Magyarországon is érvényben van, függetlenül attól, hogy épp liberálisok kormányoznak-e. Kelet-Európában egyébként – históriai szemszögből meglepő módon – a „demokrácia” szót a „liberális kapitalizmus” szinonimájaként használják, ám ezt a furcsa jelentésváltozást, a nyelvromlás többi ijesztő tünetével együtt, úgy látszik, tudomásul kell vennünk.)

A mai liberális demokrácia a világ viszonylag jómódú részén uralgó rendszer. Többpártrendszer, választások, szabad sajtó, civil társadalom, miegymás. Ezt egységes rendszernek nézni azonban elég különös. Épp olyan, mint abból, hogy az MLSZ elfogadja a labdarúgás nemzetközi szabályait, arra következtetni, hogy a magyar focibajnokság ugyanolyan, mint a brazil, az angol vagy az olasz. Amin könnyű átlátni olyan érdektelen és lényegtelen, unalmas és fölösleges jelenségek esetén, mint a futball, nehézségeket jelent a politikában. Ami kétségtelenül közös ezekben a rezsimekben, az a képviseleti kormányzat („representative government”). Ez mindössze annyit jelent, hogy a kormányzás és a kormányváltás az elitek közötti szabályozott versengés keretében zajlik, a kormányzó személyzet időnként le lesz cserélve, a közvélemény bír némi befolyással, a nyilvános bírálat pedig megengedett. Ezt a berendezkedést a szociáldemokrácia és a hozzá hasonlók megpróbálták radikalizálni és demokratizálni – azaz bevonni a hatalomért versengő csoportok körébe a vagyontalan osztályokat, elsősorban az ipari proletariátust (néhol még az egykori parasztságot is) –, de a munkáspártok eltűnésével (elpolgárosodásával) a szabadelvű képviseleti rendszer részben visszatért a XVIII. századi brit, az 1818 és 1848 közötti francia oligarchikus változathoz. Közben azonban sok minden történt. Kialakult a modern állami bürokrácia, de facto politikai hatalomhoz jutott a bíróság, a jegybank és sok nemzetközi (szintén nem választott) hatóság, megerősödtek az egyéni szabadságjogok, engedékenyebbé (permisszívebbé) és toleránsabbá vált a társadalom, meggyöngült a család és az osztály, a kommercializált népi kultúra termelési ág lett stb. stb. stb. Mindezek hatalmas változások, de nem éppen a „demokrácia” (a néphatalom, a népi részvétel) irányában. Ez még mindig (már megint) a liberális plutokrácia, a liberális oligarchia – és itt kérem elfelejteni a „liberális” szó sajátos magyarországi konnotációit – uralma, ahol a „demokrácia” (a néphatalom vagy népuralom) hiányáért az atomizált és depolitizált társadalom (már nem „nép”) biztonsága (az önkényes állami kényszerrel szemben), az ideológiai indoktrináció hiánya vagy diffúz közvetettsége, a „békén hagyás”, az ellenállás csatornázása, elterelése (szemben brutális fizikai elnyomásával – bizonyos határok között) kárpótol. Ám a 2001. szeptember 11-e óta az egész Nyugaton megerősödött rendőrállami vonások, a „másként gondolkodás” rég nem tapasztalt hatósági üldözése (az FBI listája alapján békeharcos apácákat szednek le belföldi légijáratokról, olvasom a mai újságban, de az ACLU már pöröl6), a terjedő etnikai és felekezeti előítéletek még ezen is változtathatnak.

Egy azonban biztos: mindenfajta fölvilágosodás utáni szabadelvű szisztéma alapja az autonómia elve, kettős értelemben: először, a politikai közösség (amely a gyakorlatban persze szűkebb terjedelmű, mint „a nép”) önmagának ad (hoz) törvényeket, ezeket nem fölülről és kívülről kényszerítik rá, s a törvények betartásának és a kormányzat időleges hatalmának biztosítéka „a nép” önkéntes beleegyezése (azaz: „szabad választások” és „nemzeti önrendelkezés”).

Másodszor, „a törvények betartása mellett” az egyén autonóm, életvitelébe, érzületébe, vélekedésébe az állam nem árthatja bele magát, és a kollektív társadalmi cselekvés bizonyos fajtái is engedélyezettek.

Mármost az idegen megszállás, a katonai védnökség nyilvánvalóan nem egyeztethető össze az autonómia (és az önkéntes beleegyezésen nyugvó szabadelvű legitimáció) minimumával. Nem mintha a liberális demokrácia napirenden volna Irakban. Illiberális, antiliberális, ám valódi (iszlám) demokrácia a félig jakobinus, félig teokratikus iráni síita minta szerint még lehetséges. Az első cenzúrázatlan napilapot mindenesetre az Iraki Kommunista Párt adta ki, szép sarló-kalapácsos fejléccel. Eddig ez a „világi”, „modern” politika egyetlen jele.

Imperialista jellegű-e az Egyesült Államok és Nagy-Britannia agressziója? Ha az „imperializmust” csak szitokként használjuk vagy a periféria szegény országaival szembeni durváskodás szinonimájaként vagy a világuralmi gőg újraszidolozott jelvényeként, akkor nyilván igen. Történeti értelemben azonban nem. A klasszikus imperializmus nemcsak megszállta és használta a gyarmatokat (gazdasági, demográfiai, stratégiai célokra), hanem kormányozta és igazgatta is őket, utakat, vasutakat, kórházakat, iskolákat, börtönöket, városházát, múzeumot, parkot, levéltárat, adóhivatalt, gátat, kikötőt épített, hivatalnokai fölmértek, kutattak, adatot és folklórt gyűjtöttek – az ismert és szokványos rémségek és iszonyatok mellett. A „fehér ember terhe”, bármennyire undorítóan hangzik is antirasszista fülünknek, jelentett azért valamiféle fölényes civilizációs küldetést és hasonló illúziókat. (Tévedés ne essék: a klasszikus imperializmus szociális mérlege mindennek ellenére egyértelműen negatív.) A mai globális kapitalizmusnak alig vannak civilizációs dimenziói. A Nemzetközi Valutaalap (IMF), a Világbank, a Nemzetközi Kereskedelmi Szervezet (WTO) meg a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) csak szabályoz és hitelez, nem igazgat, és ezeket is csak a tőkés centrum érdekében teszi; „közérzetjavító” programjaik nem sokat érnek. A globalizáció pusztán a tőkejavak szabad keringését teszi lehetővé, a hagyományos politika szemszögéből semleges és személytelen; oda ruháznak be, ahol alacsony a bér és nincs szakszervezet, az így kiszivattyúzott profitot pedig oda csatornázzák, ahol konszolidáció van, hitelgaranciák és alacsony tőke-, társasági- és osztalékadó, ahol szolid államkötvények kaphatók, ahol nem várható államosítás vagy népjóléti reform az adó- és járulékfizetők érdekében.

Semmi harag.

Az Oxfam International adatai szerint a fejlődő országokból kivitt és adóparadicsomokban elhelyezett pénz kb. 50 milliárd dollár (az összes segély együtt: 57 milliárd dollár). A fejlődő országok több mint 2 trillió dollárral tartoznak. Minden egyes „segélydollár” ellenében kb. tíz „mocskos dollár” érkezik vissza Nyugatra.7 Ez egyszerűen sima kizsákmányolás, a pénznek nemcsak szaga, hanem bőrszíne sincs; a tőkés rendszer eljutott abba az elvont állapotba, amelyet Marx (az Economist szerint is) előre látott.8 Az „imperializmus” hipotézise mind a helyeslők, mind az ellenzők részéről megint csak puszta ideológiai konstrukció: a jobboldal számára ez a fajták, etnikumok, nemzetek közötti megkülönböztetés „liberális” rehabilitálását jelenti, a békeharcos baloldal számára pedig az antikapitalizmus etnicizálását és kulturalizálását, amely a megszokott opportunisták szerint propagandaelőnyt jelenthet. Tagtársaimnak az ATTAC-ban: a „kizsákmányoló nemzetek” és „kizsákmányolt nemzetek” hipotézisének a szerzője: Benito Mussolini.9

3.

A közismert tények (teszem azt, a fasizmus/​nácizmus preventív ellenforradalom volt a radikális szocializmussal szemben), a maguktól értetődő megállapítások (teszem azt, az „önkormányzás”, az autonómia fölvilágosító, szabadelvű és demokratikus alapgondolata, amely a kényszer és a függőség lehetőség szerinti kizárását jelenti – ez a pozitív és negatív jelentése –, nem egyeztethető össze az idegen katonai megszállással és „főséggel”) nem érnek sokat, ha nem illeszthetők bele a kor önértelmezésének retorikai rendjébe. Ezért hiába „közismertek” és „maguktól értetődőek”. A konformistább hallgató szeme megüvegesedik, állkapcsa elfojtott ásítástól sajog, ha szokatlant hall, ahelyett, hogy fölkeltené érdeklődését.

Nancy Fraser igen találóan állapította meg, hogy – a szociáldemokráciának a hetvenes-nyolcvanas években bekövetkezett halálával – az újraelosztás politikáját fölváltotta az elismerés politikája (angolul ez szimmetrikusabban hangzik: redistribution, recognition).10 Más szóval: a baloldalon (s még mindig ez az eszmegyártó nagyüzem) az egyenlőség és az osztó igazságosság szociális és demokratikus gondolatait fölváltották az egyéni méltóság, a kölcsönös elismerés és tolerancia, valamint a csoportos szokásrendszerek és hagyományok összemérhetetlenségének liberális, pluralista és olykor relativista eszméi. (Emlékeztetném a netán feledékeny olvasót, hogy Marx nem volt egalitárius, és a proletárszocializmus nem egyenlőséget és igazságosságot akar – ezek „haladó polgári” célkitűzések –, hanem sokkal többet.) Akárhogy is, az uralkodó „diszkurzív paradigma” ma nem annyira a társadalmi szerkezet, a jövedelmi viszonyok, a hatalom eloszlása, a közjavak hozzáférhetősége stb. (ezek a szociáldemokrata jóléti állam uralkodó eszméi), hanem az identitás és a kultúra, az emlékezet és a test.

Történeti érzékű ember számára azonnal nyilvánvaló e későliberális eszmék romantikus eredete. (A romantika és a liberalizmus összefüggéséről sokan írtak, a leghíresebbek: Carl Schmitt11 – támadólag, Isaiah Berlin12 – megértőleg.) A későliberális kultúraromantika (és nem „kultúrromantika”, olvasószerkesztő úr!) az elosztási, közhatalmi, hierarchikus és világnézeti, tehát röviden: politikai viszonyokat nem annyira szerkezeti sajátosságoknak vagy történeti okozatoknak/​fejleményeknek tekinti, inkább kollektív élmények, mentalitások, habitusok (ill. eljárások, játékszabályok és technikák) antropológiai és etnológiai módszerekkel leírható esetegyüttesének. Ezeknek a „konkrét”, az érintettekből azonosulást, „ismerősséget”, otthonosságérzést kiváltó esetegyütteseknek a külső, univerzalista („transzkontextuális”, tehát az adott összefüggés érzelmi, szokásszerű egységén túlmutató) bírálatát a korszellem elveti.

Maga a fölvilágosító racionalizmus („tudomány”, „filozófia”) sem ismerhető el a saját ismérvei szerint „külsőnek” és „univerzalistának” (azaz „transzkontextuálisnak”), csak az egyik kulturális tájszólásnak (dialektusnak), hagyománynak, szubkultúrának a sok közül. (Némelyek szerint a kulturális baloldalon: fehér, hím és uralomvágyó, a kulturális jobboldalon: kozmopolita, tervező, laposan történelem- és érzületellenes, fölforgató és föllazító.)

Mindezek – és persze egyebek – folytán a politikai berendezkedések ismertetőjegyei kultúrák habituális tulajdonságainak tűnnek. Ez valaha reakciós beállításnak számított – elvégre a konzervatív nacionalizmus (és nem a kezdeti liberális, demokratikus nacionalizmus) érvelési vagy szónoki technikáira jellemző –, ma már viszont az egymásra különben is egyre jobban hasonlító konzervatívok és liberálisok elemzéseiben is fölbukkan, persze változó hangsúlyokkal.

Ilyen azért még sose volt: az iraki hadjáratot a napisajtó az egész világon Amerika „mint olyan” nemzeti karakterével, mentalitásával magyarázta. A „messianisztikus küldetéstudat” toposza (különböző előjelekkel) a békeharcosok és a háborúpártiak szövegeiben egyaránt előkerül, Hérodotosz előtti naivságról téve tanúságot. „Amerika” (a gyermeteg, hívő, brutális, egyszerű hős), „Európa” (a kényelmes, elpuhult, gyönge, dekadens) meg „az arab Kelet” (fanatikus szolgalelkek, irigy barbárok) kliséi állítólag komoly emberek tollából – ritkán tapasztalni az ostobaság ilyen patakzását.

Mondanom se kell, ezek a panelek ősiek. „Mi” vagy ésszerűek, megfontoltak, józanok, műveltek és felelősek vagyunk, szemben „velük”, akik forrófejűek, érzékiek, felelőtlenek, sűrűn szeretkeznek, szaporodnak és zenélnek; vagy „mi” hagyománytisztelők, érző szívűek, kegyeletteljesek, hazafiasak, családszeretők, természetkedvelők, spontánok és művésziesek vagyunk, szemben „velük”, akik számítók, agyasak, hidegek, gyökértelenek, haszonelvűek, tiszteletlenek, szívtelenek, gúnyosak, újító kedvűek, természet- és testidegenek.

Évszázadok óta ezt halljuk – de jó a műveletleneknek, ó egek!

Alkalmasak-e az iszlám népek a demokráciára? – erre a rossz kérdésre sok kifinomult, ám elkerülhetetlenül torz válasz érkezik.13 Mit válaszolt volna akár a legkifinomultabb elemző 1848 februárjában arra a kérdésre: alkalmas-e az elsöprő többségében írástudatlan, babonás, éhező és beteg magyar nép, amelynek legtöbb fia (lányairól nem is szólva) soha nem hagyta még el faluja, pusztája határát, tehát alkalmas-e ez a nép saját ügyei vitelére, gazdasága irányítására független, szabadelvű államban az egykorú „művelt Nyugat” legmerészebb eszméi szerint? Lett volna-e bárki, aki – magukon a forradalmárokon kívül, akik egyébként sokat vívódtak – erre igennel mert volna válaszolni?

A relativista multikulturalizmus, mint várható volt, nacionalizmusba csapott át. Noha a kultúrák – az uralkodó közvélemény szerint – most is átjárhatatlanok, de ugye a demokratikus szellem mégis értékesebb, mint mondjuk az iszlám „fundamentalizmus” vagy teokrácia. Ám íme egy igazi keresztyén fundamentalista: ifj. Bush elnöki beiktatásának hitszónoka, ifj. Graham lelkész „gonosz vallásnak” nevezi az iszlámot.14 A keresztyénség véres évezredeire gondolva csak sóhajtunk. Látva a síita önkorbácsolást, csak azt mondhatjuk: ilyen a vallás. Nem volt még olyan vallás, amelyből hiányzott volna az önkínzó aszkézis és a tisztaságvágyból fakadó gyilkos düh. Aki mást mond, érzelgős balek. Ami Amerika és Európa karizmatikus gyülekezeteiben, de akár hagyományos zarándokhelyein folyik, természetesen csak kissé szelídebb rokona a síita vadulásnak, és hindu párhuzamok stb. is vannak. Az önkorbácsolás régi keresztyén (egy ideje főleg csak szerzetesi, de az Opus Dei laikus tagjai között is elterjedt) szokás. Az önkívület, a látomás minden vallás célja (gondoljunk a hászidok és a dervisek táncára stb.). Az öncsonkítást hagyományosan tiszteltük, görögkeleti szektákban ma is szokás.

Tudásformák, világnézeti és érzületi formák nem genetikailag öröklődnek, hanem tanulás, begyakorlás révén, tehát a környezet hatására nagyon könnyen meg is változhatnak. Ez a „környezet” az, ami a problémákat okozza: a paraszti sorból alig kiszakadt ázsiai népek csak a népvallást tarthatják a sajátjuknak. Amit „a Nyugattól” kaptak – gyarmatosítás, nemzeti sztálinista rémuralmak Nasszertől Szaddámig, neokolonialista, majd globalista kizsákmányolás, tévutas modernizáció, elmondhatatlan fizikai és erkölcsi gyötrelem –, semmiféle bizalomra nem ad okot. A mai arabokra nagyon emlékeztető egykori európaiak is ellenálltak Napóleonnak, de eszméit (szekularizáció, mobilitás, piac, gondoskodó bürokrácia, nacionalizmus, militarizmus) átvették. A mai, mi tagadás, dekadens, hanyatló kapitalizmus – néhány kelet-európai publicistát kivéve – senkit se lelkesít, bár a beletörődés és a reménytelenség jelentős.

A radikális iszlám nem elvontan „jónak” vagy „magasabb rendűnek” tűnik föl hívei szemében, hanem otthonosnak, ismerősnek, sajátnak, amit senki nem vehet el tőlük, mert nem kell senki másnak. Ez a kétségbeesés és a számkivetettség politikája. A síiták tudják, hogy a radikális integrista iszlámtól nem fognak meggazdagodni és talán stabilitásra se számíthatnak. De a maguk módján akarják berendezni a saját életüket, ez pedig nem áll messze a demokrácia és az autonómia kissé leegyszerűsített alapgondolatától. Persze ez a változat illiberális és antiliberális, mint az iráni antiliberális demokrácia, amely azért demokrácia a szó robespierre-i (és cromwelli és dózsai) értelmében. Szabadság, egyenlőség, testvériség nem lesz belőle – bár úgy hallom Magyarországról, hogy ez lejárt –, de kulturális önmeghatározás igen, erősödő önazonosság igen, koherens habitus igen, kollektív emlékezésre támaszkodó érzületi és kulturális-politikai közösség igen: ezek a későliberális gondolkodás kedvenc eszméi, ne tessék tiltakozni.

A kulturális determinizmus és a vele egylényegű kulturális relativizmus ma divatozó álláspontjáról nem lehet más kultúrákon belüli jelenségeket bírálni, mert abból csak etnicizmus lesz.

Az iraki háború alatt az Amerika-gyűlölet, a franciagyűlölet, a zsidógyűlölet, az arabgyűlölet és a többi ülte torát, ahogy háborúk alatt emberemlékezet óta (undorító) szokás. A tőkés kormányzatok brutalitása és képmutatása, a békemozgalom „nemzetközi nacionalizmusa”, a médiák mindenoldalú tudatlansága és előítéletessége, a kommentátorok feneketlen butasága tanulságos látvány volt. Mindebből két dolog tűnik szembe igazán szomorúan. A balközép ellenzék mind Amerikában, mind Franciaországban megadta magát. Ifj. Bush és Chirac a represszív nemzeti egység ormán rombolja a szabadságjogokat, a népjóléti rendszereket, üldözi a bevándorlókat ellenkező földrajzi irányú, de hasonló tartalmú sovén szofizmákra hivatkozva. Ilyesmi már nagyon régen nem fordult elő.

A másik, mint említettem, bizonyos 1945 és 1989 utáni tabuk aggasztó széttörése. Az egyik a zsidó értelmiség befolyásos csoportjainak azonosulása bármiféle arabellenes vagy iszlámellenes akcióval, s evvel összefüggésben a zsidó középosztály gyors jobbratolódása főleg Észak-Amerikában, de másutt is, szemben minden precedenssel (itt nem az ellenpéldák sokasága számít, hanem a jelenség újdonsága). A zsidóbarátság mindig is „haladó magatartásnak” számított, bár akadtak filoszemita konzervatívok is, mint Mrs. Thatcher, de ennek (úgy fest) vége. A szocialista elveitől és hagyományaitól elszakadt baloldal köreiben most elképesztően durva antiszemitizmus szabadult el. (Mint mindennek, ennek is vannak előzményei, de most nem ez a fontos.15)

Ami evvel ideológiai eredetében összefügg – mint az új erőviszonyok első politikai következménye –, az az euroatlanti rendszer összeomlása, finomabban szólva széttöredezése, az ENSZ régóta húzódó válságának betetőzése, az amúgy igazságtalan és tarthatatlan, de „a semminél jobb” nemzetközi jogrend – egyelőre sikeres – helyettesítése nyers erővel. (Az ENSZ szabályait mindenki mindig megszegte, de lehetőleg stikában, sutyiban, nem nyíltan, diadalmasan és boldogan, mint ifj. Bush. Kérjük vissza a régi jó kis kétszínűséget.) Nem mintha a Biztonsági Tanács akár egyhangúan lelkes támogatása jogilag igazolhatta volna a jogsértő agressziót. Ezt az önmagában örvendetes közbülső (mert nem vég-) eredmény (Szaddám bukása) sem igazolja jogilag; az eredmény ettől eltekintve örvendetes. Az euroatlanti szisztéma fölbomlása – mi épp csatlakoztunk, nem? mihez is? – mindenfajta alternatíva fölbukkanása nélkül csak az általános hanyatlást gyorsítja.

A kizsákmányolók ököljogánál maguknak a kizsákmányolóknak is előnyösebb az elfogadható, de másokat is óhatatlanul oltalmazó jogrend, konzultációs kényszer, rendezett procedúra. Valamicske ebből nyilván helyreáll, de bizonyos, hogy az euroatlanti rend végzetesen megrendült. Ennek az első számú vesztesei a kelet-európai államok lesznek; a kelet-európai burzsoázia hathatós nyugati pártfogás nélkül nehezen tudja majd őrizni hatalmát (azaz „a stabilitást”); zűrzavar következik és az etnicizmusok föllángolása. S ha a Nyugat erre ráun, a kontinentális őshatalmak – Németország és Oroszország – hagyományos stratégiai-területi vetélkedése várható.

De további aggasztó jelek is láthatók. Cartertől Clintonig az Egyesült Államok „emberi jogi” politikát folytatott – most hagyjuk, pontosan miért s hogyan; részben kétségtelenül meggyőződésből. Evvel igen sok jót tett a világnak, és saját viselkedése is jelentősen javult. Olyasmit már nem tehetne, amit Guatemalában megtett – ez nekem számít, ha neked nem is.16 Ezt az a rendszer csinálta (a liberális kapitalizmus), amelyben hittem. Arról volt szó, hogy csak a komcsiknál pótolja a vakhit a vérengzések igazolását. Azt, hogy mire képes a liberális kapitalizmus, a nyolcvanas évek közepéig tudtam, dokumentálva van, de 1985 és 1995 között nem nagyon gondoltam Guatemalára. Kuba és Nicaragua sekélyes, frivol, nyugati szalonbolsevista magasztalóira haragudtam (joggal, de vaksin). Semmi, semmi, csak félrenéztem, mint annyian 1947 és 1989 között. Ennyit a Deákné vásznáról. De a Carter és Clinton közötti ilyen-olyan emberi jogi offenzíva – mert az okos amerikai liberálisok rákattantak és kihasználták – a kevés igazán jó dolog közé tartozott a való világban, millió hibájával és átlátszó egyoldalúságával együtt. Fegyelmező erő volt, az EU-t is megihlette. Ez a biztosíték leégett.

A másik a következő.

A nyugati baloldal bizonyos körei (az ATTAC, a New Left Review: mindkettőhöz közel állok, habár…) azt remélik, hogy az európai és „harmadik világbeli” nemzetállamok megerősítésével elejét lehet venni a tőke további offenzívájának.17 Ez elvileg nem volna értelmetlen, ha nem a globalizmus félreértéséből következnék. Ám a globalizmus nem imperializmus, és a globalizáció nem „Amerika”. A francia, az orosz, a kínai, az indiai (kissé fasisztoid) kormány nem inkább barátja a népnek, mint az amerikai jobboldal kormánya. Az ellenség nem „Amerika”, amely még így is szabadabb és lázadóbb ország, mint számos ájtatos európai bírálója – az amerikai baloldali sajtó (a Harper’s, a Nation, a Mother Jones, a sok száz kisebb példányszámúról nem is szólva) úgy bírálja saját kormányát, ahogyan az Európában elképzelhetetlen. És ez nem pimaszkodás és gorombáskodás, amit Magyarországról ismerünk, hanem kritika. Az Amerika-ellenesség csak azt eredményezheti, hogy a nemzetközi baloldal nacionalista és populista mozgalmacskákra esik szét, amelyek Izraelre üvöltenek – Saron tábornok gyalázatos kormánya helyett –, miközben a tőke szétrágja a világ testét. A baloldaliak jelöltjei a világproletariátus mint forradalmi szubjektum történeti utódjára a diákoktól az amerikai feketékig és a harmadik világ gyarmati lázadóiig elég színesek; de hogy Chirac, Putyin, Hu Csin-tao, Atal Behari Vadzspaji indiai, Pervez Musarraf pakisztáni kormányfő és a nép többi ellensége hogy kerül ide, azt nehéz megfejteni. A baloldali mozgalmakhoz kapcsolódó értelmiségiek – és itt Walden Bello nevét érdemes megemlíteni – ismét, akárcsak a XX. század elején, megjárják a Karl Marxtól Werner Sombartig vezető utat. A nemzetközi tőke és az összes imperializmusok elleni harc helyét akkoriban az anglofóbia vette át, meg a plutokrata (persze mindig „idegen”) „kulturális típus” elleni uszítás (erős judeofób hangsúlyokkal mind a „forradalmi konzervatív”, mind a szindikalista táborban, már ekkor protofasiszta mozzanatokkal: ezek majd a Vichy-korszakban egyesülnek, ld. Zeev Sternhell18 és Jeffrey Herf19 idevágó munkáit). Most az antiglobalista mozgalom mutat 1914-hez hasonló válságjegyeket.

Az analógia nem véletlen. Akár a századfordulós nyugati szociáldemokráciát, a mai antiglobalista-antikapitalista mozgalmat is egyfelől a forradalmi retorika és tiltakozási (kontesztációs) kultúra, másfelől a reformista-gradualista-kompromisszumos gyakorlat feszültsége jellemzi. Akár a századfordulós szociáldemokrácia, újraelosztási (redisztribúciós) és egalitárius politikát akar, ezért szükségképpen támogatja az „erős” jóléti-tervező nemzetállamot, pontosabban: híve rekonstrukciójának. Csak míg a régi szociáldemokráciának volt politikai „projektje” (komoly ellenhatalma a társadalmon belül és komoly szándéka a hatalom átvételére), az antiglobalista-antikapitalista világmozgalomnak se szervezete nincs, se politikai „projektje”, ezért más erőktől (értelemszerűen burzsoá nemzetállamoktól) válik függővé, s a globális kapitalizmus helyett „Amerika” ellen mozgósít.20 Az eredmény az antiszemitizmussal pöttyözött ostoba Amerika-ellenesség. Amin nem segít, hogy a háborúpárti médiakórusban és propagandaharsogásban, stratégiaalkotásban, lobbizásban tetten érhető a zsidó elfogultság, az amerikai újkonzervatívok között pedig egyenesen a triumfalista zsidó nacionalizmus. (Tréfás lenne, ha nem volna borzasztó megfigyelni a béketáborban és az antiglobalista-antikapitalista világmozgalomban a „nemzetközi nacionalizmust”, a neokonzervatív jobboldalon pedig az amerikai-izraeli „kettős patriotizmust”, amelynek a tüneteit kelet-európai neoliberálisokon – nem csak zsidókon! – is fölfödözheti a gondos diagnoszta.) Hogy mindez mennyire árt a zsidóságnak és Izraelnek – amelynek a stratégiai elemzői egyébként fölöttébb szkeptikusak voltak az iraki háborúval szemben –, azt fölösleges is részletezni. Azt pedig, hogy ebben milyen és mekkora szerepe van a millenarista-karizmatikus-fundamentalista keresztyén jobboldalnak, Magyarországon tárgyilagosan megírta Such György.21

4.

A társadalmi rendszer, a közjogi berendezkedés, a termelési mód, az alkotmányos rend: ma egytől egyig a „kultúra” és az „identitás” terminusaiban értelmeződnek, ami akkor is konzervatív diadal, ha a fogalomkészlet a válságba jutott baloldaltól származik. Miért?

A „mentalitások”, a „habitus” és a „szocializáció” (amin Kelet-Európában akkulturációt értenek, de ez mellékes) kulturális determinizmusa, legalábbis a közkeletű szóhasználatában, azért mélységesen konzervatív (függetlenül gyakorlói napi politikai szimpátiáitól), mert ideológiai keretein belül a változásnak nincs olyan transzkontextuális, mintegy arkhimédészi „aktora” vagy „ágense”, mint a marxista hitregében a proletariátussal egyesült filozófia lett volna.22

Az „emlékezet” különösen csalóka „történetpolitikai” fogalom. Sürgetnek bennünket, hogy „emlékezzünk” születésünk előtti és tapasztalati körünkön kívüli történésekre. De mivel az „emlékezet” által fölelevenített és jelenvalóvá tett tények és összefüggések nem genetikailag kódoltak és nem örökölhetők, ezért a történelmet tanuljuk, nem pedig „emlékezünk” rá.

A történelem „emlékezetté” változtatása (ld. pl. US Holocaust Memorial [és nem „Historical”] Museum!) az áhítat (pietás) és az ünnepélyesség, a tisztelet és a gyász övezetébe vonja a múltat. Ugyanezt az aktust hajtja végre a nacionalizmus teljes ikonográfiája: az emlékművek, síremlékek, emlékhelyek sűrű hálózata, amely közös (többnyire persze kritikátlan) áhítatot parancsol a közösségre, amely így (Durkheim és Mauss szellemében) mintegy önmagához imádkozik – és ebben az imában megzavarni tilos: kegyeletsértés. Ha mármost a politikai közösségnek többféle „emlékezete” (értsd: hagyományos történetértelmezése) van, akkor nem vita tör ki, hanem harc.

Az egyik fölöttébb tragikomikus epizód az volt, amikor az örmények és a romák a velük szemben elkövetett népirtást a zsidó holokauszt „rangjára” szerették volna „emeltetni” (a francia nemzetgyűlés határozatban ismerte el, hogy volt örmény népirtás, mire Törökország visszahívta nagykövetét, és Isztambulban elkezdődött a francia áruk bojkottja);23 a másik ilyen tragikomikus „disputa” az Auschwitz és a Gulag közötti „elsőbbségi” küzdelem, elsősorban Kelet-Európában.

Ilyenkor a kelet-európai országokban a „szakmaiságért” és a „tárgyilagosságért” szoktak jajveszékelni – pedig az „emlékezet” (mint kontrahistória) pontosan a történelem depolitizálása, politikátlanítása. A „kultúra” és az „identitás” képzeteivel leírt társadalmi konfliktusok eredménye a permanens áhítat és a permanens sértődöttség.

Nem arról van szó, hogy a tőkés világrendszer központjának politikai jellegét megtestesítő, vetélytárs és versenytárs nélküli amerikai haderő mit képvisel, hanem arról, hogy „bezárkózó”-e, „arrogáns”-e, „önző”-e „Amerika” mint olyan. Nem arról van szó, hogy némely kisebb tőkés hatalmak vezető köreit nyugtalanítja-e az amerikai egyeduralom, ill. a saját „hátsó udvarukban” a színesbőrű és „turbános” kitaszítottak lázongása, hanem arról, hogy a „kantiánus” (vö. Örök béke) „Európa” mint olyan irtózik-e „az erőtől”, vagy előnyben részesíti vele szemben a kapucínert és a rongyos kiflit (neked: croissant). Többé nem arról van szó, hogy a nyersanyagimport és az olcsó félgyarmati munkaerő hogyan módosítja a tőke szerves összetételét, mit csinál a „centrum” a munkabéreivel és milyen rezsimet ír elő a „perifériának”, nem is arról, hogy ki fogja visszafizetni az „újjáépítésre” és a „humanitárius beavatkozásra” fölvett amerikai hiteleket, hanem arról, hogy az arab vagy perzsa „karakter” és az iszlám „mentalitás” alkalmas-e a „demokrácia” (amin persze nem demokráciát, hanem korlátozott képviseleti kormányzatot, ideológiai pluralizmust, liberális kapitalizmust és „közrendet”, azaz tulajdoni biztonságot értenek) létrehozására, majd megszilárdítására. Ha az „emlékezet” örökölhető, a politikai rendszert pedig a „kulturális” karakter határozza meg, akkor persze kelet-európai demokrácia se lehetséges, a franciák szervezete kilöki a teát, az angoloké a tejeskávét, az arab országokat pedig a saját érdekükben meg kell szállni, hiszen (1.) a „demokrácia” jó dolog, (2.) az arabok viszont képtelenek rá „önerőből” vagy egyáltalán. Ezt az is bizonyítja, hogy ha a patriarkális nagycsaládra, a naturális cserére, az önellátó parasztgazdaságra, a bazár és a klán garantálta gazdasági rendtartásra, a vallás által szabályozott szexuális ökonómiára alapozott társadalomra ráhúzzák a szabadelvű alkotmányos rendet, és ez írott malaszt marad, pl. mert a „pártok” törzsszövetségeket, felekezeteket és nem politikai preferenciákat testesítenek meg – akkor ugye nem a szerencsétlen társadalom „elmaradott”, hanem a „kulturális beállítottsága” bibis. Ez semmi más, csak etnokulturális nacionalizmus, amelynek a szolgálatába állítják az amúgy ártatlan közjogot (amint a darwini szelekciós fejlődéselmélet és a genetika se felelős a rasszizmusért).

Terjedelmi okokból itt most nem tudok vitatkozni Perry Andersonnal,24 aki egyszerű képmutatásként veti el a nemzetközi jogrendre és az ENSZ-re való hivatkozásokat a háború liberális ellenzői és olyan liberális helyeslői részéről, mint Paul Berman. Azt én se gondolom, hogy a Biztonsági Tanács határozata igazolta volna a támadást, és azt sem, hogy „a megelőző megtorlás”, az „unilateralizmus”, a minden nemzetközi jogi álcázást elvető brutalitás a fő baj. (Bár kétségtelenül nem tetszetős.)

A baj az, hogy a liberális illúziók szertefoszlásával a fönnálló rendszernek nem nagyon maradhatnak tisztességes (úgy értem: egyszerre őszinte, elvszerű és kritikusan gondolkodó) védelmezői. Pedig – komoly, valóságos alternatíva híján – a fönnálló rendszer alapelveiben megbízó, tisztességes reformerekre nagy szükség volna, hiszen (lévén az élet rövid) a védtelenek érdekében folytatott aprómunka nem nélkülözhető. A kizsákmányolást ugyan nem szünteti meg, ha kevesebb ártatlanul elítélt színesbőrű kerül börtönbe, vagy ha az örökbefogadási rendszer jobban védi a gyermekek érdekeit, vagy ha az államok hajlandók finanszírozni a minőségi dokumentum- és művészfilmek gyártását, vagy ha izraeli katonák megtagadják a szolgálatot a megszállt területeken (lásd Susan Sontag szép írását a The Nation múlt heti számában)25 – de addig is élni kell, és lehetőleg jobban.

Az egyébként elkerülhetetlen és sok szempontból üdvözlendő kiábrándulás és radikalizálódás nem a „haladó” reformerek táborát fogja gyarapítani. Ráadásul az elégedetlenség nem kielégítő ideológiai előítéletek (a kulturális determinizmus különféle alakváltozatainak) öntőformáiba löttyen.

Az amerikai-brit agresszió mindazt elősegíti, amitől liberális és konzervatív támogatói félnek: az alaktalan, politikai „projekt” nélküli lázadást, az üres Nyugat-ellenességet, a sovinizmust, a babona és előítélet reneszánszát és végül az iránytalan erőszakot. (Arról nem beszélve, hogy Jonathan Schell szerint26 az amerikai katonai túlhatalom ellen a „szörnyállamok” már csak nukleáris fegyverekkel képesek védekezni – a tömegpusztító-, elsősorban atomfegyverek terjedése csak most kezdődik igazán. Az új amerikai stratégiai doktrína – vö. David Bromwich nagyszerű elemzésével27 – mást nem nagyon tesz lehetővé.) Ha pedig az antiglobalista- és békemozgalom megmarad az amerikai katonai hatalom és a spekulációs tőke szelektív ellenfelének, akkor újra kitolja a forradalmi átalakulás időpontját (a radikálisok pedig belesüllyednek a „népfront”, az „egységfront” szokásos mocsarába).

A helyzet rettenetes, és romlani fog.

New Haven, Connecticut,

New York, N. Y.,

2003. április végén.

A Kelet védelmében

(2004. június 11.)

„Azért csatlakoztunk a terrorizmus elleni küzdelemhez…” – kezdi érvelését Demszky Gábor („A Nyugat védelmében”, Népszabadság1), s evvel már el is követi első tévedését. „Mi”, vagyis a Magyar Köztársaság kormánya – szemben a magyarországi közvélemény nagy többségével – nem a terrorizmus elleni harchoz csatlakoztunk, még ha eredetileg lehettünk is ebben a hiszemben. „Mi” agresszív imperialista rablóháborúhoz „csatlakoztunk” talán jóhiszeműen, talán nem. Mindenesetre az amerikai és a brit kormányzat kezdetben sokakat megtévesztett, szövetségeseit is, a közvéleményt is. Evvel a manipulációval szemben a nyugati sajtó, amennyire tehette, folyamatosan napvilágra hozta a fontos tényeket, ami a magyarországi mainstream, komolynak számító médiákból nem derülhetett ki, bár néhányan magányos küzdelmet folytattunk a megtévesztés ellen (én pl. már 2003 tavaszától az Élet és Irodalomban2 és az idén a Magyar Hírlapban,3 tehát – sajnos – viszonylag kis példányszámú lapokban). A jobboldali sajtó szerepéről később. Komoly és kétségbevonhatatlan adatok bizonyítják, hogy Irak megtámadását a Bush-kormányzat már a 2001. szeptember 11-i New York-i és washingtoni terrortámadások előtt elhatározta, döntésének nem volt köze a terrorizmushoz: ezt a problémát a felelős szakemberek, így Richard Clarke nemzetbiztonsági tanácsadó sürgetése ellenére felelőtlenül elhanyagolták. A fundamentalista terrorizmushoz Szaddámnak, aki világi rendszert, közelebbről nemzeti sztálinista rémuralmat működtetett Irakban, nem volt semmi köze azon túl, hogy ő is rettegett tőle. A háború másik ürügyéről, a tömegpusztító fegyverekről is tudjuk, hogy kezdetektől hamis.

Demszky írásának a címe is megtévesztő. A Nyugat nem szorul védelemre. Természetesen tudom, hogy Kelet-Európában és másutt nem kevesen Nyugat-ellenességük (Amerika-ellenességük, Izrael-ellenességük) miatt (is) ellenzik az iraki hadjáratot, és fölvilágosult humanisták idegenkednek az ilyesmitől, joggal. Ám ettől a dilemmától megment bennünket maga a nyugati demokratikus közvélemény, amelynek többsége elveti és elítéli Bush és Blair igazságtalan és jogellenes háborúját. Aki a háború ellen van, az a demokratikus Nyugattal van, nem pedig ellene. Mára a háború kezdeti támogatói, s immár nemcsak a liberálisok, hanem részben az újkonzervatívok is, meggondolták magukat.4 Minden befolyásos világlap, méghozzá elsősorban az Egyesült Államokban és Nagy-Britanniában, jóvá téve némelyikük kezdeti balekságait, szembefordult az iraki szörnyűségekkel és ostobaságokkal. Valószínűleg a magyarországi liberálisok lesznek itt az utolsó csatlósok. Méghozzá az amerikaiak és angolok – és ami a fő: a magyarok – többségével szemben, hazai történelmi félelmeiknek és előítéleteiknek kiszolgáltatva.

Miről van szó?

✻

Bár másutt megjelent írásaimban már érintettem ezt a kérdést,5 megpróbálom kurtán összefoglalni. A kelet-európai baloldal (történeti otthontalansága miatt a valamikori hagyományos agrártársadalom városi szigetein) az állami beavatkozásos modernizáció eszköztárára hagyatkozott mindig. Modernizációs-progressziós terveinek végrehajtásához annak idején a bécsi fölvilágosult abszolutizmusra, majd a Szovjetunióra, ma pedig „a Nyugatra” támaszkodik. Ez a terv – készítőinek képzeletében – racionális és tudományos, tehát csak a szakszerűen képzett közigazgatási-jogtudó-technikai „elit” számára átlátható. Az éppen érvényes modernizációs dogmával szemben (amely ma a neoliberális-monetarista, költségvetés-egyensúlyozó, adócsökkentő, deflációs tantételrendszer, ahogy korábban ennek keynes-i ellenkezője volt az) minden ellenvetés „érzelmi” vagy „indulati” vagy „zsigeri” vagy „populista” vagy egyszerűen „irracionális”, ezeket a jelzőket pedig a kelet-európai, elitista és kissé néputáló szabadelvűség a misera plebs contribuensre szokta alkalmazni. Ez az „avant-garde-ista” (vö. a haladás élcsapata, vö. „Európába tartunk”, vö. „normális [értsd: nyugatias] ország” stb.) fölfogás különös vonzalmat érez a „legmodernebb” és a „leghaladottabb” iránt, ami kétségkívül Amerika, pontosabban az Amerika-mítosz, amelytől azok, akik ismerjük és szeretjük Amerikát, csak a fejünket fogjuk ámult elkeseredésünkben. Hiszen egyrészt Amerikának nem megy olyan jól a sora, másrészt sokkal hagyományosabb és puritánabb ország, mint a hitregék terjesztői képzelik. Mivel a kelet-európai baloldalnak és sérült-zavart mai utódainak csakugyan sovén, xenofób, etnicista ellenfelekkel kell megküzdeniük, a haladás és az elvont „Nyugat” már csak a polarizáció lelki reflexe folytán is egybemosódik; ráadásul ez a Nyugat nem az a Nyugat. Nem az a Nyugat, amelyet „a magyar progresszió” szeretni szokott: a humanista, antiklerikális-világi, szabadsághívő és egyenlőséghívő, műveltségimádó és tudománytisztelő, népbarát és internacionalista. Ifj. Bush kormánya vakhitű fundamentalista, megszállott hatalombálványozó, kultúraellenes és sovén kormányzat, amely éppolyan hamis ürügyekkel került hatalomra „az együttérző konzervativizmus” jegyében, mint amilyen hamis ürügyekkel indította ezt a gyalázatos háborút is. A Nyugat végtelenül sokrétű és bonyolult, de azért a modernség – távolról sem hibátlan – öröksége, amely a Nyugathoz fűződik, nem megismerhetetlen. Ebben a hagyatékban-hagyományban az egyik középponti elem az emberi önállóság (vagy autonómia) igenlése. Ehhöz jólét kell, lélegezhető levegő és iható víz, továbbá erős intézmények, amelyek védik az egyes embert a különféle egyénfölötti erők (gazdaságiak, világnézetiek, vallásiak – meg aztán az erőszak, a méltánytalanság, az elnyomás erői) túlsúlyától meg azoktól a rossz intézményektől, amelyek az általánosság és egyetemesség köpenye alatt csak az erősek és hatalmasok némely csoportjait szolgálják, akik még azt is megkívánják, hogy ezért megsüvegeljük őket. Ez a Nyugat szelleme, de nem ez a Nyugat valósága – hogy a világ más részeiről, teszem azt, szerencsétlen hazánkról, ne is beszéljünk.

Cikksorozatomban már szót ejtettem róla,6 hogy a támadás hazug ürügyeit hazug utólagos indoklás követte. Eszerint az agresszió és a megszállás voltaképpeni célja az iraki demokratikus államrendszer megteremtése lett volna. Ez még utólagos szépítésnek is igencsak halavány. A megszállt Irak amerikai kormányzója, L. Paul Bremer III, elutasította al-Szisztani nagyajatollah ajánlatát a választásokról.7 A megszálló hatóságok előbb meg akarták teremteni azt az alkotmányos-föderatív rendszert,8 amely garanciákat nyújthatott volna a kurd és szunnita kisebbségnek a síita túlhatalommal szemben, és biztosítani akarták a katonai erővel megteremtett ultrakapitalista rendszer (teljes privatizáció! egykulcsos adó!) túlélését. Csak arra nem gondoltak, hogy ezeknek a kérdéseknek az eldöntése az irakiakra tartozik. Ennél minden más megfontolás hátrább való. Nem az a cél, hogy a Szaddám örvendetes bukása után létrejövő kormányrendszer „nekünk, nyugatiaknak” tessék, hanem az, hogy az iraki nép akarata érvényesüljön. Azt pedig többször megismételt, hiteles közvéleménykutatásokból (Gallup, de nem magyar Gallup) tudjuk, hogy elsősorban és egységesen mit akarnak az irakiak: azt, hogy takarodjanak a megszállók. Nem pusztán a förtelmes kegyetlenkedések számítanak itt, amelyeket a katonai vezetés és „kiszervezett” alvállalkozói követtek és követnek el, hanem az is, hogy a megszállók a privatizáció örvén kifosztják az országot. A teljesen meggárgyult The Economist a neoliberalizmus mintaországának nevezte a megszállt Irakot – az ugyancsak „egykulcsos” Szlovákia mellett. Ilyen adórendszert magyarországi és szlovákiai pénzügyi szakemberek gyönge és tekintély nélküli államokban (Magyarország, Szlovákia) ugyan javasolhatnak, de Nyugaton az efféle szóba se jöhet. Gondoljunk a poll tax-lázadásra Mrs. Thatcher idején.9 Effélék csak gyarmatokon vagy anarchikus, összeomlás-közeli állapotok között képzelhetők el.

✻

Hogyan juthattunk idáig? Hogyan lehetséges, hogy az emberi jogokért küzdő egykori demokratikus ellenzékiek, mint Demszky, Heller, Konrád, Havel, Michnik, brutális hódító háború híveivé váltak? Régi barátaim közül eddig Adam Michnik terjedelmes nyilatkozata hangolt le a leginkább,10 amely szerint a zsarnoksággal szemben, a terrorizmussal szemben minden eszköz megengedhető. Evvel szemben áll a háború egy másik, nem kritikátlan hívének, Heller Ágnesnak a szép cikke,11 amely világossá teszi, hogy „demokráciának önmagát saját mértékével kell mérnie”. (Egyébként a háború másik jeles híve, Seres László is kifogástalan cikket közölt a kínzásokról pár hete a Népszabadságban.12 Csak azt nem értem, hogy ezek az agyas honfitársaink miért nem vonják le erkölcsi meggyőződésükből a hozzájuk illő politikai következtetéseket.) Nem arról van szó, hogy a terroristák, az iraki, a csecsen vagy a palesztin arab fölkelők módszerei nem visszataszítóak (de azok), hanem arról, hogy a demokrácia nem tűrheti el gyöngébb népek kifosztását, gyilkolását és kínzását akkor se, ha az ellenfélnek nincsenek ilyes aggályai. Irakban nem „demokrácia” van (már a szótól is kezd émelyegni az ember), hanem rémuralom, amelyet ezúttal az amerikai-brit megszálló hatóságok gyakorolnak a magyar honvédség szerény közreműködésével, hála a szabadon választott magyar országgyűlésnek és a felelőtlen magyar kormánynak. Annak idején ugye aggályosnak tartottuk a Szovjetunió afganisztáni hadjáratát, vagy azt, hogy a Vietnami Demokratikus (!) Köztársaság hadserege lerohanta Kambodzsát, holott a szovjetek ellenfelei az iszlámista hadurak voltak, Vietnaméi pedig a Pol Pot vezette Vörös Khmer, egyik se jobb, mint Szaddám. Nem bánjuk, hogy a sztálini Szovjetunió megverte Hitlert, de azért azt se bántuk volna, ha utána szépen kivonja csapatait mondjuk 1945 őszén. Hatvannyolcas nemzedékünk gyűlölte az Egyesült Államok vietnami háborúját, pedig Ho Si Minh parancsuralmi rendszere szörnyű volt, és utódaié máig iszonyatos maradt. Az egyik bizonyítékunk arra, hogy a vietnami háború nem fölszabadító háború, épp az volt, hogy Hirosima és Drezda nem egyszeri kilengés, hanem a mintegy másfél millió vietnami polgári áldozat és a támogatott dél-vietnami katonai rezsimek kegyetlenkedései és tébolygásai egyetlen rendszerré álltak össze: a birodalmi ráció és a hadászati-harcászati elmebaj, valamint a hátországban az erősödő ellenállás letörésének szükséglete, továbbá a nagyhatalmi gőg által okozott paranoia rendszerévé, amelyet tisztességes ember nem támogathat. Nekünk, a demokratikus ellenzék egykori tagjainak az amerikai közvélemény, sajtó, kormányzat emberi jogokra érzékeny része szövetségesünk volt az 1989 előtti zárt rendszer elleni küzdelmünkben. De mi természetesen nem az Egyesült Államokért harcoltunk, hanem a magyar nép szabadságáért; ami közös, az a szabadság – nem a szövetség, amely addig állott fönn, ameddig a szabadság. A szabadság, írtam mintegy évtizede, nem földrajzi fogalom. Nem a Nyugat eszményeiben hiszünk, hanem eszményekben, amelyeket történetesen Nyugaton fogalmaztak meg a legékesszólóbban, ami a mi szerencsénk, de nem a mi kiváltságunk.

Nekünk ezt a gondolatot s a gondolattal egybefüggő gyakorlatfajtákat kell védelmeznünk, nem pedig mulandó kormányok gaztetteit. Ezen belül is vannak közöttünk fontos különbségek, hiszen Demszky Gábor liberális, én pedig már rég nem vagyok az. De itt most csak a közös eszményeket kérem számon, nem azt, ami a szabadság híveinek táborán belül választ el bennünket egymástól. Az autonómia fogalmának egyik jogos, legitim kiterjesztése (amint a néhai Elie Kedourie bebizonyította Kantról és a nacionalizmusról szóló emlékezetes könyvében13) a nemzeti önrendelkezés tana. A modern (más szóval polgári avagy liberális) demokrácia (többek között) azon a föltételezésen nyugszik, hogy a személy számára nem transzcendens tekintély ad vagy hoz törvényt, hanem az ember maga. Természetesen nem minden törvény jó, érvényes, elismerhető, ennek tisztázására állandó erkölcsi vita folyik az emberek között (erre való a gondolat- és szólásszabadság), de ez a vita nem arról szól, hogy van-e valamelyik erkölcsi-politikai álláspontnak természet- vagy emberfölötti tekintélytől származó igazolása, vagyis hogy hűségesek vagyunk-e a kinyilatkoztatáshoz (legalábbis nem ez dönti el a vitát), hanem arról, hogy érvekkel – ezek az érvek lehetnek tapasztalati jellegű, hasznossági vagy a következményekre vonatkozó érvek is: nem mindenki kantiánus – bizonyítsák, mert bizonyítható, bizonyos javaslatok tágítják-e szabadságunkat és boldogságunkat vagy sem. Ezt pedig az érző és gondolkodó emberek közössége maga dönti el, s mivel tévedhetünk, a döntés(ek) folyamata végtelen, Tolsztoj szerint ez maga az élet. A honpolgárok közössége (a politikai közösség, más néven: a nemzet) is ilyen alakulat: nincs fölötte autoritás, csak olyan, amely más nemzeteket is kötelez; ezért az egyik nemzet nem lehet tekintély a másik nemzet fölött abból kifolyólag (sem), hogy haladottabb, fejlettebb valamilyen szemszögből, a mi esetünkben: hogy nyugatibb. Nem azért, mert mi – kulturális különbségek folytán – ne érthetnők vagy ne ítélhetnők meg a külföldiek életviszonyait. Nekem történetesen az irakiak előtt álló, szabadon választható alternatívák nem rokonszenvesek. De ezt a nézetemet nem lehet és nem szabad rájuk kényszerítenem, ismétlem, nem azért, mintha a kulturális távolság ne tenné lehetővé állásfoglalásunkat szabadság és rabság, világi pluralizmus és obskurantista teokrácia között – dehogynem! –, hanem azért, mert törvényt csak maga a közösség adhat magának.

Efölött áll az, amit nálam konzervatívabb hajlamú emberek természetjognak neveznek: tehát nem hiszem, hogy a más hitűek hátrányos megkülönböztetése, a nők vallási alapú elnyomása vagy az egyházi cenzúra elfogadható, s nem is bírálható csupán amiatt, mert a teokraták egy része nem keresztyén, hanem muzulmán vagy hinduista vagy ortodox zsidó. De a „külföld” mint olyan nem autoritás. Ha a külföld kényszeríti a népekre a szabadságot – föltéve, hogy egyáltalán kényszerítené, ami Irakban nem fordul elő; kényszer van, de nem a szabadság érdekében –, akkor éppúgy sérti a nép autonómiáját, mint saját zsarnokai és teokratái, még ha elvont-külsődleges értelemben a szabadság érdekében lép is föl a hódító. II. József császár reformjai többnyire kitűnő reformok voltak, és ő maga is nagyszerű figura volt, mégse mondhatjuk, hogy a politikai lényegét tekintve sötét ősreakciós „nemzeti ellenállás” nem volt indokolt. Sokba került nekünk, magyaroknak, hogy a haladást mindig csak autonómiánk – önrendelkezésünk – megsértésével óhajtották ránk kényszeríteni jóakaróink. A magyar aufkläristák ezért (is) tetszenek „idegenszívűnek” a nemzeti konzervatívok szemében, s nem föltétlenül azért, mert rosszakaratúnak tartják őket. Az a szöveg, amely szerint „normális országban (értsd: Nyugaton), kérem szépen, az ilyesmi lehetetlen”, engem is irritál. Ez nem érv. De Irakban, szemben Demszky Gábor és más magyarországi és egyebünneni keleti liberálisok vélelmével, még csak nem is a nemes fölvilágosító abszolutizmus működik à la II. József, hanem az elzüllött és tönkrement demokráciából lett katonai tirannia, amelyet olyan jól lehet ismerni a görög-római történelemből.

✻

Stephen Grey írásából14 a következőket tudjuk. Az amerikai katonai hírszerzés a hazai jogi akadályok miatt nem tudja a rendes katonai fogházakban úgy kihallgatni a foglyait, ahogy szeretné. Ezért a US Special Collection Service nevű rejtélyes szervezet segítségével foglyok ezreit szállíttatja titkos kínzási központokba, Szíria és Egyiptom hírhedt tömlöceibe, a guantánamói és a Diego Garcia-i (brit) támaszpontra, egy hadihajóra az Indiai-óceánon, a titokzatos K2 bázisra Üzbegisztánban. A CIA állampolgárokat rabolt el Gambiából, Malaviból, Boszniából, Albániából. A hírhedt kairói el-Akrab (a. m. „Skorpió”) börtönben Ahmed Oszman Szaleh nevű gyanúsítottat 1998-ban a mennyezetről lógatták le, elektrosokkal kínozták, majd a távollétében megtartott „tárgyalás” után fölakasztották. Egy másik terroristagyanús személyt, neve: Ahmad Ibrahim al-Naggar, harmincöt napig tartották térdig vízben, elektrosokkal kínozták, mellbimbóját, péniszét villanyozták, tárgyalás nélkül fölakasztották (szintén 1998-ban). Craig Murray, üzbegisztáni brit nagykövet szóvá tette, hogy tudtával ott iszlámista lázadókat élve megfőztek. A kínzási célú fogolyexport hivatalos neve rendition (átadás), nem pedig extradition (kiadatás); utóbbi esetében jogi föltételeket kell teljesíteni, és a bírónak is van szava. Alexander Cockburn15 emlékeztet rá, hogy Jamie Doran sokat emlegetett, de ritkán vetített dokumentumfilmje16 megmutatta, amint a foglyokat tartalmazó konténerekből kidőltek a szándékosan megfullasztott, ürülékükben-vizeletükben heverő „tálibok” (valószínűleg az amerikaiak helyi szövetségeseinek törzsi szempontból nem szimpatikus parasztgyerekek) hullái.

Már 2002 decemberében jelentette a Globe and Mail napilap (Toronto), hogy az amerikai különleges szolgálatok mintegy harminc munkatársának jelenlétében kb. hatszáz „tálib” hadifoglyot vittek ki a sivatagba az afgán segédszolgálatosok, és agyonlőtték őket. Az Abu Ghraib börtönbeli kínzásokat – ezekről írtam korábban cikksorozatomban, a Magyar Hírlapban is – már 2003 tavaszán jelentette a Nemzetközi Vöröskereszt az érintett kormányoknak, tehát egy évvel ezelőtt! S még azt merik mondani, hogy Washingtonban nem tudhattak néhány fegyelmezetlen tábori csendőr és fegyőr túlkapásairól. Arról, hogy a kínzás szisztematikus volt, és hogy Stephen Cambone államtitkár-helyettes bízott meg vele privát alvállalkozókat, már Seymour Hersh híres New Yorker-cikkeiből is tájékozódhattunk,17 amelyeket még a pesti sajtó is ismertetett.18 Irakban egyébként katonai és rendészeti föladatokat „oldanak meg” olyan magánvállalkozók („ellátásszervezők”?), mint a Blackwater, a Vinnell, az Erinys és a fogolykihallgatásokra szakosodott CACI. A kérdés szakértője, William D. Hartung szerint 10–15,000 amerikai, brit és nepáli gurkha magánzsoldos lehet ma Irakban.19 A koalíciós haderő az iraki halottakat nem számlálja, csak az övéit.

Azt hiszem, keserű tréfa volna mindezt a demokrácia „kivitelének” tekinteni. Mindevvel nem lehet, nem szabad együttműködni, s megismétlem: a magyar honvédeket vissza kell hívni azonnal. A magyar választók erre nem adtak fölhatalmazást, s még akik adtak, azok is visszavonták. Ma már csak a nem túl nagyszámú SZDSZ-szavazók körében vannak enyhe többségben a háború támogatói – ami nekem a régi szép emlékek miatt igen fájdalmas –, de ők se lennének, ha nem vezetné félre őket elvakultságból a számukra kedves sajtó és rádió. Az, hogy mindezt Demszky Gábor, Budapest főpolgármestere és az SZDSZ európai listájának vezetője mondja, a kérdést végérvényesen az európai választások körüli viták fontos tényezőjévé teszi. Ugyanis Demszky Gábor nem látszik tudomást venni arról, hogy az Európai Unióban az iraki agresszió hívei elenyésző kisebbségben vannak, a háborúpárti kormányok biztosan bele is buknak a dologba.20 Megérdemelten. Mint már idézte az egyik újság valamelyik beszédemből: ma a világon két okból buknak a pártok: (1) a neoliberális gazdaságpolitika és (2) az iraki háború támogatása miatt. Már a Fidesz–MPSZ és a szocialista párt is kezd óvatosan kihátrálni az ügyből, csak egykori, az eszemnek nem, de a szívemnek még mindig kedves pártom képviseli ebben (is) a lehető legrosszabb álláspontot. És itt nem az elveihez ragaszkodik – az elvei tiltják az ilyesmit –, csak a saját makacsságához, a közvéleménnyel való szembeszálláshoz, ami olykor dicséretes dolog, de nem mindig.

Ezúttal ugyanis a közvéleménynek van igaza. Mellékes, hogy ebben a többségben benne vannak azok is, akik csak a Nyugatot nem szeretik, miközben a hódító háborúk kérdésében a nézeteik ruganyosak és szelektívek. De akkor is igaza van a jobboldalnak ebben a kérdésben (is); le kell nyelnünk ezt az átkozottul keserű pirulát. Azt is ki kell mondani, hogy az elfogult és többnyire megbízhatatlan Magyar Nemzet (mindegy, miért) több adatot, információt, a nyugati sajtó több kritikai írását ismertette, mint bármely másik mainstream napi- és hetilap, s akinek magának nem áll módjában a színvonalas nyugati sajtót olvasni, leginkább a keményen jobboldali Magyar Nemzetből tájékozódhatott. Jellemző módon a jobboldali magyar lap idézetei a nyugati baloldali sajtóból származtak, olyan szerzőktől, akiket ez az itthoni kör átkozni és mocskolni szokott. Ezúttal az igazság konveniált a szokványosabb magyarországi sajtóból kiközösített harci orgánumnak. (Jellemző, hogy a Budapesten az iraki háborúról roppantul radikális előadást tartó Noam Chomskyval – a Magyar Hírlap kurta beszámolóján túl – csak a konzervatív Heti Válasz közölt interjút.21) Roppantul sajnálatos, hogy a kritikai szkepszisükről nevezetes olyan szabadelvű lapok, mint a Beszélő és a Magyar Narancs, ebben az ügyben a washingtoni neokonzervatív fundamentalistáknál is vakhitűbbnek mutatkoztak. A Népszabadság nem túl színvonalas külpolitikai rovatának hangja módosult az utóbbi időben, elég óvatosan és fokozatosan. A többi balközép médiumnak nincs érzékelhető álláspontja, csak egyes szerzőknek és műsorvezetőknek, köztük viszont a liberális héják dominálnak. Ez részben pavlovi reflexválasz a jobboldalnak. A modern baloldaliság jellegzetességei – feminizmus, „zöld”-ség, pozitív diszkrimináció, antikapitalista rendszerkritika, együttérzés a gyarmati és a szegény népekkel, a melegekkel, a menekültekkel – így, ebben az együttesben ismeretlen a mai magyarországi hivatalos balközépen, az összetartozó együttes számos eleme jobbfelé szóródik szét.

✻

A baloldal a nemzeti és a nemzetközi politikában elvileg egyaránt a gyöngébb pártján áll. Ez ma már (megint) egyik közegben sem mondható igaznak. Demszky Gábor és a magyarországi liberálisok itt a legnagyobb hatalom pártján vannak, hasonlóan egyéb kelet-európai (valamikori) másként gondolkodókhoz – pedig épp Václav Havel írt, nemde, „a hatalom nélküliek hatalmáról”.22 Van a hatalom nélkülieknek is hatalmuk. Ha mást nem, hát hátat tudnak fordítani. Így például a mai magyarországi és más kelet-európai baloldaliak az európai választásokon nem mennek el szavazni, vagy ahogy a kiváló bázisközösségi békeaktivista, Csapody Tamás szokta, érvénytelen szavazatot adnak le, hiszen nem lustaságból tartózkodunk a szavazástól. A jobboldalra persze nem lehet szavazni, de rátok se, Gábor, meg az MSZP-re se. Ha nem lesz fordulat legalább az iraki politikában, kénytelenek leszünk bojkottálni ezt az európai választást, attól függetlenül, hogy örül-e neki Orbán Viktor meg Václav Klaus meg Bohuslav (vagy Miroslav, a fene se tudja, a Cseh- és Morvaországi Kommunista Párt KB első titkára) Grebeníèek meg Andrzej Lepper meg Robert Fico vagy sem. Jó volna, ha erre mégse kellene sort keríteni – tudom, hogy ez belpolitikai okokból nem volna túl hasznos, bár vannak még ennél is sokkal fontosabb dolgok –, de nem hagyhatjuk, hogy az iraki háborút továbbra is támogató pártok azt hihessék, ebben támogatást élveznek. Márpedig írásával Demszky Gábor ezt az európai választási vita témájává tette.

Örülök és nagy dolognak tartom, hogy végre – egy kerek év késéssel! – két ismert szabadelvű értelmiségi is fölébredt téli álmából, és nyilvánosan szembeszállt az iraki háborúval, bár egyikük se követeli nyíltan a magyar katonák kivonását, s egyikük se firtatja túl keményen a kelet-európai balközép erők felelősségét az ügyben (vö. György Péter és Miklósi Zoltán kiváló írásaival23), Eörsi István pedig minden más liberális értelmiséginél keményebben és konzekvensebben száll szembe az eddigi szoclib konszenzussal – és Demszky Gábor főpolgármesterrel.24 Baloldali értelmiségiek egy csoportja nyílt levélben fordult Medgyessy Péter miniszterelnökhöz honvédeink hazahívását követelve,25 ezt azonban a közvélemény nem vette tudomásul, a jobboldali sajtó pedig – amely féltve őrzi a háborúval szembeni ellenállás tisztán nacionalista, Amerika-ellenes jellegét – árva szót se szól arról, hogy másfajta háborúellenesség is létezik Magyarországon, mint az övé. Mindez azonban semmit sem von le az MDF úttörő érdeméből, amely (mindegy, miért, mindegy, mikor, mindegy, hogyan) először vette magának a bátorságot, hogy az iraki kivonulást követelje.26 (A Munkáspárt a Szaddám-rezsimhez fűződő régi barátsága miatt nem számít.) Az MDF mentette meg a politikai establishment becsületét (úgy, ahogy – hiszen gesztusa kontextus nélküli rögtönzésnek tetszik; de akkor is), nem pedig Demszky és Kuncze pártja, amelytől ez elvárható lett volna, hogy a szocialistákról ne is beszéljünk.

✻

Amint korábban már mondottam: nekünk, kelet-európaiaknak itt különleges felelősségünk van. Hogyan becsmérelhetjük a magyarországi, csehszlovákiai, afganisztáni szovjet beavatkozást, hogyan irtózhatunk az ávó kínzókamráitól, hogyan igazolhatjuk az oly sokaknak fájdalmas rendszerváltást, ha az új demokrácia emberbaráti, szelíd és szeretetteljes karakterét nem vagyunk képesek és hajlandók fönntartani és védeni azokkal szemben, akik visszaélnek vele? Demszky Gábor, az SZDSZ és szövetségeseik Magyarországon is fölléptek az emberi jogok védelmében, habár szánalmasan csekély eredménnyel, hiszen hazánkban a cigányokkal szemben faji szegregáció érvényesül a közoktatásban és másutt – de a liberálisok jelszava, politikai önazonossága, önigazolása az emberi jogok hitéhez kapcsolódik. Semmit nem ér elítélni a kínzásokat, ha nem fordulunk szembe avval a fölháborító szisztémával, amelynek a szerves része (a Washington Post és a Guardian szerint Ricardo S. Sánchez altábornagy [US] jelen volt néhány brutális kihallgatáson27), mint ahogy az a politika sem ér sokat, amely ellenzi az arabok megalázását Irakban vagy a gázai övezetben, de nem ellenzi megalázásukat a magyarországi idegenrendészeti fogdákban. Azt se mindig nézi el az ember, hogy a nyugat-európai béketüntetéseken – amelyeken elítélik a muzulmán népek leigázását, és önrendelkezést követelnek nekik – csak azt kiáltják, hogy „Szabad Palesztinát!”, ami önmagában helyes, azt viszont már nem kiáltják (és miért nem?), hogy „Szabad Csecsenföldet!”, „Szabad Kasmírt!”, „Szabad Aceh-t!”, „Szabad Kurdisztánt!” vagy urambocsá’: „Szabad Szandzsákot!” Ezeken a helyeken is autonómiára-függetlenségre vágyó muszlim népek laknak. A kettős mérce mindenütt föllelhető, és sehol sem elfogadható.

Ezen a próbatételen a főbb magyarországi politikai erők mindegyike elbukik. Kétes az olyanok békevágya, akik folyamatosan etnikai feszültséget szítanak itthon és a szomszéd országokban, és akik – mint a Fidesz-MPSZ vezetői – „megállj, megállj, kutya Szerbia” hangulatban üdvözölték Belgrád bombázását, és hódító hadseregek érdemeit szokták méltatni. Mint ahogy azoknak a régi kommunistáknak a fölháborodása se túl értékes, akiknek nem volt szavuk Csehszlovákia és Afganisztán szovjet megszállása vagy a Jaruzelski-puccs ellen, hogy 1956. november 4-ét ne is említsük. Ám ezek után azok is tartózkodjanak a történeti kritikától, akik ma kudarcot vallottak. Demszky Gábor és elvbarátai hatalomra kerültek. Most mutathatják meg, mit tudnak és mennyit érnek. Attól tartok: megmutatták.

Ráadásul mindez reálpolitikának is gyalázatos. Rossz reálpolitika az Egyesült Államok és Nagy-Britannia számára: az angolszász nagyhatalmak befolyása csökken, veszélyeztetettsége nő, politikai rendszerének szabadságfoka szűkül, költségvetése kétségbeejtő állapotban van a gigászi háborús kiadások miatt (is). A terrorizmus erősebb, mint valaha, hiszen nem a fő fészkeit (Szaúd-Arábia, Jemen, Pakisztán) próbálták megtisztogatni, hanem a nem túl jelentős és elszigetelt Irakot szemelték ki a döntő stratégiai pozíció megszerzésére, miután a gyönge Oroszországot kibillentették közép-ázsiai pozícióiból, amiért cserébe elnézik Putyinnak a csecsenföldi népirtást, amelyhez képest Milosevics minden disznósága merő kölyöktréfa. Mint William Odom tábornoknak a Népszabadságban közzétett nyilatkozata jelzi,28 ma már az angolszász nagyhatalmak vezető körei is azon törik a fejüket, hogy miként lehetne rendezetten visszavonulni Irakból. Peter Galbraith, az új iraki alkotmány megszövegezésében segédkező diplomata higgadt cikkében29 világosan kifejti, hogy az Egyesült Államok jól fölfogott nemzeti érdeke az átmenet jó megszervezésével mihamarabb kivonni a csapatait, és visszaszolgáltatni a szuverenitást (miközben az erdélyi autópályát is építő Bechtel, Halliburton és más cégek is visszaadják, amit zsebre vágtak) annak, akit egyedül illet: az iraki népnek.

✻

Magyarország ma már csakugyan a modern világ része, és nem szabad korábbi megszállások okozta kiskorúságunkban megmakacsolnunk magunkat. A jelenlegi gazdasági és politikai rendszer által lehetővé tett szabadság mértéke a kívánatosnál szűkebb ugyan, de annál azért tágasabb, mintsem hogy a közönség semmi felelősséget ne viseljen azért, amit állama tesz. A magyar állam befolyása csekély, s az a kevés, amivel rendelkezhetik, szabadságharcaink érdeméből való. Ezt a nem lebecsülendő, értékes morális befolyást – nézetem szerint – arra kell fölhasználni, hogy az elszabadult durva imperializmusnak megálljt parancsoljunk. A kelet-európai kis államok irányváltásával – különösen, ha nem gyávaságból vagy Nyugat- és Izrael-ellenes sovinizmusból származik, hanem a világ sorsa fölötti aggodalomból, az igazságosságon és az emberségen esett súlyos sérelmek miatti őszinte elkeseredésből és fölháborodásból –, ha tehát, ceterum censeo, hazarendeljük honvédeinket, javíthatunk valamit (ha nem rőfnyit, hát arasznyit) a világ során, és főleg javíthatunk valamit válságról válságra sodródó, búvalbélelt demokráciánk minőségén is. Az, hogy kevesen vagyunk, szegények, félreismertek, katonailag védtelenek, nem jelenti azt, hogy szolga módjára kell viselkednünk, és hogy nem lehet szavunk. Latra vetve hát, amit egyre többen mondunk, gondolja meg a magyarországi és egyéb kelet-európai balközép: kíván-e egyszerre hatalmi és erkölcsi vereséget elszenvedni.

Szeretnék legalább némi részvétet érezni iránta.

Kétféle jobboldal

(2004. június 26.)

Mindenki arról panaszkodik, hogy túlságosan élesek hazánkban a politikai küzdelmek. „A két fél”, „a két oldal”, ahogy egyre gyakrabban nevezik, nem hallgat oda a másikra, a politikai „táborok” állítólag gyűlölik egymást, félnek egymástól, „a másik” megsemmisítésére törnek nemtelen eszközökkel, s ez a viszály – mesélik – mindenhová, a családi ebédlőasztalok mellé és a gyóntatófülkékbe is behatol, tönkreteszi a nemzet nyugalmát. Mások, főleg vidéken, nem észlelnek ilyesmit, szerintük ez csak a pesti középosztály és értelmiség különleges baja, amitől az egészséges, természetközeli magyar ember nem szenved. Gondolom, mindkét benyomás valóságos tapasztalatokon, élményeken alapul. A politikailag elkötelezett emberek s a véleménymédiák azonban csakugyan meghökkentő keserűséggel, bizalmatlansággal beszélnek egymásról, s ennek az okát nem olyan nehéz föltárni, hiszen ez a gyanakvás történeti és társadalmi érzésegyüttesekből ered, amelyek nem ismeretlenek ugyan, de eddigi elemzésük talán nem kielégítő.

Az egyik ok az, amiről Christopher Lasch ír tizennégy évvel ezelőtti esszéjében:1 ha az elitek csak egymáshoz beszélnek, ennek egyik oka az, hogy hiányoznak az intézmények, amelyek előmozdítják az osztályhatárokon keresztüli általános beszélgetést. A közélet (civic life) olyan színhelyeket igényel, ahol az emberek fajra, osztályra, nemzetiségre való tekintet nélkül találkozhatnak, társaloghatnak. A sajátos tájszólást beszélő társadalmi osztályoknak a demokráciában találkozóhelyek gyanánt „harmadik helyekre” (third places) van szükségük, mondja Lasch Ray Oldenburg nyomán, azaz olyan színhelyekre, amelyek nem az otthon (a viktoriánus házasság „menedék a szívtelen világban”, erről Lasch szép könyvet írt2) és nem is a nagy, rideg intézmény. Erre szolgált a XVIII–XIX. századi kávéház és vendégfogadó olyan városokban, ahonnan családok évszázadokig nem költöztek el a házukból, a helyi közéletet pedig átszőtték a személyes viszonyok, ismeretségek szálai. A középosztály menekülése a kertvárosokba, a munkások vándorlása állás után, a diákok útja távoli egyetemekre, a politika szakosodása és professzionalizálódása mind afelé löki a demokratikus közéletet, hogy személytelen legyen és közvetett, mint minden. Jellegzetes dolog Pesten, hogy valamennyi presszóban szól a zene, és az összes kialakított menedékövezetben (Bazilika, Ráday utca, Liszt Ferenc tér) állandóan zajos „rendezvényekkel” ejtik kétségbe és kergetik el a csevegni óhajtókat. A közéletről, közügyekről szóló értelmes honpolgári magánbeszélgetések mintája és fönntartója régebben a sajtó és a rádió volt; a mai kereskedelmi televíziók, gagyizene-rádiók és bulvárlapok nem tölthetnek be hasonló funkciót. Ha a bulvár- és szennylaposodás ilyen iramban folytatódik, a méltán csodált Magyar Nemzet marad majd az egyetlen hagyományos politikai napilap. Hogy ezt ijesztgetésnek szánom? Hát persze.

A politizálás színtere régebben – különösen a régi, gyökeresebb demokráciákban, de 1948 előtt (minden elnyomó intézkedés dacára) városon azért még nálunk is – a párthelyiség, a sztrájktanya, a munkásotthon volt. Nyugaton ennek nyomai még föllelhetők, bár a csoportos közügyi beszélgetés terepe egyre inkább az internet. A kelet-európai, így a magyarországi pártok gyors szociokulturális kiüresedése (pl. a nagy sikerű liberális klubok meggyöngülése), a taglétszám csökkenése, a politika szakmaiasodása, a pártvezetőségi klikkek korrumpálódása, a világnézettelen, kompromisszumos, álpragmatikus vonalvezetés rohamos terjedése, a parlament és az önkormányzati demokrácia hanyatlása azt jelenti, hogy a politikai szervezetek se lehetnek „a harmadik helyek” bázisai. Az új társadalmi mozgalmak (feministák, környezetvédők, emberijog-védők, kisebbségvédők, antiglobalisták/​antikapitalisták) megvető közönyt mutatnak az országos (nemzeti) politika iránt. Nem gondolják a hivatalos balközépről, hogy kisebbik rossz, mint ezt Nyugaton tennék. Számos „alternatív” magyar ismerősöm egyáltalán nem olvas itthoni újságot.

A hivatalos politikára reflektáló, a hazai sajtóvitákra reagáló egyetlen civil társadalmi közeg a polgári körök radikális jobboldali mozgalma.3 Ez utóbbiak olykor baloldali („alternatív”) gesztusokat és gondolatokat is megengednek maguknak, nem tudván, mi micsoda. Ezért aztán nem meglepő, hogy politikai önazonosságok, identitások csúszásai, elmosódottságuk, habkönnyű fölcserélhetőségük ötlik szembe, s emiatt nem is veszik őket túl komolyan honfitársaink. Ezeknek a társadalmi fejleményeknek a jobb- és baloldali érzület viszonylagossága nem oka, hanem következménye. A jobb- és a baloldalra hagyományosan jellemző eszmények, emlékek, mítoszok, elvek, programok továbbra is léteznek társadalmunkban, csak lebegő formában, eloldva horgonyukról, amely a szétázott-szétmállott politikai közösségben nyugodott egykor. A „jobb” és a „bal” megkülönböztetése elavult, mondják népszerű kommentátorok, ámde valami nem „avul el” pusztán amiatt, hogy valahol alkalmazhatatlan, ha egyszer ugyanazt másutt sikerrel alkalmazzák akár mint értelmezési módszert, akár forgatják mint politikai fegyvert. Ennek a bizonytalanságnak a politikai közösség lefegyverzettsége az oka, ami azonban – mint látjuk – nem zárja ki a politikai rettegést és gyűlölködést. Azonban ennek is van oka, mégpedig az, amit a szociáldemokrata Kéthly Anna „a demokratikus élmény nélküli demokráciának” nevezett a Szocializmus 1946. március-áprilisi számában,4 amihez azt tette hozzá a szintén szociáldemokrata Faragó László ugyanott, hogy föltételesnek nevezhető az olyan demokrácia, amelyet csak a külső erőviszonyok tartanak meg annak.5 Nem kétséges: ha a mai Európában a diktatúrák volnának többségben, a magyarországi demokratikus rendszer is összeomlanék anélkül, hogy különösebben böködni kellene.

Mi az oka a demokratikus élmény hiányának? Nem egyszerűen az, hogy a rendszerváltás nem volt forradalmi, ahogy a közhelygyárosok szajkózzák szakadatlan, hanem a rendszerváltás sajátos viszonya a történelemhez s az aktuális, a létező népakarathoz. A rendszerváltó nemzedék legitimáló mítosza természetesen 1956 volt. Mármost 1956-nak igenis voltak „uralkodó eszméi”, amelyektől ez a politikai generáció vagy eltávolodott, vagy eleve idegenkedett. (Én is csak később találtam vissza ezekhez a gondolatokhoz, nem 1989 körül, amikor – akkor még liberálisként – látnom kellett, hogy az új rendszerben Bibó István nem időszerű. Most másképp látom ezt is, Bibót is, de ehhöz a rendszerváltás iránti alapos kétely kellett, ami nem volt éppen boldogító.) Ezek az „uralkodó eszmék” könnyen fölsorolhatók: nemzeti függetlenség és önrendelkezés, demokratikus szocializmus (ezt nevezte akkoriban Bibó „kizsákmányolásmentes társadalomnak”6), munkástanácsok (tehát a termelők uralma a munkahelyeken). Nem ezek voltak 1989 uralkodó eszméi.

Ami közös bennük (szabadságjogok, jogállam, politikai pluralizmus), nem 1956 eredeti hozadéka, csak a liberális demokrácia konszenzusa, amelybe 1956 és a vele rokon más kelet-európai mozgalmak, lázongások vitték bele azt, ami specifikusan 1917/19-ből származott, de amit a lenini-sztálini rendszer meg se próbált realizálni. A kronstadti lázadástól kezdve próbálták a proletárok vegyíteni a szocializmust a szabadsággal, de ez soha nem sikerült. Ez az örökség a legtöbb ember számára, aki egyáltalán hallott felőle harangozni, ma abszurdnak tűnik. S ami 1989 sötét titka: ilyesféle megoldásokon: autonomista, antietatista szocializmuson bizony nem kevesen törték a fejüket; a posztsztálinista államkapitalizmusnak a piaci kapitalizmussá változtatását (privatizáció, igazgatósági kivásárlás, átruházás, kisajátítás révén) a régi rendszer uralkodó osztálya szervezte meg példás hatékonysággal, a forma kedvéért kooptálva néhány kívülállót is, miközben mind a rendszerváltók, mind a régi vágású kommunisták értetlenül bámultak. Ezt a közvélemény kezdettől fogva utálta, s még mindig nem hagyta jóvá. Az állítólagos „állami vagyonnak” a termelők közötti szétosztását, de még inkább a termelők általi kontrollját látták volna szívesen, akárcsak 1956-ban, csakhogy nem volt párt vagy más fontos erő, amely hathatósan képviselte volna a termelők érdekét és óhaját (ma sincs). 1989-ben minden befolyásos csoport polgári társadalmat és tőkés gazdasági rendszert kívánt (némelyek radikálisabban, mások kevésbé), 1956-ban meg úgyszólván senki.

Nemzeti függetlenséget, önrendelkezést is követeltünk valaha, 1989-re ez is elhalványult. A szovjet csapatok távozásának ugyan mindannyian örültünk, de halványan. Már napokkal a kivonulást követően sem említette meg úgyszólván senki. Az első világháború után se örültünk a függetlenségnek, szinte egyedülállóan a világ népei között (rajtunk kívül csak az osztrákok voltak ilyen furák), hiszen nálunk a függetlenséget úgy hívják: Trianon. Könnyen léptünk be a NATO-ba és az EU-ba. Bár a külfölddel szembeni makacs bizalmatlanságunk és tudatlanságunk változatlan, ez most sem jár együtt a nemzeti függetlenség vágyával. Hiszen etnicisták és idegengyűlölők vagyunk manapság, nem pedig demokratikus nacionalisták, mint eleink közül oly sokan, legszebben Petőfi. Nem idegen államokra neheztelünk vagy féltékenykedünk – ilyesmiket csak akkor érezhetnénk, ha a magyar államról úgy vélnők, hogy a miénk, de nem véljük úgy –, hanem idegen népekre és személyekre. Az állammal kapcsolatos – baráti vagy ellenséges – politikai érzület vagy az iránta való kötelesség olyan elvontságok, amelyeket csak közösségileg lehet átélni, együttesen; de nálunk ilyen közösség nincs. 1956 minden más tartalmával is ez a helyzet. Így például a híres-nevezetes antikommunizmussal. 1956 fölkelői a gyilkos megszálló helytartóit és hóhérsegédeit gyűlölték – Rákosit és a többi sztálinistát –, nem a kommunistákat mint olyanokat, akik közül rengetegen váltak forradalmárrá. 1989 alig talált már itt kommunistákat, jókat vagy rosszakat. Az egypárt vezetői többnyire a csatlós-kollaboráns rendszerbe beleszületett vagy „beleszocializált” emberek voltak: hivatalnokok, nem népbiztosok. Óvatos konzervatívok vérmérsékletük szerint, óvatos szkeptikusok. A világnézetet – bármilyet – nem értették, utálták. Számukra az állítólagos, „valóságosan létező” szocializmussal való szakítás az eszményekkel mint olyanokkal való szakítás volt: szakítás minden eszménnyel. A sztálinizmust „az eszménnyel”, az enyhülést meg a reformot az eszménytelenséggel képzettársították. Így hát a „kommunista” szó itt gyakorlatilag a félig tervező, félig piaci államkapitalizmus menedzsereit és kinevezett közhivatalnokait jelentette, hiába, hogy 1956 és 1968 csatái többnyire különféle irányzatú szocialisták között zajlottak a leghevesebben.

Senki nem is nagyon szorgalmazza, hogy elolvassuk Nagy Imre műveit, hadd lássuk, hogy értette az öreg, amit csinált. Arra se nagyon szeretünk emlékezni, hogy 1956 legékesszólóbb írója Déry Tibor volt: Déry neve körül dermedt csönd honol, hiszen természetesnek vesszük, hogy nagy írók csak „polgáriak” lehettek. Déry származására nézve polgár volt persze, de polgári, az nem volt. Kommunista volt az 1934-es bécsi polgárháborúban és Pesten is 1956-ban. Ezek az 1989 utáni nemzedék számára megfoghatatlan paradoxonok.

A magyarországi szociálliberális balközépnek természetesen akadnak komoly történeti érdemei. Számos más olyan kelet-európai politikai konstellációtól eltérően, amelyben szerepet játszott az exkommunista utódpárt valamelyik alakváltozata, az itteni szocialisták-szociáldemokraták – szabadelvű szövetségesük közreműködésével – egyértelműen elutasították a magyar középosztályt-értelmiséget mérgező antiszemitizmust, idegengyűlöletet és etnicizmust (az MSZP-ből sorra eltávozott minden ismert soviniszta), és a magyar progresszió fontos célkitűzései között hűségesnek látszanak mutatkozni az egyikhöz: a Duna menti, Kárpát-medencei népek kiengesztelődésének, együttműködésének, urambocsá’ barátságának ügyéhöz avval, hogy a határokon túli magyar nemzeti kisebbségek dolgát elsősorban emberi jogi kérdésként és a kulturális autonómia kérdéseként, nem államhatalmi-területi problémaként kezelik. Medgyessy Péter, akinek nem vagyok politikai híve, a demokratikus német politika ujjmutatását követte – Adenauer kibékülését a franciákkal, Willy Brandt kibékülését a lengyelekkel és Izraellel –, amikor december elsején koccintani mert Năstase román miniszterelnökkel, a magyaroknak (akkor még!) liberális-demokratikus kisebbségi jogokat biztosító, az akkor még demokratikus Magyar Népköztársasággal vetélkedő-versengő gyulafehérvári „egyesülési” gyűlés évfordulóján.7 Hiába átkozza ezt – nem egészen őszintén – a magyarországi és utódállami etnikai jobboldal, azért ez az irredenta végét jelenti, ha egyszer megtörténhetett. Rég ideje volt, hogy kezet nyújtsunk a román népnek. A gyakorlatban ez már másfél évtizede megtörtént: az árpádsávos lobogóba burkolózók remek üzleteket kötnek román vállalkozókkal Erdélyben, csak a szimbolikus képmutatás szférájában van másképp.

Ám ez a valóban szociáldemokrata típusú hagyománykövetés (hiszen a kommunistákkal szemben, akiket Justus Pál a kilencszáznegyvenes években „árvalányhajas marxistáknak” nevezett,8 a szociáldemokraták nálunk mindig ortodox, dogmatikus internacionalisták voltak) teljesen ösztönös. A fasiszta hagyomány él és virul, Bosnyák, Szálasi, Hitler, Fiala, Marschalkó, Dövényi Nagy Lajos, Kolosváry-Borcsa Mihály, Rajniss, Milotay stb. művei mindenütt kaphatók, miközben Rónai Zoltán, Böhm Vilmos, Ignotus Pál, Sós Endre, Mónus Illés, Faragó László antifasiszta klasszikusai (hogy csak szociáldemokratákat említsek) föllelhetetlenek. (Egyébként az antifasiszta konzervatívok – vannak ilyenek, csak nem nagyon jutnak szóhoz – is kiadathatnák végre magyarul Kolnai Aurél The War Against the West c. világhírű alapművét.9) Az antifasiszta-antirasszista-antisoviniszta hagyományból csak a helyenként problematikus, mert hithű kommunista Bálint György és Fábry Zoltán emléke él, ami nem baj, de én antifasisztában jobban szeretem az antisztálinistát. (Őrületes, hogy a magyarországi szocialisták a kései Horthy-kor jobboldalának olyan – az osztrák szélsőkatolikus korporatizmusból merített – ötleteit veszik elő, mint a nem választott, hivatásrendi fölsőház,10 amely ellen állítólagos világnézeti elődeik küzdöttek, az osztrák szociáldemokraták történetesen fegyverrel az utcákon.) A baloldali hagyaték többi eleme pedig egyszerűen ismeretlennek mondható, és lezárt múltnak tekintik – ami élesebben választja el a magyar műveltséget a Nyugattól, mint bármi más. A Marx, Nietzsche, Freud, Weber iskoláján át nem esett műveltség nem modern műveltség. És ebből Marxot nem lehet kifelejteni, mert ha kihagyják, valamiért a démoni kvartett másik három tagjának mondandója is elhalványul. Tetszik, nem tetszik, összetartoznak. Marx munkái csakis és kizárólag Kelet-Európában nem kaphatók.

1989 után csupán az a baloldali gondolat reinkarnálódott, amely megerősítést kaphatott az angolszász mainstreamtől, amely már az 1970-es évek óta ihleti a kritikailag gondolkodó társadalomtudósokat, a rendszerváltó ideológiák megalkotóit. Itt hatalmas változás ment végbe, ugyanis a baloldal – mivel elfogadta, hogy a kapitalizmus örök – a leglényegesebb ponton kénytelen volt föladni a marxi örökséget: eztán nem a kizsákmányolást kifogásolta, hanem az egyenlőtlenséget. A kettő – enyhén szólva – nem ugyanaz. Mindenfajta szocialista, tehát nem polgári elméletben azt a rendszert szokás bírálni, amely az egyenlőtlenséget okozza, és nem egyszerűen az egyenlőtlenségek rendszerét. A „polgári baloldal” programja a sziszifuszi munka. A „polgári baloldal” hallgatólagosan elismeri, hogy a kapitalizmus (mint minden osztálytársadalom) egyenlőtlenséget okoz, s ezért politikai (állami) eszközökkel újra s újra korrigálni kell. Ennek a korrekciónak az eszköze az állam.

Válság, esély, kiút

(2004. augusztus 27.)

A kormányválság szánalmas, ám szertelen kvázidemokratikus zendüléssé öblösödött tragikomédiája,1 amint ezt már – a paranoiás szennysajtón kívül – mindenki fölismerte, csak epizódja az 1989 utáni magyarországi politikai rezsim egyre súlyosbodó általános válságának, különösen a rendszerváltás előtti múltból örökölt, ún. „megalvadt struktúrák” (Tellér)2 kísérteties jelenléte és nehezen érthető átalakulása okozta, „mélytengeri rengés”-szerű krízisnek… Nehezen tagadható, hogy a kelet-európai „szocialista/​szociáldemokrata” utódpártok egyszerre jelképei és bűnbakjai ennek a sötét múltunkból áthúzódó problémagöngyölegnek, bár a folyamatosság elemei másutt is egyre szembeötlőbbek, minél inkább telik az idő és minél kevésbé homályosítják el tekintetünket föltűnő, ám fölszíni újdonságok. A folyamatosság különösen látványos azokban az országokban – elsősorban Lengyelországban és Magyarországon –, ahol 1968 után gazdasági reformokkal kísérleteztek. Itt a „változásnak” és a „modernségnek” más a jelentése, mint pl. Romániában vagy Oroszországban, ahol a „változás” és a „modernség” azt jelentette: „távoli jövő” és „külföld”, míg itt ilyesmiket: „vállalati önállóság”, „piac”, „új irányzatok az irodalomban, művészetben, társadalomtudományokban”, „nyitás”, „fogyasztás”, „utazás”, „decentralizálás”, „pluralizálás”, „párbeszéd”. A legfontosabb különbség az, hogy a merevebb posztsztálinista országokban „ők” (a „hatalom” képviselői, a PB/KB vezetői) a „változással” és a „modernséggel” ellentétes oldalon látszottak állani, míg itt a „változás” és a „modernség” rivális változatai között folyt az ideológiai küzdelem. (Ezért állította szembe Magyar Bálint és e sorok írója 1988-ban Grósz Károly MSZMP-főtitkár „modellváltás” és „gazdasági szerkezetváltás” kifejezéseivel a „rendszerváltás” jelszavát.) A szovjet-orosz, magyar és lengyel „gorbacsovisták” (ez utóbbiak évtizeddel Gorbacsov előtt voltak gorbacsovisták) Nyugat- és piacbarát, technikai avant-garde-ista és társadalmi haladár-modernizáló hamis tudattal rendelkeztek önmagukról, ezért hüledező, rémült vihogással fogadták, amikor a rendszerellenes demokratikus ellenzék, majd a nyomában lassan fölbátorodó demokratikus nacionalista áramlat – egészen őszintén, egy másik hamis tudat foglyaként – huhogó totalitárius rémnek, sztálinista, ávós hóhérsegédnek nevezte őket, a Nyugat finom tárgyalópartnereit, a tőkés világrendszerbe halkan, diszkréten visszaépülő, hajszálcsíkos öltönyös, őszülő halántékú, enyhén k. u. k. beütésű, olvasott államhivatalnokokat. Ez utóbbiaknak tisztán világnézetileg csakugyan kevesebb közük volt bármiféle szocializmushoz, mint az ellenzéki csoportok népbarát szociológusainak, költőinek, népművelőinek, vidéki könyvtárosainak és helytörténészeinek.3

Az egypárthoz politikai értelemben nagyrészt lojális, de gazdaságfilozófiai és civilizációs értelemben egyre függetlenebb „belső” reformerek nem gondolták, hogy a kissé (a mai történeti emlékezetben nyilvántartottnál sokkal kevésbé) fölpuhult poszt-posztsztálinista diktatúra korlátja lehet az általuk szorgalmazott, félállami holdingokra alapozott „szociális piacgazdaságnak”,4 bár nem ellenezték volna – a központi hatalom immunitása mellett – a nyilvánosság passzív részének (sajtó, társadalomtudományok) ún. „liberalizálását”, hiszen a részben ellenőrzött, korlátozottan „szabad” nyilvánosság kontrollfunkcióinak (akkoriban divatos szóval: feed-back) hasznosságát már ők is belátták. A Kínai Népköztársaság ezredfordulós fejlődése, ha tetszik, őket igazolja, népszerű is Teng Hsziao-ping és Hu Csin-tao a kelet-európai gazdasági szaksajtóban. A demokratikus ellenzékhez és liberális utódpártjához átigazolt radikálisabb reformerek azt gondolták, csak a mély politikai átalakulás teheti lehetővé a piaci reformot.5 Mindenesetre a piaci átalakulás mind a diktatúrás (Kína), mind pedig a liberális-demokratikus változatban (Kelet-Közép-Európa) megtörtént. Ha ennyi volt a cél, akkor ehhöz, úgy látszik, csakugyan nem kellett rendszerváltás.

Az átalakulás igen jelentős, a közvélemény elsöprő többségének mégis az a homályos érzése, hogy a változás nem olyan mély, mint aminőről az állami ideológusok meg a rendszerváltás kialudt lángjának hű őrzői beszélnek. A nyugati politikatudománynak a társadalmainkat leíró fogalmai (amelyeket liberális koromban magam is aggálytalanul használtam, ameddig nem kezdett derengeni, hogy honfitársaim meg fognak lincselni érte, némi joggal), az „új demokrácia” és a „szabad társadalom” merő gúnynak tetszenek. Az ún. „baloldalon” ezt úgy írják le, hogy a nagy garral beharangozott szabadságról kiderült, amint az állampárti Foxi-Maxi (fiatalabb és erdélyi olvasóinknak: ez a Marxizmus-Leninizmus Esti Egyetem beceneve volt az ún. Magyar Népköztársaságban) mindig is mondta, hogy nem olyan nagy durranás. Az ún. „jobboldalon” pedig úgy, hogy a judeobolsevista, globálliberális komprádorok elsinkófálták a rendszerváltást. A két nézet tartalmilag dermesztően közel áll egymáshoz. A rendszerhű liberálisok pedig az új, mindössze másfél évtizedes berendezkedés gyűlölt kisebbségei közé tartoznak – ennyit az új rendszer népszerűségéről, amely weimaribb Weimarnál.

A kelet-európaiak a szegénység, egyenlőtlenség, kiszolgáltatottság félelmetes növekedését akkor se tudják szabadságszaporulatnak látni, ha nem is bánják a kifejezési szabadság bizonyos verzióinak virulását. Örülnek olykor a demokrácia némely ritkás elemeinek föltűnése miatt, de annak nem – miért is tennék? –, hogy az alsóbb néposztályok nem rendelkeznek parlamenti képviselettel és társadalmi tekintéllyel, amely a valóban egalitárius közérzületű országok fontos társaslélektani jellemzője.

Kiderült az is, hogy mennyire pontos volt az az ügyetlen szóalkotás, amelyet egykor sokan a „reform” cenzúrázott eufemizmusának tartottak: „a gazdaságirányítás új mechanizmusa”. A Terv és a Piac oly drámainak és döntőnek tekintett ellentéte – mint ma már tudni véljük, és tudhattuk volna mindig, ha lett volna pl. marxista kultúránk, mint ahogy nekem nem volt – egyáltalán nem meghatározó ismérve Szocializmus és Kapitalizmus ellentétének. A tervgazdaság csakugyan pazarló és nehézkes válfaja az állammonopolista kapitalizmusnak, de időfecsérlés volt az állampárt margóján szórványosan megmaradt elvhű leninistáknak védeniük (az áruhiánnyal, szegénységgel és bürokráciával együtt), hiszen a reformereknek – ezt megint csak a Kínai Népköztársaság sok tekintetben ijesztő példája mutatja – igazuk volt abban, hogy a társadalom lazább, piacot „szimuláló” államkapitalizmus esetén is „kézben tartható”, mint ahogy – amint ezt Kelet-Közép-Európában látjuk – a társadalom eléggé fegyelmezett, engedelmes, béketűrő marad a többpárti („plurális”) demokrácia körülményei között is, ameddig nem tapasztal (valódi vagy csalfa, vak) reményt.

✻

A poszt-posztkommunista utódpártok elégedetlen Peturjai között – és a „megalvadt struktúrák” más politikai tájszólásokat használó lakóinál és bérlőinél – az a hihetetlenül naiv és egyben hihetetlenül kártékony előítélet kering, amely szerint a Kapitalizmus ellentéte az Állam. Még a történelemtől és politikaelmélettől, közjogtól érintetlen ártatlanok is tudják, hogy a modern állam eleve a kapitalizmus (bár nem a burzsoázia!) teremtménye. A személyi függőség és a politikateológiai legitimáció a közvetlen fizikai kényszer láthatóságán nyugvó rendszerét kinőtte a mozgékonyabb individuumokra szorult árutermelő gazdaság, amelynek egyrészt jogbiztonságra, másrészt elvont – nem közvetlen kényszeren, kasztos-rendies elszigeteltségen/​hierarchián és „természetinek” föltüntetett alávetettségen/​rangkülönbségen alapuló – kormányzásra és konformitásra volt szüksége. Ezt a „polgári” rendszert továbbra is a (racionalizált) Udvar, a hűbéri-katonai kaszt és a noblesse de robe, ill. az írás- és jogtudó klérus irányította, de a kezdődő (eleinte roppant kemény) joguralom antiheroikus eszközeivel.

Államkapitalizmus (mint összefüggő rendszer) ott jött létre, ahol kifejlett ipar, szállítás, kereskedelem, formális jogegyenlőség, szabad tulajdonszerzés, egyszóval: piaci kapitalizmus azelőtt NEM volt, vagy csak mint apró enklávé vagy intermundium. A városi proletariátus és a forradalmi értelmiség vezetésével véghez vitt agrárforradalmak, amelyek elpusztították az évezredes kasztos-rendies, pásztori-földművelő birodalmakat (az oroszt, a kínait, az oszmánt, a keleti végein ideillő ausztroszlávot), marxista-kommunista hamis tudattal, mert ez felelt meg a gyakran etnikailag is allogén városi proletár (és éhenkórász lumpenértelmiségi) élcsapatok erkölcsi-ideológiai szükségleteinek, létrehozták a keleti periférián a modern államot és a modern árutermelést. Ezért a szó szoros (és szűk) értelmében igazuk volt az antileninista „baloldali elhajlóknak”, amikor azt mondták, hogy a bolsevik forradalom polgári forradalom volt, hiszen a Lenin és Trockij vezette forradalom – nagyjából – ugyanazt valósította meg, amit Danton, Robespierre és Marat forradalma egy és egynegyed évszázaddal korábban. A jakobinusok se tudták, mit csináltak. Miért tudták volna épp a bolsevikok? Ota Šik6 (most kedden halt meg épp szegény, béke poraira), Nyers Rezső,7 Teng Hsziao-ping,8 Mieczysław Rakowski9 aztán mégis csak megsejtette – abban a történelmi pillanatban, amikor a „keleti tömb” irányítói éppolyan élességgel érezték meg a jóléti állam kifulladásának következményeit, mint nyugati, többnyire szociáldemokrata, de mindenképp etatista-keynesiánus partnereik.

✻

Az illúzió csakugyan ideológiai jellegű. Mivel az előző rezsimet – teljesen kontingens történeti okokból – „szocialistának” nevezték, a rendszerváltás ellenfelei és eretnekei az állami tulajdon meglétének, túlsúlyának kérdését tartják alapvetőnek; ezért lett ellenfelük a Piac és a Magántulajdon, nem pedig maga a kapitalista rendszer. Elkövetik a régi hibát, amelyet Marx így ír le: „A tőkét dolognak fogják föl, nem viszonynak.”10 Csakugyan azt gondolják a szocialista párt inzurgensei és a szélsőjobboldal marxizáló landsknechtjei, hogy az állami vállalatoknál NEM zsákmányolják ki a dolgozókat? Hogy az állami vállalatoknál NEM árutermelés folyik? Hogy az állami vállalatoknál NINCS bérmunka és munkamegosztás? Hogy az állami vállalatoknál NINCS hierarchia? Hogy az állami vállalatoknál a munka NEM elidegenült? Természetesen nem mindegy, hogy a profit az államkincstárba folyik-e be, vagy a magántőkés (ill. manapság jellemzően a multinacionális konszern, a nyugdíj- vagy befektetési alap) magánpénztárába; de miért gondolja valaki, hogy a nyereséges állami vállalat másképp lehet nyereséges a tőkés piacon, mint a magánvállalatok? Ha pedig – mondjuk a teljesebb foglalkoztatás érdekében – az állam megsegíti a bajba jutott állami vállalatot: miben különbözik ez attól a máris folytatott gyakorlattól, amelyben a magánvállalatokat is meg-megtámogatják, hogy elkerüljék a szociálisan és politikailag elfogadhatatlan elbocsátásokat? Miért jellegzetesen szocialista politika az államosítás (vagy még gyöngébben: a privatizáció fölfüggesztése), amikor az értéktöbblet elsajátításának a módjához, de még a piac predominanciájához se nyúlnak? A szociáldemokrata etatizmus és az egyenlősítő kormányzati újraelosztás a kapitalizmus alapvető bajain nem segít, bár enyhítheti a szociálpszichológiailag és egzisztenciálisan elviselhetetlen egyenlőtlenséget, ezt azonban csakis drágán és kevéssé hatékonyan teheti; ám a rendszeren belüli baloldali reform pusztán ennyit enged, semmi többet, és nyilván még ez a kisebbik rossz, amely erkölcsileg egyértelműen jobb – föltéve, hogy a liberté, égalité, fraternité hívei vagyunk még (bár az állami cselekvési túlsúly valódi szabadságkockázat: ez nem csak liberális mánia).

A mostanában bal- és jobboldalon fölhorgadt antikapitalista szenvedély (amelynek őszinteségében nincs okom kételkedni) eltéveszti célpontját. Legradikálisabb intézkedése is érintetlenül hagyná a tőkés rendszert, bár átrendezné a dolgozók számára nagyjából közömbös hatalmi viszonyokat, szétverheti viszont azt a csekély szabadságjogot és akaratnyilvánítási lehetőséget, amelyet a rendszerváltás – sok képmutatással, hazugsággal, durvasággal, csalással, de valamennyire mégiscsak – valósággá tett.

✻

Ez a probléma áll a Magyar Szocialista Párt igen érdekes válságának hátterében. A program-alkotás, a tisztújítás (pártelnök-választás) és a kormányválság (új miniszterelnök kijelölése) egybecsúszott, ami különösen drámaivá teszi a helyzetet. A szocialista pártban valóságos lázadás tört ki, ami igen helyes és hasznos, s ennek folytán – üdvözlendő módon – elkerülhetetlen a szakítás (legalábbis az ideológiai szakítás, de az se lényegtelen) az eddigi konszenzussal. A lázadásnak van egy igen üdvös demokratikus aspektusa, az ti., hogy a bázis (a párttagság) befolyásolni óhajtja a párt politikai vonalvezetését, és maga akarja eldönteni, ki vezesse a kormánypártot, s ennek révén az országot. Azok az újnak ható gondolatok, amelyek a meglehetősen kusza és zűrzavaros pártvitákban fölmerültek, mind valamiféle baloldali fordulatot sürgetnek, amit én legalábbis biztatónak találok – mint érzelmet.

De vannak tapasztalataink a magyarországi szocialisták eddigi „baloldali” föllángolásairól. Ezeknek a dalmahodásoknak, nekigyürkőzéseknek, dörömböléseknek és csűrdöngöléseknek általában három következményük szokott lenni:

1: Nacionalista fordulat.

2: Kiegyezés a klerikalizmussal.

3: Az 1989 előtti rendszer dacos rehabilitálása.

A pártvitákban megjelenő „baloldali” kiáltványokat majdnem kivétel nélkül a „romantikus antikapitalista” szélsőjobboldal inspirálta. (Ez néha nem tudatos, mert a szocialista vitatkozók egymástól vesznek át gondolattöredékeket és szófordulatokat, emezek eredete pedig eltűnik a nagy homályban.) A szocialista „baloldal” legjelentősebb ihletői a romantikus-nemzeti szélsőjobboldalra csúszott két régi (habár viszonylag fiatal) MSZMP-káder, Vass Csaba és Bogár László, sietek hozzátenni: tehetséges, eredeti emberek; mindkettőjükben észlelhető némi – hogy is mondjam – oroszos, kavargó, tüzes homály, amivel üdvösen eltérnek mai kultúránk uralkodó duktusától, amely a száraz humor és a szkepszis lassan unalmassá váló elegye. Bogár László nagy sikerű könyve (még nyilvános tudományos konferenciát is rendezett róla a Kodolányi János Főiskola Posztmodernológiai Kutatóközpontja [!], Bp. VI. Lendvay u. 5.!) a magyarra föltűnően hasonlító nyelven némi heideggeriánus marxizmust keverve a Paul Johnson- és Huntington-féle gagyielméletekkel, a kőkorszaktól vezeti le történelmünket, amelynek eddigi csúcspontja Orbán Viktor „világhatalmi antréja” (!), bár már korábban „[a]z Aczél Györggyel szemben megformálódó alternatív létmód szimbolikus hatalmasságává Pozsgay Imre kezdett felépülni, ám […] az általa megformálandó szocietális univerzum […] csonka és befejezetlen maradt”,11 de már a francia forradalomtól észleli „a rejtett főhatalom” működését, korunkat pedig így jellemzi: „»Fogyasztok – tehát vagyok«, hangzik a globalitás korának értelmezési és azonosságalkotási képességétől megfosztott páriájának, a minimál-én szintjére ürített, nyálafolyós konzumidiótának a krédója. A második legelemibb ösztön parancsa pedig a »Coito ergo sum« primitív és mechanizált hedonizmusával erősíti és kapcsolja össze e minimál-énben a francia forradalom médiaterroristáitól a Blikkig ívelő létroncsolás kulcsszavait: pénz és pina. És a globalokrácia identitásdiktatúrájának azonosságmechanistái önelégült mosollyal és kezüket dörzsölgetve dőlnek hátra karosszékeikben [helyesen: karosszékükben]”.12

Ez a szerző a máris nagy karriert befutott – és tök értelmetlen – terminus, a „roncstársadalom” alkotója. Idézi Marxot, Rosa Luxemburgot, Rudolf Hilferdinget, akár a kisgazda professzor, Pokol Béla, aki ezt a névsort Polányi Károllyal (a Galilei Kör elnökével!) is kiegészíti az ismert szociáldemokrata szemle, a csöppet se „liberokrata” (Bogár) Magyar Nemzet honfivér áztatta hasábjain.13

Ez a tipikus weimari módon „romantikus antikapitalista” szélsőjobb/​bal az, amelynek az ellenfele NEM a kapitalizmus, hanem a „pénztőke”, a már Hegyi Gyula (Európai Parlament, MSZP) által is emlegetett „bankárkormány”, amellyel szemben Szili Katalin (házelnök, pártelnök-helyettes, MSZP) „a nemzeti tőkét” méltatja – amely, ha kizsákmányol, szemben a globalokrata multilétroncsolókkal, az biztosan meleg, száraz érzés –, és amelynek ő a jellegzetes megtestesítője a mai közéletben, Gyurcsány (kereskedelmi és ipari tőke) viszont „nomenklatúra”, ugyanezen pártelnök-helyettes szerint…

Különben is érdekes az a „szocialista”, bizonyos kommunista múltra is visszatekinthető párt, amely elnöki tisztjének egyik várományosa Ságvári Endre, a kommunista ellenálló (elesett tűzharcban) emléktáblájánál tiszteleg,14 míg úgyszintén tisztelt vetélytársa Kenderes városi rangra emelése alkalmával szordínósan ugyan, de a Horthy-család érdemeit méltatja…15 Mindeközben a mérvadó napilap, a Magyar Nemzet, láthatólag meggyőződéssel, baloldali fordulatot sürget, szorgalmaz, bátorít a szocialista pártban. A weimari zűrzavar szép politikai példája volt, amikor a parlamenti szélsőjobboldal a maga szokásos artikulálatlan üvöltözésével belefojtotta a szót a szocialista külügyminiszterbe és pártelnökbe,16 akinek emiatt – formálisan – lejárt a kiszabott beszédideje, ekkor pedig a szocialista házelnök tőle vonta meg a szót. Ez a lidérces eset is jelzi: a hivatalos balközépnek kóros mértékben hiányzik a veszélyérzete.

✻

Világos, hogy az MSZP „baloldala” szociálnacionalizmust képvisel, amelynek forrása – az iszonyatos mértékű egyenlőtlenség fölötti őszinte kétségbeesésen kívül – nem más, mint az állítólagos világnézeti főellenség. Akármilyen kétségesek is a források, szerintem az MSZP nem nagyon tehet mást, mint hogy gazdasági értelemben – ennek nem kell etnicizmussal, sovinizmussal és árpádsávos-zászló-lengetéssel együtt járnia – valamiféle szociálnacionalizmust képviseljen (ld. alább), de előbb hadd térjek még ki a szocialista párt jelenleg fülsiketítően hallgató „jobboldalára”.

Azt kell megállapítanunk, hogy létezik fideszes MSZP, van eszdéeszes MSZP is, csak emeszpés MSZP nincs: nincs egyáltalán.

A szocialista párt minden eszméje kívülről jön, de sajátos szűrőn keresztül. A liberális befolyásnak több eleme van a pártban:

A diktatúrás múlt miatti bűntudat és legitimációs légszomj.

A piac mint a modernség fókusza; ésszerűség mint természet.

Az „élcsapat” és a „haladás” mítosza: ma a globális/​digitális kapitalizmus a cutting edge.

A szocialista párt a koronatanúja annak, hogy a tévesen „szocialistának” nevezett modernizáló parancsuralom s a belőle kifejlődött államkapitalizmus ugyanavval az éthosszal átfejlődhet piaci kapitalizmusba. A tervről a piacra való áttérés elmondhatatlan rombolást végzett – a szó közkeletű értelmében „tönkretette” Kelet-Európát, hiszen a gazdaság java része elpusztult –, és ez társadalomtörténeti értelemben természetesen rokona az antifeudális bolsevik forradalom iszonyú pusztításának (és ennyiben persze a „konzervatív forradalmár”/​szociálnacionalista szerzőknek Spenglertől, Jüngertől és Schmitt-től Vass, Bogár és Pokol „levantei posztmodern” változataiig mind igazuk van, csakhogy ez az igazság nem specifikus; ez a hibája). Az exkommunista és antikommunista liberális reformerek közös vonása – amit a konzervatívok ismét csak joggal hangoztatnak mindig –, hogy nem ismernek kíméletet. Kíváncsi lennék, vajon sejtik-e a (sokpárti) liberális közgazdászok, mit éreznek cikkeik olvastán a népek. Amikor csak úgy, en passant leszögezik, hogy a munkapiaci szabályokat lazítani kell (értsd: egyszerűbbé kell tenni az elbocsátásokat), vagy amikor kőbe vésik, hogy „a gazdaság” per se, an sich érdeke a gazdagok adóinak további csökkentését követeli meg, mintha a profit adott mértéke olyan természeti összefüggés volna, mint a termodinamika második törvénye vagy az Ohm-szabály, vagy amikor könnyedén, szellősen megállapítják, hogy a hazai dolgozók (no persze: „munkavállalók”, mintha az emberek önként dolgoznának, nem azért, mert muszáj nekik) érdekének meg kell hajolnia a külföldi befektetők preferenciái előtt, vagy amikor az adófizetők pénzéből vissza nem térítendő kölcsönöket és adómentességeket juttatnak (hazai és külföldi) nagytőkéseknek, hiszen ha nincs jelentős profit, akkor ugye hanyatlik a foglalkoztatás, menekül a tőke, ezek – mondják – kőkemény szükségszerűségek, kőkemény tények. Hát igen: kőkemény, szívtelen beszéd. Fél Kelet-Európa romokban hever, milliók nyomorognak. Igen, ez szükségszerű – a jelenlegi rendszerben.

Természetesen tudom, hogy a munkaerő „flexibilizálásának” technikai és gazdasági okai vannak, csak az nem tetszik helytállónak, hogy a munkavégzés technológiáját ideológiailag (kontroll, fegyelem, a munkahelyi ellenállás leküzdése) „semlegesnek” tekintik. „Minden foglakoztatási politikára […] a nyolcvanas évek eleje óta az a kényszer nehezedik, hogy újraossza a munka rendszerszerűen létrehozott hiányát. […] Sok vállalkozás növelte forgalmát, s ezzel egy időben munkaerőt épített le.”17 Mindeközben a tőke ellenáll a munkaidőcsökkentési követeléseknek. A munkahiány újraosztása politikai okokból nem megy.

A liberális „jobboldal” gondolattalanul és kritikátlanul védi a rendszert – rawlsiánus és keynesiánus baloldali liberálisok nincsenek már a magyarországi politikában –, a szociálnacionalista „baloldal” pedig csak a burzsoázia bizonyos kulturális típusaival szemben mutat (jellegzetesen szélsőjobboldali) ellenszenvet. Ebben a számomra még mindig meglehetősen rokonszenves antiglobalista mozgalmak is ludasok, habár akaratlanul. Kipécézve a globális kapitalizmus egyik részét (a spekulatív tőkemozgásokat és a perifériák tönkretételét a neokonzervatív-neoliberális pénzügyi politikák által: és ez jogos, helyes bírálat volt s maradt) illúziókat ébresztett bizonyos (a kapitalista rendszeren belüli) szabályozások „rendszerváltó” potenciálja iránt. A társadalombírálat – kiváltképpen a baloldali társadalombírálat – elsőrendű morális föladata a kirívó igazságtalanságok kíméletlen föltárása. De a kirívó igazságtalanságok mégoly méltányos orvoslata se változtatja meg a rendszert, amelynek a természetéből folyik az egyenlőtlenség és az igazságtalanság. A különféle szociáldemokrata kiáltványok – Gyurcsányé (Mozgó Világ),18 Andor Lászlóé, Földes Györgyé és Knausz Imréé (Egyenlítő: ennek a szocialista lapnak az a sajátossága, hogy nem terjesztik),19 Hilleré (Népszabadság),20 Gazsó Ferencé21 – erre nem nyújtanak és nem nyújthatnak gyógyírt. A legérdekesebb javaslatok kívülről érkeztek, így Ladányi János és Szelényi Iván híres esszéje az esélyteremtő államról (2000)22 és Szalai Erzsébet gondolatgazdag és idioszinkratikus, a legjobbkor érkezett könyve: Az első válaszkísérlet.23

✻

Az 1914-ben elbukott szociáldemokrácia történeti kötelessége a tőkés rendszer rendszeren belüli reformja. Ez a jelenlegi (s talán a mindenkori) körülmények között csakis és kizárólag erőteljesen nemzetállami lehet – ne áltassuk magunkat. Szociáldemokrata kormány nem tarthat fönn ilyen alacsony társasági adót.24 Szociáldemokrata kormánynak – ha nem is így nevezik majd – védővámokkal kell oltalmaznia a hazai ipart, földművelést, kereskedelmet, egyebeket. A szociáldemokraták adóemelők, nem adócsökkentők. A szociáldemokraták továbbá fizetésemelők, s erre kényszerítik a tőkéseket is. A szociáldemokrácia a global public goods, az egyetemes közjavak pártja (ld. az SPD-ben Detlev Albers, Wolfgang Thierse és Sigmar Gabriel vitáját, gondolom, ezt mindenki ismeri az MSZP-ben – vagy nem?!), ehhez hozzátartoznak az emberi jogok, az esélyegyenlőség, a zavartalan nyilvános tér (és NEM a térfigyelő rendszer), az elnyomottak védelme és kompenzálása, az egészség, a tiszta víz és levegő, az olcsó tömegközlekedés (és NEM az autópálya), az államilag támogatott nemzeti kultúra. És ami sajátos itt: a plebejus méltóság. Az MSZP-kongresszus hány küldötte vett már részt sztrájkban? A szocialista vitázók némelyike – megirigyelve a csakugyan újszerű és sikeres „polgári köröket” – balpolgári körök alapítására tett kissé esetlen javaslatot.

Ezek a „körök” léteznek a szociáldemokráciában. Úgy hívják őket: szakszervezetek.

A kelet-közép- és nyugat-közép-európai szocdem pártok válságban vannak. Csehországban, Lengyelországban, Ausztriában, Németországban, sőt: Romániában. Ennek nincs más oka, mint hogy neoliberális/​neokonzervatív gazdaságpolitikát folytatnak, amelyet szavazóik nem hajlandók elviselni. Lengyelországban és Magyarországon ráadásul jobboldali-szélsőjobboldali pártok balpopulista demagógiával küzdenek a szociálliberális vetélytársaik ellen. Igaz ugyan, hogy ígéreteikről már most látszik, hogy a polgári középosztály kiemelt védelmén túl továbbra se gondolnak semmi tartalmasat (ezt értik „az ifjúság”, „a családok”, „a magyar emberek” fogalmán, bár ma már a munkást – „a magyar munkást”, értsd: bevándorlók, kifelé! – se röstellik emlegetni). A magyarországi „szociáldemokrácia” annyira idegen saját állítólagos történelmi gyökereitől (a régi, klasszikus MSZDP hagyatéka soha nem kerül szóba), hogy „baloldali” eszméit a belső ellenzék a szociálnacionalista szélsőjobboldaltól importálja, vezető eszméit pedig – mínusz nemes individualizmus – a szabadelvűektől. Magyarországon egyelőre nincs más, csak szociálnacionalizmus és liberalizmus. Csak ezek az erők vannak. Mint erők.

Baloldali párt elemei léteznek szétszórva itt-ott. Még talán a szocialista pártban is. De ha ebből a forrongásból kijön némi progresszív szociálpolitika, már örülhetünk. Magyarországon vannak igazi szociáldemokraták (Ferge Zsuzsa, Szalai Erzsébet, Ladányi János/​Szelényi Iván és mások), de nem jellegzetesen az MSZP-ben.

Nem tartozom egyetlen följebb jellemzett eszmeirányzathoz se. Nem vagyok szociáldemokrata, sem igazi, se hamis. De világosnak tetszik, hogy haladó politikát itt csak kelet-közép-európai és kelet-európai összefogással lehet folytatni, ami értelemszerűen nyugati szövetségi elkötelezettségeink lazítását kell hogy jelentse. A „dunai patriotizmus” – a magyar baloldal régi szép hagyománya – ellenszere lehetne annak az elkerülhetetlen etatizmusnak és szociális protekcionizmusnak, valamint a belőle szervesen következő szociálnacionalizmusnak, amely legalább annyira ártana hazánknak, mint a jelenlegi neokonzervatív/​neoliberális kurzus, amelyet – kis különbségekkel – Horn, Orbán és Medgyessy is folytatott, bizonyára a legjobb szándékkal, s ha nem, mit számít.

Ceterum censeo: baloldali kormány nem folytat imperialista háborút Irakban.

Szociáldemokrata kormány alkalmazza az Európai Szociális Chartát.

Szocialista miniszter sztrájkőrségen áll, szegények kilakoltatása ellen tüntet.

Minden szocialista párttag szakszervezeti tag, tagdíját fölülfizeti, adója egy százalékát szakszervezeti alapítványoknak ajánlja föl. Szocialista párttag csak állami iskolába adja a gyerekét, villamoson utazik. A mai szocialista feminista és környezetvédő. Antifasiszta és antirasszista. Nyugtalanítja a harmadik világ. Adóztat és adózik.

És mindez édeskevés.25

Szegény náci gyermekeink

(2004. október 1.)

„Akinek pedig még akad a fejében egyetlen izgalmas gondolat, az úgyis az »Antiszemita közbeszéd Magyarországon« c. kiadványban fogja találni magát…”

Bayer Zsolt, Magyar Nemzet, 2004. szeptember 27.

Magyarországon volt már számos antifasiszta tüntetés, jó néhánynak a szónoka voltam. Most október 15-én is lesz, mert fölbukkant egy nyíltan, formálisan, következetesen nyilas csoport, amely a régi, úgyszólván klasszikus náci programot és ideológiát hirdeti. Nagy a fölháborodás, nagy az ijedelem, nagy a zaj. Ez a fölháborodás a jobboldalon is jelentős, hiszen a jobboldalt semmi nem idegesíti jobban, mint a fasizmus/​nácizmus vádja. A megoldást az örök Csurka István találta meg ismét, a szokott sikerrel: a napokban már Marosvásárhelyen is hallottam, hogy Bácsfi Diána,1 a nyilas Führerin – zsidó. Gondolhattuk volna.

A formális, rendszeres és nyílt nyilaskeresztes pártnak semmi esélye. A tiltakozás ellene két nemkívánatos eredményhez vezethet: a valódi szélsőjobboldali duma banalizálásához és – ami sokkal súlyosabb – a szólásszabadság megengedhetetlen korlátozásához, amely azt teszi tönkre (ti. a liberális demokráciát), amit a tiltakozók védeni óhajtanának. Evvel a veszedelemmel sokan tisztában vannak. De avval már kevesebben, hogy a „klasszikus” fasizmus/​nácizmus/​hungarizmus nem túl érdekes már, 1933 és 1944 emlékei csak azonossági és kulturális jelképek a mai posztfasizmus elemei között. Hitler, Szálasi, Codreanu halott. Rendszerük is az. Hitler, Szálasi, Codreanu ellen tiltakozni, bár helyes, végső soron nem más, mint a kudarc tehetetlen bevallása.

Az a sok százezer fiatal kelet-európai, akinek a lazán összegereblyézett eszméi között a nemzetiszocializmus/​fasizmus előítéletei, gondolatroncsai is ott találhatók hébe-korba, számtalan tekintetben nem fasiszta, és nem is lesz az. A klasszikus nácizmus/​fasizmus/​hungarizmus rengeteg eleme a fiatalok számára nevetséges és elfogadhatatlan. Ilyen a technika- és sebességimádat, a militarizmus, a vakfegyelem, az önföláldozó fanatizmus; a romantikus „reakciósság” elutasítása, a rejtetten homoerotikus férfiközösség, a Männerbund aszketikus-esztétikus kultusza. Más elemek – elsősorban persze a rasszizmus – nagyon is hatásosak és elevenek, akárcsak a más politikai környezetekben is tapasztalható ambivalencia a liberális demokráciával és a piaci kapitalizmussal szemben.

Az első világháború után kialakult fasizmusváltozatok a XIX. század nagy ideológiái – a liberalizmus, a demokratikus nacionalizmus és a szocializmus – ellen fordultak, hiszen ezek az ideológiák nagyrészt elpusztultak Verdun lövészárkaiban. A fasizmus ellenfele akkor nem a haldoklónak tetsző liberális kapitalizmus és a demokratikus nemzetállam volt elsősorban, hanem a forradalmi marxizmus változatai: a bolsevizmus, a tanácskommunizmus és az ausztromarxizmus. Ez háromoldalú küzdelem volt, hol a fasizmus szövetkezett a tőkével, hol – a népfront idején – a bolsevizmus. De a kapitalizmus ideológiailag nem volt főszereplő, hiszen ideológiailag mind a fasizmus/​nácizmus, mind a bolsevizmus (mind az alárendelt szerepet játszó szociáldemokrácia) elvben a kapitalizmus meghaladását javasolta és ígérte, majd ígéretét persze nem tartotta meg.

A „klasszikus” fasizmus a szocializmusnak mint mozgalomnak, ellenhatalomnak, kultúrának és utópiának az ellenfele volt, s egyben világnézeti vetélytársa az antikapitalista érzület társadalmi környezetében gyakorolt vezető szerepért vívott harcban. A „klasszikus” fasizmus posztliberális volt, a mai posztfasizmus pedig posztszocialista. Minden társadalmi jelenséget meghatároznak az előzményei, a történelmi kontextusnak az a része, amelyet elviselhetetlennek ítél. A mai posztfasizmusnak nincsen olyan riválisa, mint volt elődének, amely a kapitalizmus szétzúzását nem az ún. „természet” helyreállításával kívánta ideológiailag kompenzálni, hanem a modern univerzalizmus kiterjesztésével.

✻

A kelet-európai poszt- és neofasizmus, akárcsak „klasszikus” előfutára, ifjúsági jelenség, főként a deklasszálódástól rettegő középosztályi fiatalság egy részének a kissé bizonytalan, zűrzavaros, szedett-vedett kvázi-világszemlélete. Ami erőt ad neki, az a meglehetősen békés liberális-demokratikus „fordulat” (rendszerváltás, „jogállami forradalom”) érzületi-világnézeti veresége, az eleve csekély hitelű demokratikus legitimáció kiüresedése és – mindenek fölött – a diadalnak beállított gazdasági összeomlás. Természetesen mindebből más következtetéseket is le lehet vonni, mint az övéiket, de őrültség volna nem odafigyelni arra, amit olykor logikátlanul, nyersen, vadul mondani próbálnak.

Értsük meg a fasisztákat? Igen: értsük meg a fasisztákat.

A konzervatív jobboldal időnként arra törekszik – ami természetesen nem baj –, hogy megértse az ultrajobboldali fiúkat és lányokat, ám ez főleg amiatt nem sikerül, mert mentegetni és megnyerni igyekszik őket, ezért simán letagadja, hogy fasiszták vagy kvázifasiszták vagy félfasiszták, hiszen (és ez érdekes és fontos!) a „fasizmus” szó a posztfasiszta fiatalok számára is stigma, szégyenletes dolog. Elvégre Bácsfi Diána nyilas pártocskáján és a hasonló csoportokon kívül kevesen szeretnének népirtást, ha elegük is van a „holokauszt”, a „vészkorszak”, magyarán: a zsidógyilkolás emlegetéséből. (A Gulag hidegen hagyja őket, csak akkor szidják ímmel-ámmal, ha az Auschwitzlüge vádjával szembesülnek.) Főleg azért olyan borzasztó ez a mai kelet-európai és kelet-közép-európai szélsőjobboldalnak, mert nehéz megmagyaráznia, miben különbözik „klasszikus” náci elődétől, és jól tudja, hogy „a végső megoldás” (Endlösung) a liberális-demokratikus kapitalizmus negatív legitimációs „ellen-alapértéke”. Ezért vagy banalizálnia, „normalizálnia” kell, vagy – rendkívüli esetekben – egyenesen letagadnia. Amit az antifasiszták nem vesznek észre: ez éppen azt fejezi ki, hogy a posztfasiszták nem akarnak és nem tudnak „klasszikus fasiszták” lenni, akkor se, ha erre az eszközük a náci iszonyat közvetett mentegetése, ami sokatmondó és szimptomatikus, habár – enyhén szólva – helytelen.

A Bácsfi típusú „revival”-nácik azért idegenek a posztfasiszta szélsőjobboldal „fősodrától”, mert alapvetően helyeslik Hitlerben, Szálasiban, Codreanuban azt, ami vereséget szenvedett és ami tagadhatatlanul iszonyatos mindenkinek. Az ultrajobboldali fiatalokat nem érdekli Auschwitz, és imponál nekik az SS és a Wehrmacht hősiessége (a hazai antifasiszta irodalomban ismeretlen, színes, illusztrált, nagyalakú, coffee-table book-jellegű tengelybarát háborús „népszerűsítő” irodalmat viszik, mint a cukrot; tízezrek olvassák, bár méregdrága). Valamennyien tudjuk, hogy a második világháború noir romantikája szadomazochisztikus szubkultúrából általános kulturális ikonná vált. Még antifasiszta kalandregényeket is el lehet adni, ha horogkereszt van a címlapon. Hitler is selling like hot cakes.

De mit mond a kései kapitalizmus élvezeti formáiról az, hogy a Kriegsmarine korvettkapitányának tányérsapkája és a hegyes keblek közé belógatott vaskereszt és a tiszti korbács a kor vezető pszichoszexuális metaforája a leszbikus bároktól a szkinhedtalálkozókig?

Nem hiszem, hogy az extrém szadomazo játszadozások dekadens résztvevői (vö. Kabaré, vö. Az éjszakai portás, vö. Tű a szénakazalban, hogy csak korunk „népi kultúrájára” hivatkozzunk, s mellőzzük a zseniális Syberberget és Anselm Kiefert) önként jelentkeznének a Sonderkommandóba.

Az újfasiszta huszonévesek nem tömeggyilkosok.

✻

Az újfasiszta fiatalok a rendszerváltás árvái.

A mi szerencsétlen gyermekeink.

Ők az új polgári középosztály elkószált, borzas, aranyos kölykei.

Nem olyanok, amilyennek a balközép, szociálliberális sajtó szerint lenniük kellene. Nem frusztrált tradicionalisták. Nem sujtásos-vitézkötéses, népnemzeti tökfilkók. Nem a verseny és „a tudásalapú társadalom” lúzerei. Nem koldusszegény proligyerekek. Nem vallásosak. Nem múlt felé fordulók. Nem antimodernisták. Nem fogyasztásellenes puritánok. Nem műveletlenek, sőt. Nem tájékozatlanok. Már amennyire bárki művelt vagy tájékozott a korai XXI. század sötétjében.

Magyarországon ráadásul az itt még kezdetben avant-garde liberális szubkultúrákból is jönnek szegénykéim. Ők vannak ott a Zöld Pardonban és a Mumusban a szkeptikus, halványan balra hajló srácokkal együtt, a jobb együttesek koncertjein, a jobb professzorok óráin, ők nézegetik a menőbb honlapokat, ők töltik le a balos nyugati cuccot, ők ténferegnek a rizikósabb kiállításokon. A kilencvenes évek elején a MaNCsot olvasták volna. Nem idegen tőlük a kicsapongás, a csoportszex, a mélabú, a heroin, a kokain, a vállalkozás, a bilbaói operaház, a velencei Guggenheim, a kasseli Documenta, a balos antiglobalizmus. Kezükben a Pesti Est, szívükben a sötét gyűlölet. Farmer, edzőcipő, anorák, mobil, hátizsák, joint: pár éve ránézésre azt hittem volna, A MIEINK.

Persze ott csápolnak az ún. „polgári körök” összejövetelein, de azért tudják, hogy Philip és Ákos: gáz.

Ott tombolnak és sírnak és énekelnek és tapsviharzanak, de tudják, hogy gáz az egész, és röhögnek rajta. Röhögnek is. Jó a stílusérzékük, és a dolog nem eléggé gothic, nem elég sátános. A „polg. körök” nem riaszthatják el a KDNP-s magyartanárokat és sebészadjunktusokat.

Ahol igazán kifejezik magukat, az az internet. Ott aztán nincs kecmec, nincs nackó szentimentalizmus, nincs csurkás sírva vigadás, nincs Wass Albert és Nyírő József és Mécs László és egyéb elavult hülyeségek (csak ha a „ballib” szennymédiákok és az ún. „pénztőke” lakájai támadják emezeket), csak az acélkemény, rekedt, hörgő, elborult elméjű zsidózás. Természetesen itt kapcsolódnak szegény fiatal újfasisztáink a mainstream jobboldali áramlatokhoz. Hiszen szemben más országokkal, ahol ez nem játszik középponti szerepet, a magyarországi (főleg a csonkamagyar, de egyre inkább az összmagyar) jobboldal vallása az antiszemitizmus. Nem a programja, nem a világnézete, nem a cselekvési terve (elvégre a jobboldal néhány „felekezetileg” IS elfogult masszív médiatisztogatáson kívül nem bántotta a zsidókat), nem az életstratégiája, nem a történetszemlélete, hanem a vallása.

✻

Ha vannak füleink a hallásra, szegény náci gyermekeink szólnak hozzánk, a rendszerváltás nemzedékéhez. Beszélnek hozzánk, és mi nem halljuk őket, nem figyelünk, nem vesszük észre, hogy nem jókedvükben lettek ők félig-meddig, úgy-ahogy neonácik, újfasiszták.

„Azt mondtátok nekünk” – szól a fiatal, keserű hang –, „hogy lesz politikai közösség, amelyben lesz szolidaritás, de amelyben mindenki megszólal. Ehelyett álparlamentet adtatok nekünk, kereskedelmi tévét, slágerrádiót, mácsó női magazinokat.”

„Azt mondtátok, hogy a hazánk független lesz, egyenlő más népek hazájával, hazáival, s ehelyett azt látjuk, hogy nemzetközi pénzügyi intézmények irányítanak bennünket, amelyek vezetőit senki nem választotta, s amelyekben az erős nemzetek erős uralkodó osztályai diktálnak. Kelet-Európa tele van amerikai és NATO-támaszpontokkal, bár a népek nem akarták őket, háborúzunk Afganisztánban és Irakban, bár népünk, népeink ezt nem akarják. Azt mondtátok, a demokrácia: népakarat. Ez népakarat?”

„Azt mondtátok, a szabadság fölhozza és érvényesíti a tehetséget, lesz majd carrière ouverte aux talents, ehelyett államunk vezetői többnyire korrupt, arrogáns, rosszul öltözött idióták. Újságjaink legtöbb szövege magyartalan, nyelvtani és helyesírási hibákkal teli, gyáva vakogás. Legjobb íróink és legjobb gondolkodóink vállukat vonogatják, ajkukat biggyesztik, nyafognak és legyintgetnek, s csak akkor jönnek tűzbe, ha bennünket szidhatnak (meg egymás édesanyját).”

„Azt mondtátok, lesz tolerancia és gondolatszabadság. De ha nem tetszik nekünk egy zsidó könyve vagy nyilatkozata vagy politikája vagy scherzója, akkor befognátok a pofánkat. Ha valaki szereti a hagyományos családmodellt, azt mondjátok, nőgyűlölő. Ha valaki fél a cigánynegyedben éjjel, azt mondjátok, rasszista. Ha minden fiatalember módjára szorongunk a szexuális ambivalenciától, azt mondjátok, homofóbok vagyunk. Ha nem szeretjük a nyugatiak lenéző vállveregetését, nagymellényűségét, értetlenségét, azt mondjátok, idegengyűlölők vagyunk.”

„Ha félünk attól, hogy diplomaosztás után nem lesz tűrhető munkahelyünk, azt mondjátok, hogy nem vagyunk »rátermettek«, nem vagyunk értelmesek, félünk a versenytől, élősdi tarhálók vagyunk, államfüggő posztbrezsnyevisták-posztkádáristák: leírható emberi hulladék.”

„Azt mondtátok, vége lesz a közügyekben a kettős mércének. Mindenki ér, amennyit ér. Majd eldönti a szabadverseny. Mi lett ehelyett? Parteibuchwirtschaft, kinevezitek, megbízzátok, megjutalmazzátok, megdicséritek, „képbe hozzátok” és „helyzetbe hozzátok” a klienseiteket, régi osztálytársaitokat és barátaitokat, ránk kényszerítitek az ótvaros ízléseteket, a rossz humorotokat, kigúnyoljátok azt, ami nekünk szent vagy – nélkületek – szent lehetne. Nincs kettős mérce? Miért akarjátok arra kényszeríteni Vlagyimir Putyint, hogy „politikai megoldást” keressen Csecsenföldön és egyebütt a Kaukázusban, ha ezt nem kéritek Ariel Sarontól és George W. Bushtól a Közel-Keleten és Közép-Ázsiában? Az ő erőszakuk miért jobb, mint Putyiné?”

„Azt mondtátok, az egyenlőtlenség rossz dolog ugyan, de megéri, mert a privatizált gazdaság fejlődése majd BIZONYOSAN mindenkit gazdagabbá teszen. Ehelyett a nemzetgazdaság összeomlott mindenütt Kelet-Európában. De mintha ez nem volna elég, ezt még le is tagadjátok, és még ki is csúfoljátok a szegény trabantos nagyapánkat, a szegény lakótelepi nagynénénket, a Tesco-gazdaságos lószart fogyasztó, panellakó apósunkat. Ha már úgy odavagytok a cigányokért, pardon, romákért, akkor miért hagytátok lerohadni a bányászatot, az építőipart, az aprófalvakat? Ha annyira izgat benneteket az itteni apartheid, akkor miért engeditek, hogy a cigánylurkók gyépé-osztályokba járjanak, s ha már hagyjátok, miért mondjátok, hogy fajüldözők és fajgyűlölők vagyunk, hisz láthatólag titokban pont azt gondoljátok a cigányokról, mint mi? Ha annyira utáljátok a fajüldözést, miért nem álltatok a föllázadt roma szegények mellé Tőketerebesen,2 miért a fajgyűlölő szlovák rendőrség és hadsereg álláspontját méltányoltátok? Csak nektek szabad rasszistának lenni? S mit szólnátok, ha a zsidókat tennék külön osztályba? Nem volna országos fölfordulás és sajtókampány? Amikor a jászladányi ügyben a liberális oktatási minisztérium próbált valamit csinálni, amikor ugyanez a liberális oktatási minisztérium próbált a romák javára valamicske pozitív diszkriminációt bevezetni, miért írtátok tele a liberális sajtót avval, hogy ez sztálinizmus? Miért éppen az esélyegyenlőségi minisztert3 gúnyoltátok ki, akinél sok hülyébb akad a vezetőségben? Csak nem azért, mert nő? Hisztek ti az eszményeitekben? Vagy csak a zsidókat véditek?”

„Azt mondtátok, hogy a kultúrát tönkreteszi a cenzúra. Mindenki láthatja most, milyen és mennyire elterjedt a cenzúrázatlan kultúra. A kultúra ormán ott a megmerevedett és klasszicizálódott modernizmus, a konformista, de népszerűsködő és jópofáskodó társadalomtudomány, a belterjes és bennfentes szociálliberális publicisztika. (A komolyak, a sikeresek, az igaziak: a természettudósok zömmel velünk tartanak. Vajon miért, ti mulyák?) A tömegeknek a szennytévé jut, a szennysajtó, a szennyzene-rádió. A Danubius, az. A legnépszerűbb történettudós azt mondja a ti rádiótokban, hogy a két legnagyobb modern magyar államférfi: Bethlen István és Kádár János. Nem azt mondtátok, hogy ti a kultúrában a merészséget, az eredetiséget, a különcségig és bizarrériáig menő lázadást pártoljátok? Nem azt mondtátok a szamizdatokban, hogy vége lesz a betonszürkeségbe való belesimulásnak? Nem veszitek észre, hogy csak egyetlen fajta lázadás vált ki fölháborodást, tehát a modernista kultúra ismérvei szerint: sikert? S melyik ez? Hát nem a neofasizmus, amelytől végre szenvedélyesek lesztek és szellemesek? Hát nem nekünk köszönhetitek legjobb pillanataitokat?”

„Azt mondtátok, hogy ez nem olyan kapitalizmus lesz, mint a többi, hogy nem tűritek, hogy visszahozzák a Horthy-korszak represszív, elbutult, anális-retentív miliőjét, hogy itt élénkség lesz, nagy csaták, intellektuális bajvívás, fölújult tradíciók. Azt mondtátok, hogy a nagy, csodás, követelő, bibói csatazaj közben se feledkeztek meg az elesettekről. S amikor mi élénkséget akarunk – egy kis crack, egy kis speed –, akkor meg börtönbe csuktok bennünket. Azt hiszitek, hogy megvesztegettek bennünket avval, hogy pénzt adtok a »történelmi« egyházaknak? Hiszen mi nem vagyunk hívők, csak nem szeretjük, ha hitetlen és szkeptikus zsidók gúnyolják pápánkat és püspökeinket, akiket mi egyébként kiröhögünk, mert eltájolt, nyámnyila, pedofil barmoknak tartjuk őket. Ha már az élénkséget szeretitek, miért vagytok annyira berezelve a nihilizmusunktól? Mi kiírjuk a pólónkra, hogy »magyar vagyok, nem turista«, de ti hiába veszitek ezt szó szerint és pukkadtok miatta, mi közben Amszterdamba megyünk füvezni és kiélni polimorf szexualitásunkat. És aztán szétverjük az imbecillis kendermagos, »óvatosan liberalizáló« tüntetéseteket, miután állati jól betéptünk. A ti gúnyotok, szentségtörésetek, képrombolásotok merő szenteltvíz mindahhoz képest, amit mi röhejesnek találunk, mert képmutató és gyáva. A szabadversenyetekkel megmutattátok nekünk, hogy most aztán mindent szabad, anything goes, gondoljátok, pont attól fogunk visszariadni, ami kihoz benneteket a sodrotokból, szájhősök?”

„Azt mondtátok, baloldaliak vagytok. A megalázottak és megszomorítottak mellett álltok. Akkor miért csak a Magyar Demokratában és a Magyar Fórumban olvashatunk a palesztinok és más arabok szenvedéseiről? Azt mondtátok, jobboldaliak vagytok. Akkor miért nem ismeritek a hagyományt, miért vagytok tele a régi nomenklatúra és apparátus leghajmeresztőbb figuráival? Azt mondtátok, hittetek a kommunista eszmében. Akkor miért lettetek milliárdosok? Azt mondtátok, antikommunisták vagytok. Akkor miért egyeztek ki a ci-devant ávósokkal és funkcikkal minden nap? Azt mondtátok, ti vagytok »a kőhitű ember fiai«, föllázadtatok a szüleitek – kommunista hivatásos forradalmárok, »elkötelezett értelmiségiek«, párttisztviselők – ellen, a szabadságot választottátok. Hát mi miért ne lázadjunk ellenetek?”

„Azt mondtátok, szabad verseny (vagy egybeírva: szabadverseny?) lesz a politikában. Nincs egyre kevesebb parlamenti párt? Nem redukálódik az egész két vezér ritualizált párharcára? Nem zár ez ki minden új kezdeményezést? Nem látjátok, mit csináltatok az egyetlen jófej, cool politikusból, Orbán Viktorból? Ha nem akarja, hogy a sajtótok szétmángorolja, dakota példázatokban kell beszélnie a szerencsétlennek. Csak azért is szeretjük, ti csináltatok a zseniből országos marhát, hiszen hogy lehetne a tehetséges ember óvatos? Majd a saját embereteket is lebutítjátok – s ezt nevezitek »kritikának«. Mit ér az a kritika, amely maga élénk, merész és eredeti, de agyonnyomja mások élénkségét, merészségét és eredetiségét? Azt mondjátok, mi bevezetnénk a cenzúrát (sőt: Bácsfi, a Führerin még a halálbüntetést is az antihungarista nézetekért), de hát ez tévedés. Mi nem a cenzúrát hoznánk be, hanem a halált, de nem a szabályos halálbüntetést, hanem a halálkultúrát. Míg ti teáztok.”

„S végül mondjátok: milyen világ az, ahol a mi antiszemitizmusunk az EGYETLEN botrány?”

✻

A mi szegény újfasiszta gyermekeinkre senki se hallgat, és ők már nem is akarják, hogy bárki hallgasson rájuk. Rombolnának, ha a rombolás – Bakunyin szerint „a rombolás öröme alkotó öröm” – nem volna átlátszóan baloldali eszme. Azaz: egyfajta erkölcsi ítélet a világ fölött à la Tolsztoj, à la Ibsen, brrr. Az erkölcsi ítélet az igazságtalan világ fölött involválja-implikálja az igazságosság eszméjét, a nyájember rabszolgavallásának (à la Nietzsche & Scheler, ó egek) egyenlősítő eszményét. Szegény náci gyermekeink a maguk módján a Herrenmoral kissé módosított hősei: ők nem azért ellenzik a globálkomprádor-finánctőkés-konzumidióta rendet és a kozmikus zsidóuralmat, mert nem helyes, hanem – mint igazi posztmodernek – azért, mert nem csípik. Ha pedig visszakérdeznénk, s azt mondanánk, hol és hogyan lehet kozmikus uralma egy népnek, amelynek a felét kiirtották nemrég s amelyet évezredek óta üldöznek, azt mondanák: „aha”. Csak ennyit: „aha”. Tudjuk. És?

A rendszerváltás szegény, szerencsétlen árváinak ez a neo- és posztfasizmusa, amint ezt ösztönösen vagy félig ösztönösen mindenki tudja, sok tekintetben a liberalizmus visszája. Történelmi bosszú nem is azért, mert a liberalizmus az, ami, hanem azért, mert a liberalizmus voltaképp egyedül maradt a páston mint a jelenlegi rendszer adekvát legitimációs ideológiája, népszerűtlenül, de igazi versenytárs nélkül.

Mit mond nekünk a legújabb szabadelvűség (nem minden változatában, csak mint legitimációs ideológia, ami persze nem meríti ki összes funkcióit) a legeslegfontosabb kérdésről?

Azt, hogy a kapitalizmus természetes. Azt, hogy nem egyszerűen történeti (tehát mulandó) rendszer, hanem azt, hogy – levetve a múlt terheit s béklyóit – benne nyilvánul meg a fölszabadult emberi természet a maga teljességében, s ehhöz rendelhető a szabadság kultúrája s civilizációja: a versengésé, a fölhalmozásé, a gyöngédségé, a tapintaté, a boldogságé. Ha ezt elfogadjuk – amint a fasiszták természetesen elfogadják –, akkor valamely természeti állapot hibáinak csak természeti okuk lehet. S mi az osztályozó princípium, amelyben a természeti és a (helyteleníthető) társadalmi rendezőelv egyesül?

A faj, nyilván. Az idők során az antiszemiták a zsidókban sok mindent gyűlöltek. A faj (rassz, fajta – a szó nem számít; rasszok pedig vannak, csak épp nem egyenlőtlenek) természeti-társadalmi, tehát magyarázhatja a természeti-társadalmit, ami a liberálisok szerint a kapitalizmus. Moishe Postone hívja föl rá a figyelmet híres esszéjében,4 hogy a modern antiszemitizmus által a zsidóknak tulajdonított sajátosságok – elvontság, megfoghatatlanság, egyetemesség, mozgékonyság (mobilitás) – azonos azoknak a társadalmi formáknak az értékdimenziójával, amelyeket Marx elemzett. Sőt, ez a dimenzió, akárcsak a zsidóknak tulajdonított („rejtett”) hatalom, nem közvetlenül jelenik meg, hanem, akárcsak az érték, anyagi hordozójában: az áruban. Ennek az elvont értéktulajdonságnak a megtestesülése a természetiként fölfogott tőkés társadalomban a zsidó. Nem vezethet máshová a kapitalizmus saját legitimációs ideológiájára támaszkodó antikapitalista érzület, amely lényegénél fogva történetietlen, s ezért az antiszemitizmus évezredes hagyományát is naturalizálja, természetessé változtatja. Valakiben meg kell testesítenie, és ez túl van a szokásos bűnbakteóriákon.

Magyarországon különösen világos, hogy ez a fiatal posztfasizmus beteg. Ez a patológia – kissé egyszerűsítve – a baloldal hiányából fakadó nemzedéki népbetegség. Olyan antikapitalizmus hiányából fakad, amely nem erkölcsi és nem „értéknaturalista”, hanem történeti.

Legalább annyira fakad „a demokratikus fordulat” (die Wende, a rendszerváltás) kudarcából, mint világnézeti önigazolásának jellegéből.

A moralizáló fölháborodással semmire se megyünk, ha szegény árváink – undok, komisz, elvetemült, bájos és félelmetes kölykeink – nyugtalanító kérdéseire nem vagyunk hajlandók bátran válaszolni. Ám addig is tüntessünk nyugodtan. Manapság az se kevés, ha magunkat meggyőzzük valamiről.

Isten hozta, Mr. Bush

(2005. április 22.)

Nyomatékosan kérünk, ne higgyétek,
Hogy természetes az, mi mindennapos!
Mert e korban, a rendszeresített rendetlenség,
Tervszerű erőszak, embertelen emberség
E véres zűrzavarában semmit se mondjunk
Természetesnek, ha nem akarjuk,
Hogy örökérvényűnek tekintessék.

Bertolt Brecht: A kivétel és a szabály
(Hajnal Gábor fordítása)1

Gyurcsány Ferenc, a Magyar Köztársaság szocialista miniszterelnöke nemrégiben meglátogatta az Irak elleni törvénytelen agresszióban részt vevő magyar honvédkülönítményt. Az agresszor egyik ottani katonai támaszpontján lefényképeztette magát hadügyminiszterének és katonáinak társaságában, fején rohamsisakkal, kezében géppisztollyal, golyóálló mellényben.

Ez a kép felejthetetlen.

És megbocsáthatatlan.

A magyarországi miniszterelnök evvel a fölvétellel nyersen és keményen kifejezte, hogy mi, megszállók, mit csinálunk a Tigris és az Eufrátesz közén. Ölünk. A magyar honvédek még mindig ott vannak Irakban. Ott vannak, annak ellenére, hogy a magyarországi parlament nem adta a megkívánt, minősített többségű hozzájárulását a katonai „misszió” meghosszabbításához. A kormány jogi trükkel, NATO-ügyre hivatkozva (formailag törvényesen) megkerülte az Országgyűlést, szembehelyezkedve – ismét – 1848 és 1956 akaratával.2 A trianoni és a párizsi béke tanulságával. No meg a magyarországi és európai közvéleménnyel. Már megint bemocskolódik hazánk neve, már megint idegen ország lerohanásában (és Afganisztán indokolatlan megszállásában) veszünk részt múló politikai előnyök délibábjáért. Már megint szomszédainkkal vetélkedünk – mint annyiszor – a patrónus nagyhatalmak kegyéért. Ha a NATO-tagság ezt a katasztrofális versengést lehetővé teszi, sőt: kikényszeríti, akkor a NATO-tagság káros a nemzeti érdekre nézve, és föl kell vele hagyni.

Magát baloldalinak nevező kormánytól ez különösen súlyos hiba. Szemben a közkeletű frázisokkal, a „baloldal” szónak van értelme: a „baloldal” addig az, ami, ameddig a nép oldalán áll a különféle uralkodó osztályokkal szemben, a gyöngék oldalán az erősekkel szemben. Ebből az is tudható, mikor élnek vissza evvel a szóval. A legerősebb világhatalom győzhetetlen armadája mellé állni nem nagy kunszt.

S ezek után a miniszterelnök még ártatlan szaúdi labdarúgókat nevez tréfásan terroristának,3 erősítve az arabokkal szembeni etnikai sztereotípiákat, s megfeledkezve arról, hogy az egyik arab nemzettel hadban álló állam vezetője. Milyen etnikai sztereotípiát használna valamely izraeli futballcsapattal szemben, s ennek mi volna a következménye? Nyilván le kellene mondania. De immár az arabokkal szemben se vagyunk ártatlanok.

A legnépszerűbb és leghatásosabb médiák az iraki ügyet letudták a választások megrendezésével,4 mintha a választások kimerítenék a demokrácia fogalmát – ami természetesen nevetséges. Arról sem esik sok szó, hogy az iraki választások annak a pártszövetségnek a győzelmét hozták, amely követeli a megszállók záros határidőn belüli távozását. Az iraki közvélemény 92 százaléka megszállóknak tartja a „fölszabadítókat”. Szaddám ellenfelei és a bevezetés előtt álló teokráciától tartó világiak is ellenzik a külföldi csapatok jelenlétét. S mindenki ellenzi a neokonzervatív szabadpiaci paradicsomot, amelyet Bremer nagykövet (a korábbi amerikai helytartó) törvényei és rendeletei (a mai Irak de facto alkotmánya) teremtettek meg. A szétlőtt Irak mellett még csak a Pesten is csodált Szlovákia számít ilyen szabadpiaci édennek, szemben a protekcionista-védővámos Egyesült Államokkal, amely a szabad cserét csak másokra tartja irányadó elvnek. (Az amerikaiakkal szövetséges kurd vezetők szerepe – arab állam élén! – újabb etnikai tragédiák árnyékát vetíti előre.5)

A közvéleménnyel és a parlamenttel szemben tehát az MSZP/SZDSZ-kormány kitart az igazolhatatlan iraki (és afganisztáni) katonai akció mellett – megható, hogy Bozóki kulturális miniszter tüntetett New Yorkban a háború ellen; most majd tüntethet a kormányülésen is –, és evvel még messze nem a legszolgalelkűbb a térségben: Románia, Lengyelország, Szlovákia kormánya valósággal kéjeleg a csatlósság kétes élvezeteiben.

De a demokratikus döntéshozatal elvárható normáitól nem csak ebben az esetben tekint el a kormánykoalíció. Bauer Tamás, a liberális politikus és közgazdászprofesszor kitűnő cikkek sorozatában mutatott rá arra, hogy miként követi el a balközép koalíció mindazokat a parlamenti stikliket, amelyeket fölrótt jobboldali elődének („salátatörvények” és így tovább).6 A parlamenti írott és szokásjog megkerülése mellett az is föltűnő, ami a demokratikus szellem sérelmére történik: a közvélemény lenézése, megtévesztése, ignorálása. Ebben más hatalmi ágak is részt vesznek: az Alkotmánybíróság kannabisz-határozata,7 a „jogtudó elit” és a parlamenti többség vonakodása a családon belüli erőszak megelőzésétől és szankcionálásától, a nők védelmétől (pl. a távoltartás sok helyütt bevált intézményének bevezetésétől),8 az antidiszkriminációs törvényhozás szegényessége és hatástalansága, az Európai Szociális Charta intézkedései bevezetésének halogatása, a melegek egyenjogúsításának elodázása, a Magyar Tudományos Akadémia részvétele a tudománytalan „drogellenes” propagandában és az agrokémiai üzletág génmódosítás-reklámjában (karöltve a Mindentudás Egyeteme nevű tudományos tévéműsorral),9 az összpárti sajtó antifeminizmusa és antiökologizmusa (beleértve a zöldek rendszeres rágalmazását), az állandó kísérletek a szólásszabadság korlátozására – megannyi baljós jel. A ci-devant Medgyessy Péter ún. „közjogi javaslatai” a többpártrendszer és a politikai pluralizmus de facto megszüntetésére, továbbá a (nem választott, hanem kijelölt) „hivatásrendi” fölsőház kialakítására10 vagy Petrétei igazságügy-miniszter javaslatai a („kétharmados”) sarkalatos törvények eltörlésére11 az ún. „demokratikus baloldalról”, nem pedig a tekintélyelvű szélsőjobboldalról érkeztek és érkeznek: a sötét reakció általános.

A sajátosan kelet-európai szabadelvűség egyik megmagyarázhatatlan különcsége: magasabb rendűnek tartani a „népszerűtlen intézkedéseket”, mint a népszerűeket. Mintha a nép véleményének tekintetbe vétele önmagában helytelen volna. Természetesen jogunkban áll helyteleníteni a többség nézetét (én gyakran szoktam), de a nép helyeslése nem érv valami ellen, ahogy valami mellett se. Ám a demokráciában a racionális vita mellett a többség érzülete is számít, mert a demokráciában a nép nem számít rossznak. Theognisz, Platón és Nietzsche szerint igen, de ők a demokrácia ellenségei – kínosan tehetséges ellenségei – voltak.

A nép szuverén megvetése világlott ki abból is, ahogyan a parlamenti pártok az európai alkotmányszerződés ügyét intézték, amelyet egyelőre csak három exszovjet buzgómócsing ratifikált, többek között a magyarhoni Országgyűlés. Ezt a társadalom háta mögött intézték el, miközben a legtöbb honpolgárnak sejtelme sincs arról, hogy itt valóságos újabb rendszerváltás történt (föltéve, hogy más országok meg nem mentenek bennünket tőle).12 Az európai „alkotmány” egyszerűen örök időkre becikkelyezi a neokonzervatív/​neoliberális politikát mint az új kontinentális-föderális nagyhatalom közös lényegét. Az ilyesmi ellen – lényegtelen ügyekben – oly sokat szavaló jobboldal meg se mukkan. (Az európai csatlakozást szentesítő 2003-as népszavazás előtt se kaptak a belépés ellenzői a helyeslőkével összemérhető esélyt érveik nagy nyilvánosság előtti kifejtésére.)

Bernard Cassen elmondja, hogy az alkotmányszerződés szövegében a „bank” szó 176-szor, a „piac” 88-szor, a „liberalizáció”, a „liberális” 9-szer, a „verseny” és származékai 29-szer, a „tőkék” 23-szor, a „kereskedelem” és származékai 38-szor, az „áruk” 11-szer, a „terrorizmus” 10-szer, a „vallás”, „vallásos” 13-szor fordul elő.13 Mindebből a hatályos francia alkotmányban csak a „kereskedelem” szerepel (kétszer) és a „vallás” (egyszer)! Gondoljuk meg, mekkora politikai változást jelent ez a szemantikai földindulás. Az alkotmányszerződés harmadik részéről, ami az igazi újdonság, nálunk semmiféle vita nem folyt. Még az európai alkotmány hívei (ha vannak ilyenek) sem érveltek meggyőződésük mellett. Az alkotmányszerződés külföldi (elsősorban francia szocialista) bírálóiról a magyarországi sajtó csak gunyoros szösszeneteket közöl, megfontolásaikat nem ismerteti. A magyar népet senki nem tartotta érdemesnek rá, hogy véleményét megérdeklődje. (Pedig a gazdatüntetés14 elég világosan jelezte, milyen bajaink lehetnek az Európai Unióval.)

Ez a viselkedés – bár persze akadnak külföldi párhuzamai – rettenetes helyi hagyományba ágyazódik.

A nép meggyanúsítása

A magyarországi uralkodó osztályoknak az a része, amelyet jobb híján „modernizációs eliteknek” lehetne nevezni, mindig azt a jozefinista sémát követte, hogy radikális terveihez nem a magyar nép, hanem valamilyen külső védhatalom jóváhagyásához folyamodott. (Ezt már több mint egy évtizede részletesen kifejtettem.15) A magyarországi fölvilágosodás, majd a kiegyezéses szabadelvűség, majd a darabontradikalizmus a Habsburg-dinasztia, a domus Austriaca szövetségét, a Horthy-rezsim határrevíziós terveihez Olaszországét és Németországét, a magyarországi bolsevizmus a Szovjetunióét, a rendszerváltás „a Nyugatét”, hogy a Kossuth- és a Károlyi-emigráció délibábjairól ne is szóljunk. A „visszatérés Európába” a jozefinista hagyományhoz való visszatérést jelentette, szemben a fő történeti-legitimációs hivatkozás – 1956 – függetlenségi, szocialista és demokratikus hagyatékával. 1988-ban és 1989-ben 1956 színjátékát játszottuk újra, ahogyan azt – amint a Louis Bonaparte brumaire tizennyolcadikája szépen leírja – forradalmak szokták. Ám 1956 nagyon is karakteres politikai hagyatékát – nemzeti függetlenség, demokratikus szocializmus, munkástanácsok (azaz közvetlen, nem kizárólag képviseleti demokrácia), fölfegyverzett nép (levée en masse), semlegesség (vagy el nem kötelezettség), békepolitika, kelet-európai szolidaritás (és nem „nyugati orientáció”) – azonnal elárultuk. Volt, aki ezt őszintén kimondta (mint akkori liberális énem: szakítás Bibóval és ötvenhattal16), volt, aki kerülgette a forró kását.

Akárkinek is volt igaza – szerintem nekem akkor nem volt –, a forradalmi pillanat kavargó népe nem azt a vegytiszta kapitalizmust akarta, amely osztályrészéül jutott. A nép szándékait semmibe vettük. A modernizáló elitek „a civilizáció vékonyjég-elméletének”17 hívei voltak és maradtak. Magyarországon és másutt Kelet-Európában (Románia és Lengyelország jó példa erre) a modernizáló reformerek azt hiszik, hogy magára hagyva a nép valami rettenetes Dózsa-forradalom mögé szegődik – volt, aki a kommunista, volt, aki a fasiszta néptől rettegett, ami (mondani sem kell) kiméra –, a modernizációval való szembeszállás csak a nacionalizmus és a barbárság formáját öltheti, amelytől meg kell menteni az uralkodó osztályt, a reformer értelmiséget és magát a népet is.18

Ez egészen addig nem teljes őrültség, ameddig fönnáll valamiféle fölvilágosodott abszolutizmus, reformdiktatúra, efféle. Addig a komprádor-reformizmusnak lehetnek esélyei. Ám ha a demokrácia eszméje az alkotmányos rendszer része lesz, még ha pusztán jelképesen is, mint ma nálunk, akkor a dolog nem mehet simán. A mai alkotmányos jogállam szólamszerű, verbális engedményei a néphatalom gondolatának persze tisztán ideológiai jellegűek. (Az ideológia – kíméletlen őszinteséggel fogalmazva – arra való, hogy az elnyomottak, kizsákmányoltak, alárendeltek vagy azt higgyék [tévesen], hogy ők uralkodnak, vagy úgy véljék [tévesen], hogy az uralom az érdekükben, nem csak a nevükben gyakoroltatik.) De az ideológia ellenállást is inspirálhat, ha az alattvalók szó szerint értik és komolyan veszik.

Milyen körülmények között van értelme demokráciáról beszélni?

Akkor érdemes leginkább, ha van nép.

Mi az, hogy nép?

Nép akkor lesz a valamely országban föllelhető lakosságból, ha ennek a populációnak közös érdekei és közös szándékai vannak – no meg közös populáris kultúrája. A közjó és a közérdek akkor elképzelhető, ha a lakosság különféle csoportjainak érdekei és civilizációs-művelődési jellemzői nem térnek el túlságosan egymástól. Más szóval a néptestvériség föltétele az egyenlőség. A túlságos egyenlőtlenség avval jár, hogy az érdekkülönbségeket a fölsőbbségi államnak kell összebékítenie – kényszerrel. A nép nem uralkodhatik, ha nincs – és nem is törhet uralomra, ha beletörődik, hogy az érdekkülönbségek megakadályozzák néppé válását és uralkodását. Az egyenlőség a nép létének és uralmának is a föltétele. Értelemszerűen a közjó uralma népuralmat jelent, amit a szókimondó görögök úgy jellemeztek, hogy a demokrácia a szegények uralma a gazdagok fölött. (Ezt nevezték az akkori konzervatívok – már akkor is – demagógiának…19)

Ezt a fölfogást a modern történelemben a szociáldemokrácia védelmezte (és nem a szocializmust: ez a szociáldemokráciában többnyire nemes öncsalás volt). Magyarországon is. 1918-ig a szociáldemokrácia, bár maga is jozefinista volt – de nem a néptől való félelemből (sőt!), hanem a hazai uralkodó osztályok természetét illető józan megfontolásból –, a szocialista végcél gondolatának ideológiai fönntartása mellett az általános, egyenlő és titkos szavazati jogért, tehát a polgári-parlamenti demokráciáért folytatott intenzív küzdelmet tette a munkásosztály politikai munkájává. Akkoriban a liberálisok (Tisza, Vázsonyi) nem voltak demokraták, és a demokraták (a radikálisok és a szociáldemokraták) nem voltak liberálisok. (Ez egyszerűsítés, de nagyjából igaz.)

Az idők változására mi sem jellemzőbb, mint hogy ma azt tekintik Magyarországon „baloldalinak”, aki filoszemita és antiklerikális. Tisza István gróf antiklerikális volt és filoszemita: ma az egész hivatalos politika jobbra áll tőle – jobbra áll Tisza Istvántól! Tőle balra alig észlelhető valami…20

A korábbi századforduló, a belle époque liberális volt (egyéni jogok, szekularizmus-antiklerikalizmus, szabadverseny, szabadkereskedelem, szólásszabadság), de antidemokratikus (a lakosság hat és fél százalékának volt választójoga, a nemzetiségeket, a munkásosztályt, a parasztságot – különösen az agrárproletariátust – kegyetlenül elnyomták, nem volt parlamenti váltógazdálkodás, az alsóbb rétegekkel csendőrpofon és csendőrsortűz bánt el).

Nyugaton 1945 után, nálunk 1989 után a demokrácia egyesült a liberalizmussal. Megvalósult az általános választójog. De miért akarták a szociáldemokraták és a radikálisok az általános szavazati jogot? Azért, hogy a nép – „az alsóbb néposztályok” tömege – képviselethez jusson. Ez elvileg lehetséges, ám a magyarországi parlamentben „az alsóbb néposztályoknak” nincs képviseletük, ami a jogalkotáson is meglátszik, hogy igen finoman fogalmazzunk.

Ez a magyarországi szociáldemokráciára nézve (vegyük úgy, hogy ez ma az MSZP) kétféle következménnyel jár. Ez a párt ma nem munkáspárt, nem is néppárt, hanem polgári párt, ami a párt politikai identitása szempontjából megoldhatatlan nehézségeket támaszt. Hiszen az 1918 előtti szociáldemokrácia konkrét céljai is a polgári demokrácia keretein belül maradtak („a nép” rousseau-i és nem marxi fogalom), de ebben a mozgástérben az MSZDP – az akkori körülmények között – a munkásosztály, a kispolgárság és a nemzetiségi elitek koalíciójának állandó hegemóniáját akarta kivívni. Nem volt doktrinér, csak egy pontban (a földosztás elutasításában), s ha ebben se lett volna, talán nyer is, bár az ebben okosabb Jászi-féle radikalizmust ez se tette tömegmozgalommá.21 A szociáldemokrácia meg akarta várni, hogy a demokratikusan radikalizált, humanizált, megjuhászított kapitalizmusban a munkásosztály számszerűen is többségbe kerüljön, s akkor a szocializmusnak is eljövendett vala az ideje. (Ezt az igeidőt nem véletlenül használom: ez volt a magyar futur antérieur, ha még emlékeznek.) A mai magyarországi szociáldemokrácia már nem óhajtja a nép hegemóniáját – aminek a kulcsa az egyenlőség –, ezért különbözősége a többi polgári párttól pusztán kulturális és történeti.

A másik nehézség: ez a mostani szociáldemokrácia a néppárti jelleg maradványait kívánja egyesíteni (sikertelenül) a jozefinizmus – a védhatalmi függőségben működtetett modernizáló, elitliberális reformizmus – sajátosságaival. Nálunk ma a szociáldemokrácia a legtisztább ultrakapitalizmus szóvivője, s ebben nem a hagyományos bázisa támogatja, hanem a világpolitikai konstelláció. Nem az SZDSZ hatás az, hogy az MSZP egyre liberálisabb. Miben különbözhet a többi polgári párttól úgy, hogy a saját szavazói számára még fölismerhető legyen? Antifasizmus, antirasszizmus, antinacionalizmus – erről később, most csak annyit, hogy itt is nagyon nagy baj van.

Ha nincs nép, nincs demokrácia – nem demokrácia az, ha négyévente megválasztjuk a lakosság mintegy húsz százalékának érdekeit képviselő valamelyik polgári pártkombinációt. Ez is jobb, mint a versenyeztetés nélküli diktatúra. De ennyi. A nép létrehozásában nem jutott messzebb, mint parancsuralmi előde. Nép ugyanis nincs magától, csak lakosság – magánemberek tagolatlan káosza. (Megjegyzem, a nyugati parlamentekben mutatóba előfordulnak néppárti csökevények. Kelet-Európában sehol, ha néhány populista szélhámosságot, mint a lengyel Samoobrona,22 leszámítunk.) „A nép” létrejöttében az „érdekegyesítés” játszik döntő szerepet. Ez, amint Szabó Ervin bebizonyította, 1848/49-ben se sikerült,23 az 1945 utáni bő évtized pedig, amely a leghatározottabb egyenlősítő lépéseket tette meg történelmünkben, azért nem teremtett „népet”, mert zsarnokság nem teremthet népet, ahogyan az egyenlőtlenséggel szimbiózisban élő egyéni szabadság (még ha valódi is lenne) se képes ilyesmire.

Ám ha már így állunk, lássuk, mit csinál a védhatalom, elsősorban az Egyesült Államok, közvetlen szövetségeseivel.

Az új amerikai imperializmus

Az új amerikai imperializmusról szóló vitát, amely főként, de nem kizárólag marxisták között folyik, és váratlan érdeklődést támasztott Luxemburg, Hilferding, Kautsky, Buharin és mások régóta porosodó könyvei iránt (számos új kiadásuk látott mostanában napvilágot, idézettségük is sok ezerszeresére szökött föl), Antonio Negri és Michael Hardt híres könyve24 indította meg (a vita talán legérdekesebb dokumentumait ld. a könyvről már eddig megjelent több kritikai gyűjtemény egyikében25). A Negri/​Hardt-tézis (amely szerint „a Birodalom” középpont nélküli, lokalizálhatatlan erőtér, amelyben a globális tőke közvetlenül, egyre inkább az egyes államok, kormányzatok közbejötte nélkül uralkodik és irányít) paradox módon éppen annak az ellenkező irányú elméletnek a föléledéséhez vezetett, amely erőteljesen hangsúlyozza az állam, esetünkben az amerikai állam – és a köréje tömörülő nemzetközi gazdasági-politikai-katonai szervezetek – szerepét az 1989 utáni meglepő fejleményekben. (Az imperializmuskutatásnak pillanatok alatt új szakirodalma támadt, konferenciákkal, kutatási projektekkel, egyetemi tantárgyakkal, könyvsorozatokkal, szakfolyóiratokkal, amelyek jól kiegészítik a marxista tudományosság legutóbbi reneszánszát; utóbbi új szakterületeken – gazdaságtörténet, gazdaságföldrajz, urbanisztika, kultúrakutatás stb. – és új kulturális környezetben – az angol nyelvű világban – éri el legnagyobb sikereit.) Negri és Hardt könyve (két évtizede az első baloldali ideológiai bestseller) új elképzeléseiben is a marxista hagyományból indul ki.26

Rosa Luxemburg annak idején azt mutatta ki, hogy a kapitalista fölhalmozás csak úgy mehet végbe, hogy a tőke a kapitalizmuson kívülről von be forrásokat, és a prekapitalista „perifériára” terjeszti ki piacait, s a tőkés hatalmak ebben való versengése háborúkhoz, militarizmushoz vezet. Negri és Hardt szerint ez a „kívül” gyakorlatilag már nem létezik, az egész földgömb kapitalista, minden csak „belül” van, ennek következtében pedig az imperializmusok közötti vetélkedést szolgáló „kemény” nemzetállamnak befellegzett. Luxemburggal, Hilferdinggel, Buharinnal és Leninnel szemben Karl Kautsky viszont lehetségesnek tartotta az ún. „ultraimperializmus” létrejöttét, amelyben a tőkék hatékonyabb értékesítése érdekében az imperialista burzsoáziák összefognak, és versengés helyett globális hatalmat hoznak létre. A XX. században ez valószínűtlennek látszott, hiszen annak a történetét imperialista háborúk határozták meg, de Negri és Hardt szerint a XXI. századi „globalizációnak” épp ez lehet a formája.27

Az Empire-nak ezt a tételét bírálták a legélesebben, ami azért is fontos, mert a – számomra rokonszenves – „antiglobalizációs” mozgalmaknak ugyanezt az alaptételét emlegettem magam is többször, ti. hogy az új évezredben bekövetkezik a tőke közvetlen – azaz nemzetállamok közbejötte nélküli – uralma, ami illuzórikussá teszi a korlátozására vagy megdöntésére irányuló hagyományos mozgalmakat. Nem kizárt, hogy ez csak a hagyományos szocialisztikus mozgalmak kudarcának mentegetése és az osztályharc ideologikus „elhalasztása”, ami furcsa lenne Negritől, az operaismo és az „Autonomia operaia” alapítójától, aki a könyv megjelenésének pillanatában (2000-ben) a római Rebibbia börtönben ült forradalmi tevékenységéért, ahogy mondani szokták: koholt vádak alapján.28 Negri éppen az osztályharc felől értelmezte volt újra a radikális hagyományt.29

A legfontosabb bírálat szerintem Ellen Meiksins Woodtól, korunk egyik vezető politikaieszme- és gazdaságtörténészétől származik. Bírálatának magva: szemügyre kell vennünk, hogy az új globális rendet milyen intézmények tartják fönn; igaz-e, hogy a lenini-sztálini rendszer végső bukása fölöslegessé tette a kényszer szokásos intézményeit; igaz-e, hogy a nemzetközi pénzügyi-gazdasági szabályozó szervezetek és a transznacionális óriásvállalatok együttműködése helyettesíti az állam intézményes, intellektuális és fizikai hatalmát? Igaz-e tehát, hogy az állami kényszertől mintegy függetlenül megszülethet a létezőhöz még az eddigieknél is kevésbé kötődő globális proletariátus, ahogy Negri és Hardt jósolja?

Ellen Meiksins Wood először is kimutatja, hogy a diffúz, lokalizálhatatlan szuverenitással szemben lehetetlen az ellenállás, márpedig Negri/​Hardt erre alapozza gondolatmenetét. Ehelyett azt kell látnunk, hogy a nemzetállamok nemhogy eltűnnének, hanem éppenséggel megszervezik a világot a globális tőke számára, hiszen ma is csak ők, az államok gyakorolhatnak (legitim) kényszert. A tőkés társadalom természete – és ebben minden más társadalomtól különbözik – elválasztja egymástól a politikai és a gazdasági szférát: a többlet el- és kisajátítása itt nem gazdaságon kívüli kényszerrel megy végbe, és a tulajdonhoz való hozzájutás is elsősorban a piacon történhet. Külső kényszer hiányában magyarázatra szorul, hogy a munkás miért mond le – látszólag önként – a többletmunka hozadékáról. Ez nem értetődik magától, és nem véletlen, hogy olyan bonyolult magyarázat szükséges a megvilágításához, mint Marx értéktöbblet-elmélete. A politikai kényszer elválik a piaci spontaneitás közvetett imperatívuszaitól. Negri és Hardt azonban összekeveri a piaci rendszer (fölhalmozás, kisajátítás, értékesítés, növekvő munkatermelékenység) és a politikai uralom logikáját, amikor föltételezik, hogy utóbbi ma helyettesíthető az előbbivel.30 Wood szerint Negri és Hardt végzetesen félreértik az amerikai demokrácia természetét, amelynek a lényege a nép formális hatalma (we the people) és a tőke szubsztantív hatalma a reprezentáció (képviselet) eszközével, ahol a jogi egyenlőség – a politika és a gazdaság elválásának következményeképpen – jól megfér a társadalmi egyenlőtlenséggel. A nép, a démosz szociális (görög) meghatározása (s a vele járó közvetlen többségi hatalom) nem alkalmazható a tőkés modernség körülményei között – mondom én –: a Benjamin Constant-féle „modern szabadság” azon az áron nyújt formális jogegyenlőséget (és az állami kényszerrel szemben reális szabadságjogokat), hogy a honpolgárok többsége csak passzív tagja lehet a politikai közösségnek; a tőke informális kényszere normális körülmények között semmi többet nem igényel; az állam csak a kereteket szabja meg.

Az új imperializmus tehát a nemzetállami végrehajtó rendszer révén tör utat a még akadálytalanabb fölhalmozásnak és versenynek; politikailag csak a nemzetállam „fogható meg”. A dolog lényegéhez tartozik, hogy „a gazdaság” ilyen módon nem: éppen „a gazdaság” (vagyis az értéktöbblet piaci versenyre kényszerített termelőjének és elsajátítójának a) szabadsága a burzsoá állam kényszerfunkciója.31

A birodalmi hegemón – különösen a szovjet tömb fölbomlása óta – arra törekszik, hogy a klasszikus gyarmati uralom költséges és veszedelmes módszereit túlhaladva a piacokat terjessze ki, és a közvetlen politikai-katonai kényszer eszközével a közvetett „gazdasági” kényszer útját egyengesse.32 Mivel ez a cél általános, az Egyesült Államok által indított „terror elleni”33 háború végtelen háború.34 Az új geopolitikai analízis legnagyobb hatású művelője szerint a kapitalizmus a tér átszervezésével („spatial fix”) tolja ki, potenciálisan a végtelenségig, a lényegét jelentő permanens válságot.35 A legújabb imperializmus nem hoz létre gyarmatokat, a globális tőkeuralom a nemzetállamok jogi-katonai kényszere révén érvényesül: a föladat az, hogy a nemzetállamok ezt végre is hajtsák. Ezt szolgálta a Szerbia elleni hadjárat,36 az afganisztáni, majd iraki háború.37 Mindháromban szégyenletes szerepet játszottak a kelet-európai, köztük a magyarországi kormányok. A „terrorizmus” valódi problémáját38 ezek a háborúk meg se próbálták orvosolni, az iszlám világ rettenetes válsága csak kiindulópont volt a tőke számára megfelelőnek és racionálisnak minősülő új államok („demokráciák”) létrehozására. (A „demokrácia” szó itt többé-kevésbé hiteles parlamenti választások megrendezését jelenti, semmi többet. Ezek az államok éppoly autoritáriusak egyébként, mint elődeik, csak nagyobb bennük a káosz. Bár a megbuktatott zsarnokokért nem kár. Ámde itt nem róluk van szó.) „Új demokráciák” megteremtése fegyveres agresszióval csak akkor kerül Washingtonban napirendre, ha a leküzdendő zsarnokság szembeszegül az Egyesült Államok uralkodó osztályának érdekeivel. Az Egyesült Államok legalább annyi zsarnokságot véd, mint ahányat megdönt, s még emlékszünk Nixonra és Kissingerre, akik a totalitárius Szovjetunióval szemben a Kínai Kommunista Pártra támaszkodtak (beleértve védencét, a tömeggyilkos kambodzsai Pol Pot-rezsimet).

Szemrehányást kaptam azért, mert az iraki akciót korábban „imperialista rablóháborúnak” (Lenin) neveztem. A kifejezés talán félreérthető, hiszen csakugyan nem egyszerűen a kőolajszerzés a tét, hanem – mint a nyersanyagok nélküli Afganisztán esetében is – a geopolitikai program: meg kell előzni, hogy (mint a hetvenes években Iránban) gazdag és erős ellenhatalmak alakulhassanak ki az Egyesült Államok által garantált új renddel szemben, amelyet George W. Bush nyilvános nemzetbiztonsági-stratégiai doktrínája szerint nemcsak az ellenségtől, hanem minden potenciális vetélytárstól is meg kell védeni. Az amerikai fegyveres erők nem gyarmatokat, nem is szimpla kliensrendszereket létesítenek (bár ahol lehet vagy muszáj, ilyeneket is, ld. lentebb), hanem a szabadpiaci szabályozás előtt passzívan megnyíló gazdasági rezsimeket, amelyek mellett vagy fölött a szövetséges nemzetállamok kötelessége saját forrásból és személyzettel biztosítani a közrendet, továbbá lemondani a stratégiai előnyök kereséséről. Evvel a kettős föltétellel megúszható a közvetlen katonai megszállás és a gyarmati státus.39

Az utóbbi időben az Egyesült Államok és társhegemón (alapvetően angolszász) partnerei nemcsak a rivális szuperhatalmak kísértetét óhajtják elűzni, hanem az eurázsiai térségben létrejött regionális-középhatalmi konkurenciának a fölszámolására is törekednek. Ennek az új (pontosabban: fölújult) támadássorozatnak a helyszíne az egykori szovjet tömb (beleértve magát a volt Szovjetuniót is). Ez bennünket is közvetlenül érint, ezért részletesebben is kitérek rá.

Az amerikai imperializmus Kelet-Európában

Peter Gowan nevezetes cikkében40 így írja le világpolitikai szemszögből a kelet-európai fordulatot: a kilencszáznyolcvanas években megindult változás a Paul Volcker41 nevével fémjelzett stratégiai átalakuláshoz köthető, amely a monetáris politikával kísérelte meg újból alárendelni a perifériát a centrumnak. Ennek a – persze nem teljesen tudatos – politikának a fő vonásai a következők voltak:

Adósság. A nemzetközi pénzügyi rendszert (a folyószámla helyett) mindinkább a hitelképességre építették, miután az Egyesült Államok a nemzetközi pénzügyi kapcsolatokat a magánbankokra és a pénzpiacokra bízta. A perifériaországok politikai stabilitását szolgálta, hogy angol-amerikai magánbankoktól vehettek föl hiteleket. A Nemzetközi Valutaalap (IMF) bátorította a magántőkét a hitelnyújtásra, ami az ismert csapdahelyzetbe juttatta Lengyelországot, Magyarországot, Jugoszláviát és a Szovjetuniót.

Függőség. A centrum hitelezőinek kielégítése végett az adós perifériaállamoknak számottevő kereskedelmi többletet kellett produkálniuk a centrum piacaihoz való hozzáférésen keresztül; szorgalmazniuk kellett a tőkebeáramlást a centrumból, hogy pótolják a kereskedelmi deficitet és/​vagy képesek legyenek az adósságok kamatainak a fizetésére; a pénzügyi nyomás enyhítése végett pedig privatizációs bevételekre, ill. az állami kiadások csökkentésére lett szükségük.

„Nyitott ajtók”. Kelet- és Kelet-Közép-Európában olyan jogrendszereket hoznak létre, amelyek a centrum tőkéi számára áthatolhatóvá teszik a perifériaországokat („sweeping rights to entry and exit”) a pénzpiacok, a munkaerő, az árupiacok és a profitáramlás (a profitok hazautalása, „repatriálása”) területein.

A tulajdonosi szerkezetek átalakítása. Az előbbiek nyomán a multi- és transznacionális vállalatok masszívan behatolnak a periféria gazdaságaiba, ami világszintű tőkekoncentrációt és -centralizációt eredményez. (Ezt nevezhetjük globalizációnak.) A centralizáció – a tulajdonosi jogok kevés kézben tartása – új profitforrásokat biztosít a centrumnak; a koncentráció – a termelőegységek számának a csökkentése – pedig elősegíti a „méretgazdaságosságot”, egyúttal megemeli a belépési küszöböt az új versenytársak előtt.

„Financializálás”. A finánctőke (különösen a mobil-likvid tőke) társadalmi hatalmának erősödése. A részvény- és kötvénytulajdon elterjedése érdekeltté teszi a helyi tulajdonosi osztályokat az új berendezkedésben.

Liberális-demokratikus állami intézmények. A hidegháború idején a Nyugat nem törődött szövetségeseinek politikai rendszerével, a nyolcvanas évektől kezdve azonban gondot fordít a független igazságszolgáltatás megteremtésére, amely bebiztosítja a „nyitott ajtó” politikáját a helyi végrehajtó hatalom beavatkozásaival szemben; fölhívja a helyi lakosság figyelmét kormányzatának a gazdasági helyzetért viselt felelősségére, s evvel megbuktatásának lehetőségére; elvárja a politikai folyamatok nagyobb átláthatóságát (áttetszőségét), amelyek ezáltal befolyásolhatóbbá is válnak.

Sebezhetőség. A fenti átalakítások folytán a nyitott kelet-európai gazdaságok rendkívül érzékennyé válnak a nyugati centrum pénz- és árupiaci jelzéseire.42

A nyolcvanas évek végén a kelet-európai átalakulás tekintetében két forgatókönyv is elképzelhető volt. Az elsőt a Herrhausen- és az Attali-terv fejezte ki: eszerint a KGST-övezet a francia-német hegemónia alatt álló Európába olvadt volna, tőkés módon ugyan, de megőrizve különállását, munkamegosztási, technikai-gazdaságtörténeti sajátosságait. A másik az „amerikai” változat volt: sokkterápia, villámgyors áttérés a piaci kapitalizmusra, a regionális KGST-nexus szétzúzása és a kelet-közép-európai államok destabilizálása. Ez utóbbi föltételezte a „financializáció” kiterjesztését keletre (Gorbacsov a KGST-elszámolásokat is nyugati „kemény” valutában követelte), az NSZK politikai alárendelését és a neoliberális/​neokonzervatív ideológiai áttörést (amelyben – hadd tegyem hozzá – akkoriban magam és barátaim elég nagy szerepet játszottunk, tudtommal jóhiszeműen).43 A KGST-zóna széttöredezése és a szovjet ipar ettől nem független (a Gajdar-tervből44 is következő) megsemmisülése precedens nélküli gazdasági pusztuláshoz vezetett. A kelet-közép-európai országoknak nem volt más lehetőségük, mint belesodródni a szovjet összeomlás vihartölcsérébe és teljesen tönkremenni, vagy betagozódni az Európai Unió másodrendű államai közé. (Az, hogy az EU milyen stratégiát követ Kelet-Európában, részben rokon kérdés, de azért más.45)

Az afganisztáni és a mostani iraki háború megindításakor olybá tűnhetett, hogy Kelet-Európát (beleértve a volt Szovjetunió egykori tagköztársaságait) lazább gyeplőre engedik, Nyugat-Európa (ma már „EU” álnéven) és Oroszország pedig osztozkodhat azon, ami regionális hatalmából megmaradt, hozzávetőleg a XIX. századból ismert módon. A „narancsos forradalom”, a „narancssárga hullám”46 azonban megmutatta, hogy ilyesmiről szó sincs, és az amerikai hegemóniától – bármiféle történelmi, társadalmi vagy gazdasági okból – félig-meddig független országok is kénytelenek lesznek beilleszkedni az új világrendbe, amelyben Tony Blair híres beszéde szerint („Doctrine of the International Community”, 1999.) többé nincs helye a nemzeti szuverenitásnak.47 A forgatókönyvet először Belgrádban48 próbálták ki: eszerint különféle marginális-periferikus államokban a (többnyire) tekintélyelvű hatalom kétes választási „sikerét” fiatalok emberi jogi „civil” mozgalma – amelyet amerikai szakemberek látnak el tanácsokkal – kétségbe vonja, tömegtüntetéseket szervez, amelyeket a globális médiák közvetítenek és evvel fölnagyítanak (ez a „nagyítóhatás” először 1989-ben működött, amikor a változást óhajtó kelet-európai népek a tévéből tanulták – egymástól – a rendszerváltó technikákat; Tallinntól Ljubljanáig angol nyelvű táblákkal [is] vonultak). A belső és a külső nyomás kombinációja lemondásra kényszeríti a zsarnokot (Milošević, Sevardnadze, Kucsma/​Janukovics, Akajev stb.49), majd az új népi hatalom vezetője Washingtonba utazik, ahol fölállva tapsolja meg a Kongresszus. (A narancssárga szín először a Fülöp-szigeteken jelent meg, amikor Marcos diktatúrájától a főhatalmat előbb az Aquino-klán, majd a Macapagal-klán [Gloria Arroyo elnök50 Macapagal-lány] hódította vissza.) Aki magától beáll a sorba, mint Vlagyimir Voronyin besszarábiai (moldovai) elnök, a moldovai kommunista párt (PCRM) főtitkára, szakít Oroszországgal és végrehajtja a szerkezetátalakítást, maradhat. A dolog persze el is szabadulhat. Romániában Băsescu elnökjelöltnek 2004-ben elég volt fölöltenie a narancsszínű sálat, Năstase elnök az urnák zárása előtt elismerte vereségét. Csak Belorussziában („Fehéroroszországban”) mondott csődöt az Otpor!-stílusú51 kísérlet, de szerintem ott se végleg. (Nálunk Patrubány, az MVSZ elnöke52 vett föl narancsszínű sálat, amikor vesztésre állt a népszavazáson,53 és az is világos, hogy a Fidesz–MPSZ is csak a saját választási győzelmét fogja majd érvényesnek elismerni 2006-ban, pedig ők nem igazán Amerika-barátok; de ez mellékszál.)

Ukrajnában Juscsenko győzelme után – amúgy én is előnyben részesítem a megmérgezettet a mérgezővel szemben,54 és nem kedvelem az újságírókat lefejező rezsimeket – rendkívül érdekes fejleményekre került sor, amelyekről Magyarországon csak a Hetek tudósítója, Vagyim Arisztov számolt be.55 Őrző-védő cégek fegyveresei és paramilitáris egységek jelentek meg a Kucsma/​Janukovics-klikkhez közel állók tulajdonában lévő vagy általuk vezetett vállalatoknál, elfoglalták az épületet, kidobták és új emberekkel helyettesítették a menedzsmentet (az itt-ott riasztott rendőröket lefegyverezték), majd a kormány rendeletileg visszaállamosította a magánkézben lévő cégeket, aztán ezeket ismét privatizálják, nyilván nem a vesztesek számára, az átmeneti veszteségeket pedig külföldről finanszírozzák. Kelet-Ukrajnában mutatkozott némi ellenállás, evvel szemben a hadsereget (!) mozgósították, egyes városokban napokig páncélozott járművek cirkáltak az utcákon. Az új miniszterelnökkel szemben – aki Budapestet is szerencséltette látogatásával, meg is írta sajtónk, hogy milyen csinos – köztudomásúlag nemzetközi körözés van folyamatban csalás miatt, férje sokáig bujkált valahol.56 (Ez persze Benazír Bhutto férjére is áll, de őt elkapták.57) Az új fiúk és lányok persze semmivel se rosszabbak, mint elődeik: a különbség politikájuk irányában van. Egyrészt kénytelenek végrehajtani a „nyitott ajtó”-programot és a többit, másrészt megvalósítani „a demokratikus normalitást”, azaz a belső békét és a jogbiztonságot a magántulajdonnak, amelytől elválaszthatatlan az egyéni szabadságjogok és a politikai részvétel (legitimációhoz manapság szükséges) minimuma. Ámde a narancssárga sál üzenetét a mindig brutálisan őszinte és egyenes Băsescu elnök fejezte ki a „Washington–London–Bukarest-tengely” kifejezéssel.58 Lehet, hogy kissé bután hangzik, de ez a valóság. Románia a Fekete-tengert NATO-beltengerré változtatja, még NATO-tagsága előtt amerikai támaszpontok létesítéséért lobbizott (sikerrel) Washingtonban, mára pedig elfogadta a megelőző csapás doktrínáját is (a térségben – Lengyelország mellett, de jelentősebb mértékben – csak Romániának van említésre méltó hadserege és hadiflottája).59 A regionális szövetségesek szerepe különben is fontos az Egyesült Államoknak, ld. Lengyelország nyílt beavatkozását a belorussziai és ukrajnai belügyekbe (persze az USA oldalán és érdekében) a legutóbbi időkben; hasonló szerepet játszott Románia Besszarábia (a „Moldovai Köztársaság”) vonatkozásában.

Nem véletlen, hogy bizonyos németországi erők berzenkednek Románia EU-fölvétele ellen, amiben – persze – a magyarországi euroképviselők (talán maguk se tudják, miért) a német konzervatívok hű szövetségesei, a budapesti kormány szándéka ellenére. De ez is mellékszál.

Oroszország szuperhatalomból „szimpla” nagyhatalommá vált, majd a parlamentre lövető „demokrata” Jelcin és komprádor „oligarcha” szövetségesei kezén ez is veszendőbe ment; a kétségtelenül ellenszenves és autokrata Putyin már hazája középhatalmi státusát se nagyon tudja megmenteni. Kénytelen-kelletlen ő is az Egyesült Államok szövetségese az „iszlám terrorizmus” (más nézetből: a csecsen szabadságharc) elleni „küzdelemben” (más nézetből: a kaukázusi népirtásban), amelyből nem tud kikászálódni, és amelyben az orosz hadsereg iszonyatos bűntetteket követ el (bár nem nagyobbakat, mint az amerikai hadsereg Irakban),60 miközben vetélytársa is Amerikának. Oroszország elveszíti közép-ázsiai szövetségeseit – ma már a „Türkménbasi”, Szaparmurat Nyijazov is ész nélkül „demokratizál”, aminek menekülés vagy még rosszabb lesz a vége (úgy kell neki) –, és Kelet-Európában (beleértve a „közeli külföldet”) is kicsúszik a kezéből minden befolyása. Volt szovjet tagállamok lépnek be sorra a NATO-ba (szegény Gorbacsov anno kikötötte, hogy erről – az NDK-t kivéve – szó se lehet), a Baltikumban a legsúlyosabban diszkriminálják az orosz kisebbségeket. (NATO- és EU-tagtársaink arrafelé éppen apartheid-rendszert vezetnek be, de oroszokért nem nyikkanunk. Mellesleg: a kiűzött horvátországi szerbekért se nyikkanunk. Mellesleg: a rasszista Beneš-dekrétumok [1945] máig érvényben vannak Csehországban és Szlovákiában.) A transznisztriai oroszok helyzete sem éppen megnyugtató.

Nyugat-Európa a kontinens keleti felén nem orosz protektorátusokkal néz szembe, mint korábban annyiszor, hanem amerikai kliensállamokkal. Jugoszlávia megszűnt, a két jelentősebb kelet-európai állam (Lengyelország, Románia) szilárd amerikai szövetséges, ebben ideológiai egység is van; a lengyelországi Nyugat-ellenesség csak Európa-ellenesség, Amerikára nem terjed ki, éppen fordítva, mint Magyarországon. (Nota bene, az amerikai nexusnak mind a lengyel, mind a román esetben igen komplex, bár egymástól teljesen elváló gyökerei vannak 1989 előttről.)

Nyugat-Európa ugyan az Egyesült Államok riválisa, de nem folytat eltérő politikát. A legfontosabb európai hatalom, Franciaország neokolonialista politikája Afrikában61 semmivel se jobb, mint ifj. Bush elnök ténykedése a Közel-Keleten. Legföljebb még ügyetlenebb és még erőszakosabb. Nyugat-Európával más bajok is vannak.

Az európai szociáldemokrácia válsága

A nyugat-európai tőkés középhatalom („az Európai Unió”) gazdaságilag méltó riválisa az Egyesült Államoknak meg a „föllendülő” és „virágzó” (értsd: óriási profitokat termelő és műszaki fejlődésében figyelemre méltó, ám szociális válsággal – ami senkit sem érdekel – küzdő) Kelet-Ázsiának, bár politikai és katonai gyöngesége miatt alárendelt pozícióban van; evvel is jelzi a „globalizációs” tézis problematikusságát: az állami kényszerpotenciált nem pótolja a mégoly hatalmas profit.

A Blair/​Schröder-féle „harmadik útról” kiderült, hogy semmiben se különbözik a neokonzervatív/​neoliberális mainstream politikájától. Ami sajátos benne, az nem a saját alkotása, hanem Európa, vagyis az európai tőkés társadalom néhány (a mostani kormányzatoktól független) adottsága. Az egyik a népjóléti, „gondoskodó” állam (l’état-providence) szívós hagyománya. A második a demográfiai probléma. A harmadik a profitmaximalizálás érdekében végrehajtott masszív leépítések, a hatalmas munkanélküliség, amelyet korábban a még dolgozók kiváltságainak a megőrzéséért eltűrtek, ma már azonban orvosolhatatlan belső vérzés. A negyedik a demográfiai vákuum szívóhatása, amely (többnyire illegális) bevándorlók millióit szippantotta Nyugat-Európába. Az ötödik az ennek következtében föllépő, hatalmas erejű rasszizmus, idegengyűlölet, bevándorlóellenesség, amelyet az „iszlám fundamentalizmussal” szembeni kulturális ellenszenvvel ideologizálnak meg. Az új fajgyűlölet, amely ma kizárólag a nyugati polgári társadalom sötét bőrű páriái (ill. jogaik) ellen nyilvánul meg, nem a hagyományos szélsőjobboldal terméke, hanem liberális és szociáldemokrata pedigréje van. A nyugat-európai tőke olcsó munkaerőt szeretne használni, így aztán lenyomja a „centrum” reálbéreit és befagyasztja a „periféria” reálbéreit. Az emancipációs-internacionalista munkásmozgalom gyöngülése következtében a munkásság és az alsó középosztály „népjóléti sovinizmusa” tolakszik előtérbe; ezt ál-„fölvilágosító” jelszavakkal teszik elfogadhatóvá olyan politikai figurák, mint Pim Fortuyn és Theo van Gogh, akiket a magyarországi szociálliberális sajtó mint a „multikulturalizmus” vértanúit gyászol, holott a valóság ennek persze a szöges ellentéte.62 A szabadságot nem a maghrebi vendégmunkások imái veszélyeztetik. A „mérsékelt jobboldalon” az olyan szereplők, mint Giscard d’Estaing, Törökországtól féltik a keresztyén „európai” identitást, mintha Európa keresztyén volna, nem pedig (mint a valóságban) hitetlen.

Az európai, különösen az északi szociáldemokrácia odáig züllött, hogy idegengyűlöletben versenyez a konzervatívokkal Angliában, Németországban, Belgiumban, Hollandiában, Dániában. A déli, latin szocializmus megpróbál kitörni ebből a csapdából, és – legalább retorikailag – balra tolódik. Ezt az olasz, francia, spanyolországi, portugál szociális mozgalmak és szélsőbaloldali pártok is rájuk kényszerítik. (Nekem is rokonszenves a keletnémet PDS63 – retorikája. A tartományi kormányzatokban64 azonban nem lehet megkülönböztetni az SPD-től.) Nagyon remélem, hogy az európai alkotmányszerződésről kiírt, közelgő franciaországi népszavazáson a „nem” arat győzelmet;65 ezt az elfogulatlan Népszabadság párizsi tudósítója – érvek nélkül – „rémes kilátásnak” nevezi cikke címében.66 A „nem” sikere kívánatos és helyénvaló ideológiai káoszt kelt majd azokban a szociáldemokrata pártokban, amelyeknek a szakszervezeti bázisa máris ellenáll a Bolkestein-direktíva minden dolgozó számára káros előírásainak, amelyek a kelet-európai migráns munkások számára a legkártékonyabbak, és tovább nyomnák lefelé a béreket nálunk és mindenütt.67 A „kisebbik rossz” ismeretes logikája egyelőre egyben tartja a német és a brit szociáldemokráciát; remélhetőleg már nem sokáig.

A társadalmi igazságtalanság, kirekesztés, „social dumping”68 ellen csak az új szociális mozgalmak és a szélső- és ultrabaloldali (a kettő nem ugyanaz!) pártok lépnek föl, de a szociáldemokraták is mintha ébrednének hosszú téli álmukból.

Ámde itt más bajok is vannak. A szociáldemokrata kormányok (elsősorban Németországban) brutális módosításokat eszközölnek azokon az emberi jogokon, amelyeket Európában eddig mindenki szilárdnak és garantáltnak látott; a rendőrállami intézkedések és az informális-paralegális durváskodások komolyan rontják az európai életminőséget.69 A „közbiztonsági” és „nemzetbiztonsági” demagógia, paranoid-hisztérikus ijesztgetés nem pusztán kelet-európai sajátosság, bár csak a Magyar Köztársaság főügyésze ragadtatja magát arra, hogy egy gyereklány szörnyű meggyilkolásának bűnügyében70 a vizsgálat lezárulta előtt nyilvánosan gyalázza a gyanúsítottat, és kilátásba helyezze az ítélet példás szigorát, amelyhez semmi köze. Az ártatlanság vélelmének jogelve elillanni látszik. (Utóbb Gyurcsány miniszterelnök és Petrétei igazságügy-miniszter is szigorú megtorlást sürgetett, a mindenütt Európában elterjedt büntető populizmus és közrendi demagógia jegyében.)

Az európai balközépnek nem sikerült megakadályoznia az illiberális világnézeti fordulatot, az ellenőrzés, korlátozás, büntetés patológiás kultuszát, és ezt álságos „antifasizmussal” kompenzálja (túl), akárcsak nálunk.71

A magyarországi „szociáldemokrácia” pedig Zapatero helyett megint Blairt választja, nem beszélve még szánalmasabb kelet-európai „testvérpártjairól”.72

De persze azért a „latin szocializmus” sem ártatlan (a többiekről nem is szólva) azokban az európai fejleményekben, amelyek lehűtötték a legizzóbb föderalisták lelkesedését is. Ezek közül a legfontosabb a demokráciának egyszerre elitista és populista szellemű tönkretétele: az „elitizmus” a föderális és globális bürokrácia (ezen belül is a kodifikáló közigazgatási jogászok) uralmában és a tőle úgyszólván megkülönböztethetetlen finánctőke-menedzsment befolyásában nyilvánul meg a gazdaság- és szociálpolitikák (szubsztantív) tartalmát illetően, a „populizmus” pedig a katonai/​titkosszolgálati/​rendészeti tömegkezelés uralmának xenofób és paranoizáló megideologizálásában (ld. „terrorveszély” mint államalkotó doktrína).73 A szociáldemokrata David Blunkett Nagy-Britanniában és Otto Schily (belügyminiszter) Németországban semmiben sem maradt el a (Pétain óta legjobboldalibb) francia Raffarin-kormány74 rendőrállami rendpártisága mögött. Mindezt a tehetetlenség egyre fokozódó érzése veszi körül, az emberi jogi szervezetek imamalomszerű folytonos tiltakozásába majd’ mindenki belefásult,75 mert a semlegesített és politikailag kasztrált nép a rendszer folytonos, kényszerű reprodukciójával egyre inkább szerzője saját mizériájának.76

A magyarországi balközép csődje

Pár hónappal ezelőtt Gyurcsány Ferenc miniszterelnök a következőket nyilatkozta a Financial Timesnak: „»Mi a fontosabb? Az euró meghonosítása 2010-ben, vagy a társadalmi kohézió és az állam gazdasági-társadalmi szerepvállalásának fönntartása a jelenlegi szinten?« – tette föl a kérdést a magyar miniszterelnök. […] Gyurcsány Ferenc a brit lap szerint azt mondta: a kiadások szükségessége és a nagyon szegények védelmében játszott állami szerep elfogadása között őrlődik. »Tízmillió ember közül 700 ezernek annyi pénze sincs, hogy naponta egy rendes tányér ételt megehessen. Nekik nem lehet azt mondani, hogy gondoskodjanak saját jólétükről, hogy az államnak ebben nincs szerepe« – fogalmazott a miniszterelnök. Aztán kijelentette: szeretné, ha a magyar gazdaság magasan fejlett technológiájú ipari központtá válnék, az ország azonban a költségek terén nem tud versenyezni […] Szlovákiával vagy Romániával olyan beruházásokért, mint pl. egy autógyár fölépítése. Elutasította ugyanakkor azt a francia-német követelést, hogy a társasági adó minimális szintjének uniós meghatározásával [Schröder kancellár önzően, de talán nem helytelenül kelt ki az „adóverseny” ellen – közbevetés TGM] vegyék elejét az alacsony költségű kelet- és közép-európai országok »szociális dömpingjének«. A kormányfő szerint a versenyképességet nem csupán az adószint vagy a tiszta munkaerőköltség, hanem ennél sokkal több tényező határozza meg.”77

Gyurcsány gondolatai nyilván ellentmondásosak, hiszen a társasági adónak (és általában a tőke terheinek) a növelése nélkül a milliónyi éhezőnek nincs miből segíteni. A nyugati beruházók, befektetők nem teremtenek annyi munkahelyet, hogy olyan nagyon félni kellene a kiváltságaik csorbulásától. A tőkebeáramlás pozitívumai és negatívumai nem ítélhetők meg pusztán a nemzeti össztermék alapján, amely szabadpiaci körülmények között legalább annyi mindent eltakar, mint amennyit megmutat, hanem tekintetbe kell venni a nép életszínvonalára és életminőségére gyakorolt hatást is, amelynek a reálbér csak az egyik dimenziója. De maga a „segítség” is ellentmondásos. A szocialista/​liberális kormány vezetői zárt körben bevallják, hogy nem merik elszakítani a népjóléti juttatásokat a munkajövedelmektől, ami az „underclass”-t, az ún. „mélyszegénység” (gyakran roma) áldozatait kizárja a szociális rendszerből.78

Gyurcsány hivatalba lépésekor óvatos bizakodásomat fejeztem ki: hátha az új miniszterelnök „érti az idők szavát” és belátja, hogy a neokonzervatív/​neoliberális konszenzusnak befellegzett.79 Bizakodásom oktalan volt. Ez a konszenzus (kormánykörökben legalábbis) helyreállt. Abban a játszmában, amelyet Gyurcsány fényesen megnyert (a kettős állampolgárságra vonatkozó népszavazáskor80), a miniszterelnökkel nem lehetett egyetérteni, hiszen ő a „jóléti sovinizmus”, a bevándorlóellenesség kártyáját játszotta ki virtuóz módon.81 Ezen az sem változtat semmit, hogy ellenfelei tűrhetetlenül viselkedtek és elviselhetetlen ostobaságokat beszéltek. Az ország és a határokon túli magyar kisebbségek így talán némileg jobban jártak (hiszen amit az „igen” hívei kínáltak, maga volt a nagy semmi), de a magyar nép (s ezen belül a magyarországi szociáldemokrácia) aránytalanul magas árat fizetett érte. Többi játszmáját Gyurcsány sorra elveszítette,82 s éles kanyarral visszatért a neoliberális ortodoxiához, azaz ő is beállt a tartalmilag érdektelen politikusok hosszú sorába.83 Fő ellenfeléről, Orbán Viktor országgyűlési képviselőről nem teljesen indokolatlanul mondják, hogy ún. „szociális demagógiát” művel – noha az SZDSZ adócsökkentő populizmusa legalább annyira demagóg, és lényegét tekintve ugyannak a fiatal középosztálynak kedvezne, mint Orbán képviselő, csak olyan módon és ideológiai körítéssel, amely a fiatal középosztály konzervatív és rendpárti többsége számára elfogadhatatlan. A Fidesz–MPSZ elnöke egyszerűen csak elkezdett a szegényekhez is beszélni, ám a középosztályt preferáló, a fiatal menedzserek segélyezését célzó közismert politikája mit se változott. De legalább beszél a szegényekhez, akik közül az időseket annyira lenézi, hogy az ún. „kádárizmus” óvatos rehabilitációjától se riad vissza, míg más rétegműsorokban továbbra is hajthatatlan antikommunista. Ámde ő legalább csakugyan „érti az idők szavát”, amit a Gyurcsányt óvatosan és fönntartásokkal üdvözlő cikkemben is elismertem róla, Orbán képviselőről.

A Gyurcsány Ferenc vezette szociálliberális kormány tett néhány baloldali konnotációjú nyilatkozatot (antiklerikalizmus, antifasizmus, antirasszizmus), ami igen helyes, de ezek csak szavak.84 Persze a szavak is tettek, de másfajta tettek is kellenének. Mit ér az antirasszizmus, ha bevándorlóellenes xenofóbiával párosul, ha a többségében roma underclass „mélyszegénységének” orvoslását nem tartják véghezvihetőnek, mert az MSZP „kisemberi” bázisa fölháborodnék rajta? Mit ér a kirekesztés elítélése, ha a munkanélküliek segélyezése a népjóléti kiadások 3 százalékát teszi ki? „Nekik nem lehet azt mondani, hogy gondoskodjanak saját jólétükről” – mondta idézett nyilatkozatában a miniszterelnök. De ezt nemcsak hétszázezer, hanem négy-ötmillió embernek se lehet mondani.

Természetesen hazánkban is érvényesül a nemzetközi (értelemszerűen a nyugati) tőke nyomása, belül pedig a 100%-os parlamenti reprezentációval rendelkező honi burzsoázia nyomása; a kormány nem rohanhat fejjel a falnak. Ugyanakkor semmi szükség nincs arra, hogy a kormány mindenben a NATO-USA-EU-IMF-WTO mainstream vonalát kövesse.

Az egyenlőtlenség nő. Az egyenlőtlenség persze csak következmény – a kizsákmányolás következménye –, ám eredetéről a legelképesztőbb babonák vannak forgalomban. Sokan úgy gondolják, hogy a politikusok gazdasági stiklijei miatt vannak nálunk bajok: több szó esik arról, hogy mit művelt Gyurcsány Őszödön85 és Orbán Sárazsadányban86 (bár éljen a szólásszabadság, derítsenek ki mindent, azt is, ami nem túl fontos), mint arról, hogy mit művelnek a legnagyobb tőkés konszernek, hogy mit művelnek a nagyhatalmak, mit művel az európai intézményrendszer, mit művel a kormány és az Országgyűlés.87 Rendkívül aggasztó, hogy az utóbbi évtizedben a magyarországi közvélemény teljesen elszakadt a nagyvilágtól; provinciálisabbak vagyunk, mint valaha, a külpolitikai újságírás – ennek szimptómájaképpen – mindenestül tönkrement, olyan nívójú periodikát, mint amilyen a diktatúra korszakában a Magyarország c. hetilap volt,88 ma már sajnos nem tudnának előállítani. Ez engem, bevallom, meglep.

A mai politikai bölcsesség maximumát három nagy hírű közgazdásznak e hasábokon megjelent paszkvillusa jelenti. A három közgazda éppolyan demagóg módon beszél az ún. kádárizmusról, mint Orbán Viktor. Kádárizmuson egyszerűen szociáldemokráciát értenek, hogy evvel is rágalmazzák utóbbit. Ilyen kijelentésekre ragadtatják magukat: „Amikor újkádárizmusról írunk, arra utalunk, hogy az adófizetőknél, a polgároknál jobban tudja az állam, hogy mire fordítsa polgárai pénzét. Az újkádárizmus éppen annyira paternalista, mint a régi volt […]. [K]izárólag költségvetési támogatásokból fedezett többletkeresletet támaszt. […] [E]nnek a keresletgeneráló (támogató, megvesztegető [! – TGM]) politikának a fenntartásához növeli a költségvetési újraelosztás és az adóztatás terjedelmét.” Tehát – mondják – az újraelosztás növeléséhez növelik az újraelosztás terjedelmét. Egek!

A segélyezés, a csökkentett bérű szociális lakás, a rászorulóknak juttatott csökkentett árú gyógyszer: megvesztegetés? Prostituálják a dolgozókat!

S alább:

„Az újkádárizmus nemcsak közgazdasági, pénzügyi, hanem erkölcsi és persze politikai kérdés is. Ezért legalább ennyire fontosak az erkölcsi következmények: nem a teljesítmény, az erőfeszítés, a versenyben elért jövedelem számít, hanem a politikusok jóindulata. A jobbítás, a gondok megoldásának szándékával [ez nem új-, hanem ókádárista szintagma volt, de sebaj – TGM] megfoszthatják-e a politikai döntéshozók az állampolgárokat döntési szabadságuktól? Létrehozható-e ismételten olyan helyzet, amelyben a polgárok mint adófizetők, jövedelemtulajdonosok egyre kevésbé dönthetnek szabadon, mert pénzük sorsáról egyre nagyobb mértékben politikusok döntenek?”89 Antal, Csillag és Mihályi állításai képtelenségek. (Akkor is, ha kajánul idéznek tőlem is régről hasonló szellemű cikket. Mea culpa.) Először is: nem világos, miért tévesztik össze az anticiklikus keresletszabályozást a középkori alamizsnálkodással. Másrészt: miért köszönhetnők „a politikusoknak” (ennyit sejtenek szerzők a modern államról…) a nagyobb mérvű újraelosztást, mint a kisebbet? Miért volna a nagyobb mérvű újraelosztás inkább szabadságkorlátozás, mint a kisebb mérvű? Hiszen mindkét esetben „a politikusok” (a törvények) szabják meg, hogy mennyit vonnak el tőlünk, mennyit nem. 10 százalék adót is akaratunktól függetlenül vetnek ki ránk, 90 százalék adót is. (A legközelebbi általános választásokig – törvényesen, békeidőben – ebbe egyik esetben sem szólhatunk bele.) Ha alacsonyabb az adónk, több pénz elköltéséről dönthetünk szabadon, mintha magasabb lenne, de akkor sem döntünk szabadabban.

Viszont ha a módosabbak adója magasabb, nagyobb szabadság nyújtható azoknak a szűkölködőknek, akiknek a nyomor nem enged még köznapi szabad választásokat sem, és nem csak a fogyasztásban.

Félrevezető az is, hogy a jeles szerzők itt kimondatlanul csak a személyi jövedelemadóról beszélnek, a közvetett (pl. forgalmi) adókról nem, és a tőkére, a tőkés vállalatokra kivetett adókról, járulékokról, vámokról stb. se: a vállalatok nem szubjektumok, akiknek-amelyeknek „a szabadságáért” aggódnunk kellene. (Persze aggódhatunk a „versenyképességükért” stb., tehát azért, hogy alkalmazottaiknak, fogyasztóiknak, partnereiknek, beszállítóiknak és í. t. mi lesz a sorsuk: de ez nem szabadságkérdés.) „A politikusok” (értsd: a jogalkotók, a törvényhozók) nem „egyre nagyobb mértékben” döntenek „pénzünk” sorsáról, hanem mindig ugyanabban a mértékben: az alkotmány keretei között – s ez fontos korlát! – abszolút hatalommal. A „paternalizmus” vádja is rendkívül árnyalatlan: nem föltétlenül előnytelen a számunkra, hogy az állam (a hivatal) bizonyos technikai jellegű döntéseket kivesz a kezünkből: evvel időt nyerünk (a bürokrácia nem csökkent, hanem nőtt a rendszerváltás óta; ennyi űrlapot, formanyomtatványt még soha nem töltöttünk ki), szívünknek kedvesebb dolgokra fordíthatjuk a figyelmünket. Senki nem állítja, hogy az állami újraelosztásnak nincsenek óriási hátrányai; kétségkívül nem túl hatékony rendszer, drága és nehézkes, időnként pedig a meghirdetettel ellenkező célt érnek el vele, azaz olykor növeli az egyenlőtlenséget ahelyett, hogy csökkentené, pl. ha nem alkalmazza következetesen a rászorultsági elvet (means-testing), amelyet érthetetlen okokból nálunk a baloldalon is elleneznek, holott az „alanyi jogon” osztott kedvezmények éppoly igazságtalanok (és ugyanazért), mint az egykulcsos adó. A neoliberális propagandának ezek az „erkölcsi” érvei azonban egyszerűen hamisak, habár elterjedtek.

Az adók funkciója nem a forradalmi, hanem a „polgári” és „reformista” baloldal számára adott lehetőség arra, hogy az államot – legalább abban a nagyon korlátozott értelemben, ahol zárójelbe kerül mindaz, ami az üzemek (munkahelyek) kapuin belül történik – annak az eszközévé tegyék, hogy a munkamegosztás és az osztályhovatartozás lutriján „kijött” jövedelmi, életminőségi stb. különbségek úgy csökkenjenek, hogy a „politikai közösségnek” a stabilitáshoz szükséges fikciója megmaradhasson; a nyers fizikai kényszer a kapitalizmusban hosszú távon gazdaságilag destabilizáló. Bármit mond is szegény József Attila, a szabadság szülte rend: a tőkés rend. Ami ezen a renden túl van, nem lehet „rend” (és nem lehet „munka”). A kapitalizmus előtt a rend szült rendet. A kapitalizmus játszani is engedi szép, okos fiait. Különben nő a tőke szerves összetétele, süllyed a profitráta.

A kapitalista gazdaság alkalmasint soha nem fog nyugvópontra jutni.90 Az nem tartozik ide, hogy helyettesíthető-e olyasmivel, ami magasabb rendű. Erre eddig kísérlet se történt. Maga Lenin is tudta, hogy amit a bolsevik párt „épít”: államkapitalizmus.91

Ilyesmit a „reformista” szociáldemokráciától senki se vár. De legalább a polgári társadalom eszményének – a szabadság és az egyenlőség kiegyenlítésének – a valamelyes közelítését azért igen. Az viszont kibírhatatlan (és intellektuálisan tarthatatlan és tisztességtelen), hogy a méltányosabb viszonyokra és tűrhető életkörülményekre vágyó milliókat a kormánykörök és a velük egyetértő ideológusok szolgalelkekként bélyegzik meg.

George W. Bush és kelet-európai szövetségesei egyetértenek abban, hogy a szabadság a tőkeáramlás szabadsága, amit a militarizált területi rendőrállam biztosít, amelynek legitimációját a „szabad választások” nyújtják. A szabad választások csakugyan nélkülözhetetlenek, de azért kimenetelük se teljesen közömbös; ha a parlamentekben mindig ugyanazoknak az oligarchiáknak, „eliteknek”, azaz az uralkodó osztály különféle csoportjainak van többségük vagy (mint nálunk) kizárólagos képviseletük, az nem azt jelenti (hiszen így az iménti „Antikádárizmus”-pamflet színvonalára zuhannánk), hogy egyáltalán nincs szabadság, pusztán csak azt, hogy a társadalom többi osztályának és csoportjának nincs elegendő ereje. Többek között gondolati ereje nincs. Emiatt van némi szabadságunk demokrácia nélkül. Ezért van képviseleti kormányzatunk köztársaság nélkül. Ezért van szociáldemokráciánk munkásmozgalom nélkül; még a tőkés rendszert stabilizáló, egyenlőbbé, igazságosabbá, ennélfogva szilárdabbá és rugalmasabbá tévő munkásmozgalmunk sincs.

Erőt a nincsteleneknek csak az újraelosztásért folytatott eredményes harc adhat. De ez csak erőgyűjtésre lesz elegendő. A föladat más.

Kell-e új baloldali párt?

(2006. március 24.)

Erre a kérdésre a válasz: igen. Méghozzá nem is egy új baloldali pártra volna szükség, hanem kettőre. A végén válaszolok majd arra a kérdésre, hogy szerintem mi a valószínűsége annak, hogy ebben az esetben is bekövetkezik-e csakugyan, ami szükséges.

Először azonban vegyük szemügyre röviden a pillanatnyi magyarországi és kelet-közép-európai helyzetet, amelyben ez a kérdés fölvetődik.

Politikai harcok: a fölület

Lengyelországban már megalakult az új kormány,1 Magyarországon választási kampány van, Csehországban és Szlovákiában is közelednek a választások. A négy ország helyzete látszólag igen különböző. Lengyelországban szélsőjobboldali, klerikális, nacionalista és etatista erők kezében van az államfői poszt és a kormány. Csehországban a szociáldemokraták és a megreformálatlan kommunisták összefogása készülődik, az utóbbiak kívülről támogatnák a balközép kormányt.2 Szlovákiában a szociáldemokráciát, a nacionalizmust és a provinciális újgazdag tónust ötvözi a „Smer” („Irány”) nevű egyszemélyes párt, amely – ha csakugyan nyer – koalícióra fog kényszerülni a „keresztyén” pártok valamelyikével.3 Szlovákia eddig a neoliberális/​neokonzervatív ortodoxia mintaországa volt, bár ebben egyetlen politikai erő se hisz (csak csinálja): „dübörög a gazdaság”, de az emberek rosszul élnek, a fizetések alacsonyak. Mindegyik „új erő” (új, átalakult vagy csak megváltozott párt) Kelet-Közép-Európában a neoliberális gazdaságpolitika – névleges – ellenzője.

A hatalomra került vagy hatalomra készülődő erők belátták, hogy a neoliberális „vadkapitalizmus” népszerűtlen (joggal). Az a politika, amely a nép fogához veri a garast, lejárt: a többség mindenütt elutasítja.

Az iparosodott tőkés országok fejlődésében gazdasági-politikai trend figyelhető meg: a szabadversenyes-liberalizáló-privatizáló korszakokat, amelyekben gyakori a deflációs, „megszorításos” pénzügyi és költségvetési politika, s amelyekben a bővítés-fejlesztés költségeit „externalizálják”, olyan korszakok követik, amelyekben az állam beavatkozik a gazdaságba: élénkít, beruház, hitelez, s a szociális béke érdekében egyenlősít, államosít, iskolába és laktanyába kényszeríti a fiatalok millióit, tűri az inflációt, az államadósságot, a deficitet. Ezek a gazdasági-politikai korszakok egymást váltják, többé-kevésbé meghatározzák őket a szokásos globális beruházási ciklusok és az időközönkénti túltermelési- és egyéb válságok. Jelenleg a nyolcvanas-kilencvenes évek szabadpiaci-szabadversenyes időszakának (a gazdasági után) a politikai bomlása figyelhető meg; az ideológiai divat és a politikai mozgósítás változása ezt pontosan jelzi. A neokonzervatív/​neoliberális politika alkonya, bármilyen látványos, egyáltalán nem jelenti a tőkés rendnek mint olyannak a végső hanyatlását: a „jóléti állam” (vagy ami ugyanaz: a „fogyasztói társadalom”) is kapitalista állam (társadalom), hiába szidalmazzák a konzervatívok és a liberálisok „szocializmusnak”. A néhai beavatkozó-egyenlősítő „jóléti államnak” (amelynek extrém, államkapitalista változata volt az ún. „létező szocializmus”) voltak bal- és jobboldali legitimáló ideológiái, de a baloldalnak még a reformista szárnya se volt soha korábban a szabadpiaci-szabadversenyes kapitalizmus híve.

Mára ez is megváltozott: a szociáldemokrácia világméretű jobbra tolódásával a neokonzervatív gyakorlat behatolt a baloldal hagyományos fölségterületére, amelyet Tony Blairnél és követőinél erőteljes tekintélyelvűség, elitista és rendőrállami paternalizmus egészít ki. A brit Munkáspártnak csak a múltja baloldali – és a szavazói, akik a múltja miatt, kulturális-hagyományos okokból szavaznak rá. A régi szociáldemokrácia helyét az „új társadalmi mozgalmak” (elsősorban az antiglobalista és környezetvédő mozgalmak, amelyek identitása mindenütt – Magyarország kivételével – egyértelműen baloldali) és a nyugati kommunista pártok foglalják el; az egész spektrum, úgy, ahogy van, jobbra csúszott.

A két kis neokonzervatív párt (SZDSZ, MDF) kivételével – az SZDSZ-nél ez a párt múltjából hozott baloldali témákkal egészül ki: nők, melegek, csökkent munkaképességűek, illetve romák és bevándorlók jogegyenlősége, anti-antiszemitizmus, a kulturális modernizmus iránti előszeretet – Magyarországon mindenki megértette, hogy a neokonzervatív/​neoliberális világkorszaknak lassanként vége van, ezért a balközép és a radikális jobboldal nagy politikai struktúrái változtattak retorikájukon, és visszanyúltak a „jóléti állam” néhány világnézeti eleméhez (igazságosság, szolidaritás). Ez nem sokat jelent, hiszen a versenyben lévő négy pártból három és fél radikális adócsökkentéseket ígér, a Fidesz ráadásul még járulékcsökkentést is, mindez pedig a tőkének kedvez – s a vigaszképpen kilátásba helyezett élénkítő és munkahelyteremtő intézkedések fedezete nem lehet más, mint az állam további eladósodása és az infláció, ezt viszont a jelenleg érvényben lévő neoliberális (nemzetközi és európai) szabályrendszer korlátozza, tehát a kölcsönösen hangoztatott felelőtlenségi vádak kölcsönösen és egyformán igazak és képmutatók. (Az inflációt a baloldalnak se szabad félvállról vennie: semmi nem rombolja jobban az egyenlőséget, mint az infláció, aminek a szociálpatológiai következményei iszonyatosak: Weimar!)

Persze a magyarországi jobboldal – rémséges hagyományainak megfelelően – most se tudta megállni, hogy kétségbe vonja a „jogállam” és a „köztársaság” érvényességét,4 ezért a megmaradt „demokratikus érzületű”, „rendszerváltó” (és eléggé hangadó) középréteg nem fog rá szavazni, ami helyes, ám félre is veri a harangot, ami viszont nem indokolt. Az elillanni látszó biztos győzelem miatti pánik azonban biztos előhozza a jobboldalból azokat a félelmesen szabadságellenes ideologémákat, amelyek miatt áprilisban félre fogjuk tenni a kétségeinket, s ha nem is a balközépre szavazunk majd, de a jobboldal ellen. A két „oldal” közötti különbség nem elég nagy, de sok múlhat a kis különbségen is: a balközép valamicskével hűségesebb a polgári demokrácia alapjellegéhez, ami kedvezőbb föltételeket teremthet ahhoz, hogy ne azt tegyük, amit a balközép mond.

Emlékezzünk csak, mit csinált – ostoba botrányokon kívül – az Orbán-Torgyán-kormány 1998 és 2002 között. Semmit. Ha ez a társulat újból hatalomra kerül, ugyanerre számíthatunk. A szocialistáké mérsékelt polgári párt, amely a rászorultsági elv alkalmazásával és a kedvezmények differenciálásával egy arasszal talán inkább egyenlőségpárti, mint vetélytársai; ám a legfőbb sajátossága nem ez, hanem a múltja: 1989 után a volt párttagok ön- és érdekvédelmi szervezeteként működött, legfontosabb emberei ma is volt középszintű pártfunkcionáriusok vagy „állami” apparatcsikok, ezért „baloldalisága” szinte tisztán leszármazási („genealógiai”) tény, aminek a jelentősége elsősorban kulturális, nem pedig politikai jellegű. Gyurcsány ezen – a maga energikus tétovaságával – változtatott volna, amíg az ellenzékkel szemben defenzívába nem szorult, és el nem kezdte védeni a neoliberális szisztémát, ahelyett, hogy pusztán a kormányát védte volna. Kezdetben – de még kampánykönyvében is – a szegénységről beszélt, ma már a pompás helyzetet méltatja, no meg persze munka és tőke együttműködését. Orbán Karakószörcsökön „munkabarát” politikát, Berlinben „üzletbarát” keresztyéndemokráciát hirdet. Gyurcsány szerint Orbán a nagytőke ellensége. Ha ez igaz lenne, szívvel-lélekkel támogatnám a Fideszt. De nem igaz.

A régi szociáldemokrácia erre azt mondta volna: „meggyőződéses marxista, öntudatos szervezett munkás” számára egyik kutya, másik eb – de azért védjük csak a polgári demokráciát. Jobb híján. Ma se mond a baloldalon mást senki.

De evvel azért nem érhetjük be, hiszen így csak fokozzuk a demokratikus díszletek mögé rejtőző félimpotens zsarnokságnál mégiscsak kellemesebb parlamenti demokrácia iránti össznépi undort s a belőle fakadó passzivitást, ami lehetővé teszi az uralkodó osztálynak és az állami bürokráciának, hogy úgy bánjon az alattvalókkal, mint a rühös kutyával. Minden gondolkodó ember egyetért abban, hogy a mostani politikát meg kell változtatni, meg abban, hogy a jelenlegi politikai garnitúra (meg az államapparátus, a sajtó, a nem kormányzati szervezetek [NGO-k] hálózata stb. stb.) semmire se jó – vagy nem sokra –, ám az ernyedt kiábrándulás olyan fokú, hogy az új kezdeményezéseket közöny fogadja vagy ingerültség. Ezért olyan bosszantó, hogy az „Élőlánc” megalapítását elügyetlenkedték; akkor is kár érte, ha bőven vannak tartalmi és minőségi kifogásaim.5

Az X Párt

Polgári pártból nagy a választék – négy is verseng a parlamentbe kerülésért Magyarországon –, ám nekünk azon kellene törnünk a fejünket, hogyan teremtsünk valódi antikapitalista baloldalt. Nézzük meg – az áttekintés (hely hiányában) futólagos és hiányos lesz –, hogyan csinálják ezt mások azokon a helyeken, ahol ugyan se forradalmi mozgalom, se forradalmi helyzet nincs, a tőkés társadalom neokonzervatív variánsa azonban sokak számára tűrhetetlennek tetszik. Németországban – amely kultúraföldrajzi szemszögből a legközelebb fekszik hozzánk – a szociáldemokráciától (SPD) balra állt össze egy ún. „választási párt”, a Linkspartei-PDS,6 amely megbuktatta az SPD, Gerhard Schröder és Joschka Fischer kormányát (nem a keresztyéndemokrata párt [CDU], amely mandátumokat vesztett: Angela Merkel vesztesként lett kancellár a képtelen nagykoalíció élén, hiába fényezi a hazai sajtó). A legföltűnőbb az, hogy a keletnémet állampárt maradéka (szemben a lengyel-, cseh- és magyarországi, romániai szociáldemokrata pártokkal; a négyből csak három utódpárt) megmaradt baloldalinak; képes volt a kommunista pártok hagyományosan gyűlölt szélső- és ultrabaloldali (a kettő köztudomásúlag nem ugyanaz) ellenfeleivel szót érteni; hajlandó és képes volt elméleti munkát és vitákat folytatni; képes volt megőrizni az elkötelezett pártsajtó egy részét, és cenzúrázott, szürke közlönyökből komoly harci orgánumokká változtatta őket. Félreértés ne essék: a PDS (az új párt keletnémet komponense) nem forradalmi, hanem reformista szervezet, amely a keletnémet tartományi kormányokban – szövetségben a messze jobbra tolódott szociáldemokráciával – nem vétózta meg a népellenes megszorító intézkedéseket és az új, elnyomó jellegű munkaügyi szabályok bevezetését. Ám amint kitört a tömeges elégedetlenség, mégis képes volt a dolgozók oldalára állni.

Ugyanakkor – és ez a leglényegesebb – stratégiai szövetséget kötött az új társadalmi mozgalmakkal: ez a párt (ismét csak szemben a kelet-közép-európai utódpártokkal) feminista, környezetvédő, az etnikai és szexuális kisebbségek, a bevándorlók védelmezője, őszintén antiglobalista, antiimperialista és antimilitarista, nem tette indexre Marxot, keményen ellenzi a neokonzervatív, azaz neoliberális gazdaságpolitikát, intenzíven foglalkozik a harmadik világgal, szolidáris a latin-amerikai balpopulista kormányokkal (és a világ szakszervezeteivel), a hegemón birodalmi stratégiával szembeni különféle ellenállási formákkal – belső kultúrájához tartoznak a bioélelmiszerek, a vegetarizmus, az antialkoholizmus, a tekintélyellenes (alternatív) családmodellek, miközben persze ott vannak a betonfejű öreg komcsik is, akik bizonyára morognak.

Ennek az oka-foka sokféle: az NDK nálunk elfeledett speciális helyzetétől az össznémet kultúrán át – amely az egyetlen, ahol (az emigrációk miatt) széles körű elméleti tudás állt rendelkezésre a posztsztálinista tapasztalatról, s amely visszahatott az 1989 előtti Kelet-Németországra is – egészen a német munkásmozgalom kiirthatatlan hagyományaiig, amelyeket Nyugaton megőriztek. Ebben a pártban furán egyesül a régi (szocdem és komcsi) baloldal, az újbaloldal (1968), az antisztálinista szélső- és ultrabaloldal meg az új társadalmi mozgalmak politikai kultúrája. Megtalálható benne a Linksruck nevű csoport, a brit neotrockista Szocialista Munkáspárt (SWP) szövetségese – ehhez hasonlóan az olaszországi Rifondazione comunista (PRC-SE, az olasz kommunista utódpárt) is befogadott trockista elemeket, ahogy a brazíliai Dolgozók Pártja (PT) is; folytathatnám, de nincs rá helyem.

Nos, ilyen pártra nekünk is szükségünk volna. Olyan, több áramlatból összeálló demokratikus baloldali pártra, amely ha nem is a forradalomra készül, de – átvéve a hagyományos szociáldemokrata (és „eurokommunista”) pártok korábbi helyét – a kései kapitalizmusnak a Föld teljes elpusztításával fenyegető katasztrófapolitikájával szemben, az emancipációs reformmozgalom erejével a korlátozó józan észt képviseli, és nem fordul többé szembe a szakszervezetekkel és a tőle balra állókkal, hanem a népjóléti állam funkcióinak kiterjesztését, a dolgozók jogainak szélesítését, a kulturális (baloldali) ellenhatalom megőrzését is vállalja. Tehát nem nyíltan reakciós és ellenforradalmi, mint a Schröder-féle SPD és elvrokonai.

Az ilyen pártok korlátai nyilvánvalóak, de nem véletlen, hogy az övékhez hasonló szövetségek, koalíciók létrehozása sok helyütt fölmerül. Eseti koalíciót alkotott az Európai Unió alkotmánytervezete elleni „non de gauche” (baloldali „nem”) érdekében a hagyományos francia kommunista párt (PCF), a szakszervezetek, a zöldek, a Ligue Communiste Révolutionnaire és hallgatólagosan a még tőlük is balra álló Lutte ouvrière, a Parti des travailleurs, sőt, az anarchisták egy része; ilyen koalíció a Romano Prodi vezette olaszországi L’Unione, de voltaképpen koalíció (frakcióké) a Rifondazione comunista is meg a brazíliai Partido dos trabalhadores, Lula bomladozó egységpártja. Az ilyen választási párt ellenzékben a legjobb. (A franciaországi baloldali pártok és szakszervezetek ma kiállnak a diáklázadás mellett. Kérdés, megtennék-e kormányon.) Kormányon – különösen a tőketranszferek globális liberalizációjának a körülményei között – könnyű megbuktatni vagy (mint Lulát Brazíliában) elvtelen kompromisszumokra kényszeríteni, hiszen a tőkés rendszer keretein belüli radikális reformpolitika egyelőre nem nagyon lehetséges. Kormányon kívüli nyomásgyakorlásra, erőgyűjtésre, a bajok enyhítésére azonban igenis alkalmas. Értelmes cselekvési keretet kínál azoknak, akik – illúziók nélkül ugyan, de – cselekedni szeretnének végre a gyakorlatban. A szuperhatalmi militarizmusnak és a környezeti tragédiának az alapos enyhítése nem is volna csekélység.

Őszintén szólva Magyarországon ilyen fejlemény nem várható, részben mert itt az „elődpárt” maradékát nem nevelte a tartós kitaszítottság, ami a PDS-nek csak hasznára vált. De közrejátszanak kulturális okok is: mivel Magyarországnak nem volt saját Nyugata, ezért a szocialista elmélet (elsősorban a marxizmus) hatása már a kilencszázhetvenes évek óta szünetel – az obligát legitimáló-ideológiai pártpropagandára komoly ember már azelőtt se figyelt. A marxizmus a húszas évek óta csak Nyugaton fejlődhetett – a posztsztálinizmus országaiban csak ellenzékben, titokban, majd rendszerint száműzetésben. Ezt Németországban a kulturális- és nyelvközösség részben megakadályozta, bár a komoly marxistákat (mint amilyen Rudolf Bahro és Robert Havemann volt) az NDK-ban lecsukták; másokat meg – legtöbbjüket – elüldözték Nyugatra. Ettől függetlenül Németországban – még Keleten is! – maradt puritán és munkásbarát baloldal; a Nagy Tradíció máig eleven. Magyarországon már mintegy harminc éve Max Weber az igazi szellemi forrás, nem Marx – a szüntelenül locsogó „érték”-duma is a leegyszerűsített és lebutított Weber-hatás terméke, amely már olyan abszurdumokhoz vezet, mint a teljesen értelmetlen „értékelvűség” (vagy egy másik teljesen értelmetlen formula, az „értékek mentén”) kifejezés széles körű használata.7 (Erről Max Weber, ez a lángelme, nem tehet.) Lukácsból is csak az általa közvetített weberi elemek maradtak, mint a kapitalizmus „kulturális” fölfogása és a „racionalizálással” szembeni ellenszenv, amit a kilencvenes években aztán már könnyű volt heideggerizálni. (Lukács legfontosabb műve, az ún. „nyugati marxizmust” megalapozó Történelem és osztálytudat [1923], amelyet egyszerre átkozott ki a II. és III. Internacionálé, magyarul csak 1971-ben jelent meg, hazai hatása zéró, miközben kezemben tartom a mű 16. amerikai kiadását [2001]; olaszul, spanyolul, portugálul, bengáliul, japánul, koreaiul [persze Dél-Koreában] állandóan kapható…)8

A heves „kultúrharc” ellenére Magyarországon egységes konzervatív konszenzus uralkodik: a pluralizmussal szembeni gyanú, az emancipációs technikák elvetése (vö. a környezetvédelemmel és a feminizmussal szembeni sikító ellenszenvvel a mainstream médiákban), a xenofób provincializmus (mindkét „oldalon”), a munkásosztály puszta létének letagadása, a tekintélyelvű antimodernizmus mind-mind arra utal, hogy itt mérsékelt baloldal létrehozása (mert ma itt még ilyen sincs) reménytelen. A hivatalos balközép utálata az ökopolitika iránt a legföltűnőbb – bár a represszív büntetőpolitika iránti vonzalom, a diszkriminált kisebbségek iránti közöny, a represszív-paternalisztikus, nőelnyomó-patriarchális családmodell komoly kritikájának teljes hiánya se mellékes –: ez mutatja, hogy a magyarországi „szocialisták” nemcsak programjukban, de érzületükben is távol állnak még a jobboldali szociáldemokrácia szubkultúrájától is, ahogyan az Nyugat-Európában, Latin-Amerikában és Dél-Ázsiában megfigyelhető. (A lényegüket illetően reformista és gradualista antiglobalista mozgalmakról is csak hazugságokat forgalmaz a kivétel nélkül mindig az establishment oldalára álló szociálliberális sajtó.) Nem beszélve a „népek közötti egyenlőség” elvéről, amely még a leninista hagyományban is alapdogma, s nem fér bele az imperialista-neokolonialista háborús kalandokban való lelkes részvétel.9 A hagyomány elfelejtésének szép példája, hogy több újság a kommunistáknak, pl. Marosánnak tulajdonította a nyílt „antiklerikalizmust”,10 nem tudván, hogy az antiklerikalizmus a keresztyénségen belüli attitűd – az antiklerikális Deák és Tisza nem volt kommunista; ugye. Tehát a mai Magyarországon még a XIX. századi arisztokratikus szabadelvűségnek ez az ideológiai közhelye is avant-garde vakmerőség. Arról nem is szólva, hogy minden lázadás lelki rugója – a részvét – micsoda hiánycikk Kelet-Közép-Európában. Az emberi szerencsétlenség nem örök, nem természeti, hanem történelmi-társadalmi eredetének fölismerése már legalább Rousseau óta a lázadás lelki alapérzése,11 ahogyan az a fölismerés is, hogy a civilizációs haladás és „növekedés” – habár csakugyan haladás és növekedés – nem teszi jobbá és boldogabbá az embereket. A modern ember karakterének kettőssége és ellentmondásossága megmutatja, hogy az osztálytársadalomban nincs általában vett „ember”, ezért a nem fölszabadító és emancipáló humanizmus eleve halálra van ítélve. Ezt Berzeviczy Gergely12 és Kármán József13 már tudta: a mai értelmiség megint nem.

Hazafias büszkeség tölt el, ha meggondolom, hogy honunk a nemzetközi reakció egyik központja.

Az Y Párt

Furcsa módon ennél könnyebbnek ígérkezik a radikális forradalmi mozgalom elindulása – elvben. (Hogy az Y Párt aztán olyan folyamatokhoz vezethetne, amelyek létrehoznák az X Párt valamilyen variánsát, lehetséges, de ezen még kár spekulálni.) Az Y Párt azért egyszerűbb dolog tulajdonképpen, mert a nyilvánvalóan szűk bázisú mozgalomnak egyáltalán nem kell helyi jellegűnek lennie, hiszen több, elméletileg megalapozott, vitákban és harcokban edzett nemzetközi tömörülés is van, amelyek magyar variánsának elterjesztése semmiképpen nem lehetetlen. (Bár a mintegy harminc éve szünetelő – itt most nem egyes személyiségek hősi munkáját becsülöm le, de hatásuk csekély volt – marxista társadalomtudományi munka hiánya a baloldali beszédmódnak még az emlékét is eltörölte, s ez hátrányosan különbözteti meg Kelet-Európát a Nyugattól és olyan helyektől, mint India vagy Latin-Amerika…) Ami itt szóba jöhet, az a neotrockista, az autonomista (kiindulópontja az olaszországi Autonomia operaia), a tanácskommunista vagy anarchokommunista mozgalmak valamelyike – hiszen ezeknek máris akadnak jól fölkészült híveik Magyarországon, habár persze kevesen. Olyan mozgalmak is léteznek, amelyek ezek valamiféle kombinációi. Könnyű, mondom, de persze mégsem az, hiszen nem szektaalapításról van szó, hanem a dolgokon változtatni képes gondolati-politikai áramlatok meghonosításáról.

Radikális baloldaliak ma is aktívak Magyarországon, ám az ő hagyományuk és genealógiájuk számomra elfogadhatatlan – és viszont. Működésük legfontosabb indítéka a konok hűség, azaz az 1989 előtti ancien régime becsületének hiábavaló és káros ment(eget)ése. Ennek a radikális baloldalnak komolyan veendő mestere is van, a „polgári nyilvánosság” előtt ismeretlen Rozsnyai Ervin, akinek szerzői kiadásban, szerény példányszámban megjelenő elméleti művei fölöttébb magas színvonalúak, s bár dogmájuk az ortodox marxizmus-leninizmus, innovatívak, ha nem is nyelvileg.14 Rozsnyai az apostolica successio álláspontjára helyezkedik, amely szerinte az SZKP XX. kongresszusával (1956) szakadt meg (azóta a hivatalos kommunista mozgalom nem „legitim”, véli, mint Lajos Fülöpről mondták X. Károly „ultra” hívei). Nem ildomos bírálni az olyan szerzőt, aki el van zárva a nagy nyilvánosságtól, s akinek a könyveit nem ismertetik, tehát nem folytatom.

Persze Magyarországon van ún. „rendszerkritikai” baloldal, pl. a korábbi rendszer baloldali bírálóit publikáló, magas színvonalú és informatív Eszmélet és köre, ez azonban belpolitikailag passzív; aki viszont belpolitikailag is igen kritikus baloldali, a rendkívül népszerű és az egyetemi fiatalság körében igen nagy hatású Szalai Erzsébet, nem forradalmár, hanem modern baloldali szociáldemokrata; jellemző, hogy az MSZP értelmiségére nincs befolyása, pedig más körülmények között ő lehetne az X Párt guruja (bár a pártok szagát se bírja).

A létező magyar radikális baloldallal való kontroverzia középpontjában – s ezt nem látja rosszul Rozsnyai Ervin – a szovjet típusú társadalom, s evvel az egyik (tehát a nem trockista) lenini politikai hagyomány megítélése áll. Szerintem új forradalmi mozgalom csak e hagyomány (a sztálinizmus, ill. a neo- és posztsztálinizmus) merev elutasításának az alapján jöhet létre. Ez a merev elutasítás nem vezethet történeti ostobaságokhoz: Oroszország 1917–19-ben nem a bolsevizmus és a „demokrácia” közötti választás előtt állt, hanem a vörös vagy a fehér terror dilemmája előtt. Kísérletezésre nem volt mód. Ámde most nem az a fontos, hogy mit tehettek (vagy sem) a bolsevik régi gárda vezetői majd’ kilencven évvel ezelőtt. Hanem az, hogy mit tekintünk kapitalizmusnak. S ettől függ az is, hogy a tőkés rendet meghaladó „projekt” milyen irányú lehet, legyen.

Az a tétel, hogy a szovjet típusú rendszer sajátos államkapitalizmus volt, már a kilencszázhúszas évek óta része a marxista irodalomnak, de csak a negyvenes években vált elterjedtté és fontossá. (Független teoretikusok mellett ugyanezt a hivatalos „kommunista” pártoktól jobbra és balra is fölfedezték Gortertól és Pannekoektól Hilferdingig.) Ezt a nézetet a trockizmusból kiszakadt csoportok (a Forest-Johnson irányzat, a Socialisme ou Barbarie köre, Tony Cliff és követői az SWP-ben) képviselték a legnagyobb hatással, de ez volt 1968 voltaképpeni teoretikusainak, a szituacionistáknak is az elmélete. Az októberi forradalom és nyomában a perifériaországokban a többi megszüntette a tovább élő rendi (kasztos) agrártársadalmakat s a rájuk jellemző személyes függést; ennyiben a polgári forradalmak klasszikus funkcióját töltötték be. Rendi társadalom helyett fokozatosan modern osztálytársadalmak jöttek létre szekularizációval, iparosodással, erős mobilitással, gyors növekedéssel – ám piac és szabadságjogok nélkül.15 Az árutermelés, a bérmunka, az élőmunka alávetettsége, a társadalmi hierarchia, a hagyományos jog, az állam, az egyenlőtlenség, az értéktöbblet elvonása, a pénz, a paternalisztikus család, a nemi és a nemzeti-etnikai-faji elnyomás mind fönnmaradt. A hivatalos ideológia – Marx ellenében – az elidegenedett munkát magasztalta. Ez a sok tekintetben sikeres (mert nagy változásokat okozó), forradalmi eredetű, majd „megfagyott” rendszer addig maradhatott fönn, amíg ki nem nyílt a világpiac felé: ekkor sajátosságait (tervezés, a termelőeszközök tőkés magántulajdonának csoportos-állami változata) mint elavultakat fölszámolták, a nyugati (szociáldemokrata) jóléti állammal egyetemben, amelynek brutális-zsarnoki alfaja volt.

Ha ezt tekintjük szocializmusnak, akkor – elismerve a bolsevik forradalom tragikus-démoni nagyságát – nyugodtan kijelenthetjük, hogy szocializmusra semmi szükség. Ismeretesek az árutermelő társadalomnak ennél humánusabb változatai is. Ha lesz nálunk (is) valódi forradalmi mozgalom – forradalmon nem föltétlenül barikádokat értve –, akkor a kapitalizmus minden válfaját el kell utasítania, beleértve az 1989 előtti kelet-európai-ázsiai „izotópot” is. Nem elegendő az emancipáció polgári-fölvilágosító programja, a személyi függőség fölszámolása – aminek a következménye a politikai és a jogi egyenlőség –, ez utóbbival ugyanis összefér az osztályhatalom, a kizsákmányolás, a nők és a gyermekek alávetettsége, a természet elpusztítása, százmilliók fölöslegessé válása, s összefér vele a háború, a népirtás, a büntetőkultúra is. S elég volt idősebb testvéreink, az állatok kínzásából és gyötréséből. A forradalmi mozgalomnak szembe kell fordulnia minden hierarchiával, minden tekintéllyel – és főleg minden olyan ideológiával, amely az emberi állapot bármelyik történelmi fázisát természetesnek óhajtja föltüntetni.

A „párt” szót itt abban az értelemben kell venni, ahogyan a Kommunista kiáltványban olvasható: ennek a pártnak nincsenek a munkásosztályéitól eltérő, különálló érdekei (legföljebb a nemzetközi osztályharc szempontját képviseli a partikularizmusokkal szemben). Ámde erre azt mondják, hogy „munkásosztály” már nincs is. Ez korunk vezető hazugsága, de ettől még az, hogy sokan jóhiszeműen mondják, magyarázatot kíván.16 A munkásosztály szociokulturális és politikai értelemben kétségtelenül fölmorzsolódott. Itt több tényezővel kell számolni, amelyekről Paolo Virno, az olasz operaismo17 egyik történelmi alakja ír egyik újabb esszéjében. Ő abból indul ki, amit a Grundrisse (ez Marx 1857-58 között született, posztumusz megjelent műve18) úgy ír le, hogy a természettudomány intenzív és rendszeres alkalmazása miatt az emberi munkavégzés a termelőfolyamat szélére szorult, holott korábban a középpontjában állt. A munka mindinkább fölügyeleti és szabályozó tevékenység, amely a mostani posztfordizmusban rácáfol saját korábbi monologikus jellegére, és a társadalmi kooperáció nyilvános karakterével gazdagodik. Emiatt a munkahely „közületileg” („nyilvánosan”) megszervezett „tér” lett, amelyben politikai (hatalmi, kooperációs, meggyőzési-motivációs) elemek kerülnek előtérbe: a politika szerszámosládává lesz. A tőke tudást követel a munkástól, akinek a műszaki-ergonómiai-topológiai-szervezési ötleteit aztán ellene fordítja a munkaintenzitás fokozása (és persze a profitmaximálás) végett. Marxnak az operaismo számára már a kilencszázhetvenes évektől oly kedves general intellect-fogalma (így, angolul a német szövegben Marxnál, hiszen a XVIII. századi brit moralistáktól merítette) is módosul: a társadalom rendelkezésére álló operatív tudás nyilvános jelleggel ruházza föl a munkát (szemben a liberalizmus fölfogásával, amely a munkát – a munkaszerződés önkéntes és privát jellegére hivatkozva – a köz/​magán dichotómián belül a magánügyek közé sorolja: ez a kapitalizmus egyik legfőbb politikai titka19), s ami politika volt, termelési tényezővé válik. A general intellect ma a bérmunka meghosszabbítása, hierarchikus rendszer, az értéktöbblet termelésének fő pillére.20 A régi proletariátus politikai küzdelmei akkor zajlottak le, amikor a liberális kapitalizmusban az „értelmet” (mind a Sinn, mind az „intellektus” szféráját) a „polgári nyilvánosság” foglalta el (és le); ezt kellett a proletár ellenhatalomnak (a „szocializmusnak” mint mozgalomnak: szakszervezet, beteg- és nyugdíjpénztár, szocialista pártsajtó, pártiskola, pártapparátus, munkásotthon, kórus, egyesület, ideológia – de mindez a kapitalizmus „belső” ellenzékeként) kívülről lehetőleg meghódítania. Ma a „külső/​belső”, „köz/​magán”, „bourgeois/​citoyen” dichotómiák valamennyire másképp állnak, ez pedig megváltoztatja a politikák terminusait is. Az értéktöbblet kisajátítása a posztfordista korszakban politikai szemszögből másképp történik: új a kényszer eredete, amelynek a gyakorlója immár nem a „köz”-t megtestesítő állam, amellyel egykor szemben állt a „társadalom”, s benne a „köz” reprezentációjától elszakított fő eleme, a proletariátus. Nos, a kizsákmányolás megszüntetéséről ilyen körülmények között kell gondolkozni.

Az Y Párt csak parlamenten kívüli párt lehet, mert nem akar hatalmat.21 Az Y Párt, nem úgy, mint az X Párt, kevéssé függ a konjunktúrától. Az Y Párt energiája megteremtheti az X Pártot, amely tönkreteheti, szétrohaszthatja, elvileg nagy emancipációs áttöréshez is segítheti, de utóbbira Kelet-Európában – történeti okokból – nincs remény. Nem föltétlenül előny, hogy (bizony, akárcsak az első világháború után…) kizárólag radikális stratégia áll rendelkezésünkre. Az Y Pártnak az első dolga a szellemi munka kellene hogy legyen, amely – megelőlegezve az osztály nélküli társadalmat – nem válhat el a gyakorlati cselekvéstől, ami azonban nem lehet moralizálás, hanem (ahogy Georges Sorel mondta)22 csakis az osztály önzetlen szolgálata. Föl kell szabadulni, különben elpusztulunk.

Epilógus

Az első lépés: ne nevezhesse magát baloldalinak az, aki nem támogatja a dolgozók bérharcát.

A második lépés: ne nevezhesse magát baloldalinak az, aki nem feminista és nem környezetvédő.

A harmadik lépés: ne nevezhesse magát baloldalinak az, aki etno-, elsősorban pedig eurocentrikus.

A negyedik lépés: ne nevezhesse magát baloldalinak az, aki nem antiautoritárius, antirasszista, antinacionalista, antimilitarista és antiklerikális.

Az ötödik lépés: ne nevezhesse magát baloldalinak az, aki kommunizmuson a magukat kommunistának nevező csoportok uralmát érti.

A többi 495 lépés ezután következik.

Jövő harcok elé

(2006. május 12.)

A választási harcok elmúltával a holtfáradt szociálliberális sajtó – mintegy félálomban – még mindig orbánozik és ibolyázik, de ez már csak reflexmozgás.1 A klerikális-nacionalista jobboldal többé nem főszereplője a magyarországi közéletnek, jövője bizonytalan.2 Egyszer talán visszatérhet, de a „haladó értelmiség” és a nyugatos polgárság szokott pánikja ma indokolatlan, idővel el is enyészik majd. A hírek baloldali győzelemről szólnak, de ennek kevés jelét látjuk. A „baloldal” szónak – szemben az elterjedt közhelyekkel – van rögzített jelentése: a jelentéstartomány középpontjában a nép áll. A baloldal történelmileg az alsóbb néposztályokat képviseli a mindenkori uralkodó osztályokkal, különösen a meggyökeresedett vezető kasztokkal („rendekkel”), illetve a hagyományos uralmi formákkal és legitimációs ideológiákkal szemben.

Valamely baloldali – ráadásul „szociáldemokrata” – választási siker után a szakszervezetek általában ujjonganak, a burzsoázia aggódik. Ennek mintha a fordítottját észlelnénk 2006 májusában. Ami persze nem meglepő. Pár évvel ezelőtt Kétféle jobboldal címmel írtam holmi elemzést a Népszabadságba;3 főbb tételeit most se tartom tévesnek: ma Magyarországon (és másutt Kelet-Közép- és Kelet-Európában) van úgymond „keleti” (azaz sovén, antimodernista, szociálisan és kulturálisan konzervatív, represszív, autoritárius és antiliberális) jobboldal, és van „nyugati” (azaz liberális, individualista, világias, pluralista, tőkebarát, euromániás, modernista) jobboldal. Politikailag számottevő baloldal nincs.

A „nyugatias” jobboldal nálunk legyőzte a „keleties” jobboldalt. Ez valószínűleg elkerülhetetlen volt: az életformák hetvenes évek óta tartó modernizációja mintegy kikényszerítette. Más is észrevette már, hogy áprilisban itt nem szokványos országgyűlési választást rendeztek, hanem népszavazást Orbán Viktor ellen. A közvélemény leváltotta a premodern múlt stigmáival ékes, „keleties” jobboldalt, vagyis úgy döntött, hogy Magyarország a mai nyugati világ része, bármilyen is ez a világ. Most hát modern és „nyugatos” harcok következnek a modern és „nyugatos” irányzatok között.

De azért a múlt nem ereszt.

Mivel itt „nyugatos” jobboldal 1918 óta nem volt (s azelőtt is csak mint szűk elitjelenség), az új, modernista-világias, „európai” jobboldal, azaz az MSZP–SZDSZ-kormánykoalíció, genealógiai, leszármazási értelemben a baloldaltól származik: részben az állampárt piacosító reformszárnyából, részben az előbb újbaloldali, majd liberális, ám mindvégig antikommunista „demokratikus ellenzéki” értelmiség mozgalmaiból. A koalíció mindkét komponensének távolabbi ősei még csakugyan szocialisták voltak, mondjuk: Garami és Jászi. Sem a néhai szociáldemokraták, sem a radikálisok nem voltak a piaci kapitalizmus barátai. A piaci fordulat a posztsztálinista rendszer belső fordulataként ment végbe; nyugaton se lett volna lehetséges az ottani szociáldemokrata és eurokommunista pártok kapitulációja nélkül.

A baloldal (ejtsd: a nyugatos jobboldal) választási győzelmével egy időben azonnal támadásba lendült a nemzetközi tőke ideológiai képviselete: a neokonzervatív értelmiség, közgazdászok, szerkesztőségek, kutatócsoportok, majd egész nyíltan a tőkés érdekképviseletek közlik a nagyérdeművel, hogy elég volt: vége a mesevilágnak, gyün a zord valóság.

Mi is a valóság a tőke neokonzervatív ideológusai szerint?

Először: szerintük létezik „a gazdaság mint olyan”, ez pedig egyszerre személytelen entitás, másrészt pedig szubjektum. Szerintük a gazdaság nem változatos emberi tevékenységek és állapotok sokrétű és redukálhatatlan összevisszasága a természettel folytatott anyagcserétől a képzeleti vágyképek kielégítéséig és a tudomány alkalmazásáig, hanem zárt rendszer, amelynek ráadásul – kívülről nézve – külön „érdekei” vannak, amelyek egyetemesek és a rendszer minden elemére uniform módon alkalmazhatók. Ez kissé gyerekesnek tetszik. Az talán nem kétséges, hogy a bérmunkásoknak az az érdekük, hogy minél rövidebb ideig, minél kisebb munkaintenzitással dolgozzanak minél jobb körülmények között azonos bérért, míg a tőkés munkaadóknak nem ez az érdekük. Nem kétséges, hogy minden jelentős társadalmi csoport azért küzd, hogy neki kevesebb adót, járulékot, illetéket, vámot kelljen fizetnie, mint másoknak, míg az állam bevételeinek növekedésében érdekelt csoportok akár valamennyiükkel szembenállhatnak. A diszparát, egymásnak ellentmondó érdekek között az erő dönt; az, hogy mi számít közérdeknek (hungaroneokonzervatív tájszólásban: „a gazdaság érdekének”), a társadalmi erőviszonyok függvénye. De az, hogy osztálytársadalomban „objektíve” és „tudományosan” megállapítható, mi „a gazdaság érdeke”, nyilvánvalóan nem igaz, hiszen gazdaság mint olyan nem létezik, a gazdasági tranzakciókban részt vevő személyek és csoportok érdekei pedig eltérőek. Azt persze meg lehet állapítani racionálisan, hogy az adott viszonyok fönntartásában érdekelt osztályok hogyan tudják rákényszeríteni akaratukat a többiekre, s ezért milyen kompromisszumokat kell vállalniuk, s mekkora fenyegetéssel tudják elérni, hogy mások – saját érdekeik belátása ellenére – alkalmazkodjanak a domináns érdekhez: ennek a mértéke kiderül a gyakorlatban.

Másodszor: a kormányzat fölötti befolyás megszerzésére törekvő intellektuális, ideológiai és érdekcsoportok azt állítják, hogy a nemzetgazdaság is zárt rendszer, s ennek következtében „az állam” és „a gazdaság” között zéró összegű játszma folyik. Minél többet „veszünk el” a gazdaságtól, annál több jut az államnak; minél többet „veszünk el” az államtól, annál több jut az ún. gazdaságnak. De közelebbről megvizsgálva a dolgot, kiderül, hogy a tőke neokonzervatív képviselői ezt még egyszerűbben gondolják: „a gazdaság érdeke” (tehát szerintük a nép érdeke, a közérdek) azt követeli meg, hogy az állam kiadásai csökkenjenek – ezeket a ráfordításokat azonban (mondja egy részük) a korábbinál igazságosabban, az elosztást fokozottabban a legszegényebbek javára elcsúsztatva kell adminisztrálni (más részük azonban a kiáltóan igazságtalan „egykulcsos adó” mellett száll síkra). Itt viták folynak arról, hogy ki számít a leginkább rászorultnak, illetve arról, hogy mely csoportok (igazságosságtól független) támogatása lehet „stratégiai érdek” (a jobboldali ellenzék szerint, mint ismeretes, az alsó középosztályi, diplomás fiatal családoké), meg arról is, hogy mennyire lehet támogatni az improduktív és inaktív (idős, beteg, diszkriminált vagy kiskorú) rétegeket a nagyobb teljesítményt ígérő csoportokkal szemben. Másrészt növelni kell az állam bevételeit.

Az állam bevételeit kétféleképpen lehet növelni: a tőke vagy a munka terheinek növelésével. A tőke mai képviselői szerint a jelenleg megszokott profit amolyan konstans természeti határnak tekintendő, amelynek a vitatása merő tudatlanság, mintha a gravitációs gyorsulás tényét vitatnók. Erre azt a gyakorlati érvet hozzák föl, hogy amennyiben a (magyarországi) nemzetállam „hozzányúl” a profithoz, a tőke elmenekül. Az eredmény: válság, munkanélküliség, összeomlás, könnyáradat. A tőkések profitjának jelentősebb megadóztatása veszélyeztetné „hazánk” (ejtsd: a hazai tőkésosztály) „versenyképességét”. Ez igaz. A versenyképességet nálunk főleg az jelenti, hogy a termelékenységhez viszonyított fajlagos munkabér (plusz szociális juttatások) alacsonyabb, mint az európai átlag: ez vonzza ide a befektetőket, beruházókat, akik/​amelyek itt (igaz, alacsony bérű és csekély kvalifikációt megkövetelő) munkahelyeket teremtenek, ha az itteni szociális helyzetből származó extraprofitjuk biztosítva van. Ennek az a további haszna, hogy a felénk irányuló tőkekiáramlás alacsonyan tartja a nyugati munkásosztály munkabérét és nyomás alá helyezi a nyugati szociális ellátórendszereket is. (Ennyiben a nemzetközi tőke általános érdekeit is szolgálja, ami megmagyarázza az effajta politika nagy nemzetközi támogatottságát. Hírek szerint az európai konzervatív körök nagy örömmel fogadták a magyarországi baloldali pártok fényes választási győzelmét. Ezek szerint: joggal.) Az „állam” (értsd: a tőketulajdon nélküli osztályok) és „a gazdaság” (értsd: a tőke) közötti állítólagos zéró összegű játszmában tehát csak úgy lehet „a gazdaság” javára módosítani az erőviszonyokat, hogy „a lakosság” (ejtsd: a dolgozók és az „inaktívak”, azaz a munkajövedelem nélkül tengődők) életszínvonalát csökkenti a polgári kormányzat (vö. az általános forgalmi adó [áfa] kulcsának emelésével,4 azaz a korábbi évek reáljövedelem-növekedésének „elinflálásával” – szép magyar szó).

A 2002 és 2006 között regnáló szociálliberális kormánykoalíció el akarta kerülni az ebből származó szociális konfliktusokat – ám anélkül, hogy a profitokhoz „hozzányúlt” volna. Ha pedig sem a tőkétől, sem a munkától nem vonnak el sokat, akkor az állam adott szintű kiadásait csak hitelből lehet fedezni; így is történt. A deficites gazdaságpolitikának azonban korlátai vannak: vagy meg kell fizetni az adósságokat, tehát végül, ha késleltetve is, de szembekerülni vagy a tőkével, vagy a dolgozókkal (ez történik most, evvel kellett megvárni a választási győzelmet) – vagy pedig szembe kell fordulni a hitelezőkkel és politikai képviseletükkel, azaz a nemzetközi pénzügyi intézményekkel és az Európai Unióval. Tudomásul kell vennünk: a magyar állam azért adósodott el, mert nem akarta csökkenteni a dolgozók reáljövedelmét és szociális juttatásait – és mert ugyanakkor nem mert, nem merhetett szembefordulni a tőkével, amely pl. a bankadó szerény kísérletekor5 megmutatta, hogy nem tűri az ilyesmit. Tudomásul kell vennünk továbbá: a mai kapitalizmus körülményei között a „jóléti politika” csak államadóssággal, deficittel, illetve ennek lassú inflációs fölhígításával lehetséges. Kicsiny és gyönge országoknak, mint amilyen Magyarország is, a nemzetközi tőke ráadásul szigorúbb föltételeket szab, mint nagyobb és fejlettebb, jobb összeköttetésekkel rendelkező vetélytársaiknak.

Nyilvánvaló tehát, hogy a nemzeti keretek közötti ellenállás lehetőségei nagyon szerények. Ez azonban nem indokolhatja azt, hogy a tőke képviselőinek a hamis ideológiai jelszavait készpénznek vegyük, evvel ugyanis csak az erőnek engednénk – s ez a szabadság ellenkezője.

Harmadszor: igaz-e az, hogy a neokonzervatív reformjavaslatok hosszabb távon olyan modernizációs előnyt eredményezhetnek, amely kiegyenlítheti a most tervezett csonkítások hátrányait? Elvileg ez nem volna lehetetlen, ám a jelenlegi trend az, hogy a működőtőke-import elsősorban olyan ágazatokat indít be vagy javít föl, amelyek nem igényelnek különösebb képzettséget, szakértelmet (deskilling), amelyeknek az átlagbére alacsony, ahol könnyű elérni „a munkaerő flexibilizálását” (azaz az elbocsátás, a részmunkaidőre vagy távmunkára való átállítás megkönnyített lehetőségét: ez ellen tiltakoztak legutóbb a franciaországi fiatalok6) – és olyan ágazatokat, amelyeket nem volna nehéz áttelepíteni, ha a hazai dolgozók netán magasabb béreket és juttatásokat harcolnának ki. A „rugalmasság” itt annyit tesz, hogy a dolgozóknak gyorsan alkalmazkodniuk kell a tőke változékony szükségleteihez, vagyis föl kell adniuk a munkájukhoz való belső kötődés utolsó maradványait is: a rugalmas szaktudás egyetlen értelme a munkahely megtartása, aminek semmi köze a dolgozók emberi szükségleteihez, kivéve a túlélést.

Ez a helyzet új társadalmi patológiákat fejleszt ki: egyrészt a munkapiaci versenytársakkal való rivalizálásból származó idegengyűlöletet és rasszizmust; másrészt a tőkebefektetés ragadozó és életenergia-elvonó jellegének fokozódását; továbbá a szegény országok extraprofitra áhítozó burzsoáziájának gyűlöletét a gazdagabb országok burzsoáziájával szemben; végül a gazdagabb országok reálbércsökkenéstől rettegő proletariátusának utálatát a szegényebb országok proletariátusa iránt, ez utóbbi „globális sztrájktörése” miatt; más szóval a „szocializmus” és a „nacionalizmus” patologikus fúzióját, azaz: a fasizálódást.

Mindenki tudja, mit jelent, ha az osztályalapú lázadást a faji-etnikai kohéziós ideológia „veszi kézbe” és önti formába. Erre a gazdaságpolitika jelenlegi trendjeit nézve minden lehetőség megvan.

Én szóltam.

Reformválság

(2006. június 26.)

A Gyurcsány Ferenc második kormánya által bejelentett gazdasági és közigazgatási változtatások megrázták a magyarországi közvéleményt.1 A neoliberális (helyesebben: neokonzervatív) gazdasági szemleíróknak igazuk van abban, hogy a pénzügyi és költségvetési egyensúly helyreállítását célzó intézkedések megmutatták nekünk, hogy mi a valóság, abban se tévednek, hogy véget ért a „mesék” kora.

Igen, le kell számolnunk avval az illúzióval, hogy a kései polgári demokráciában a közakaratnak és a közérdeknek elhatározó jelentősége van.

Sehol a világon nem lehet választást nyerni úgy, hogy a közhatalmi pozíciókért versengő csoportok azt mondják: „a tőke csak akkor biztosíthatja az önök túlélését, ha beérik kevesebbel – máskülönben önöknek befellegzett.”

A választások nyertesei azonban győzelmük másnapján azt szokták mondani Brazíliától Lengyelországig: „mi sem ezt akartuk, és roppantul fájlaljuk, de a tőke csak akkor biztosíthatja az önök betevő falatját – még akkor is, ha önök látástól vakulásig gürcölnek és megvesznek a fáradtságtól és az unalomtól –, ha kevesebbel is beérik, máskülönben önöknek, tisztelt honfitársaink, kampec.”

A modern parlamentarizmus egyik történeti alapföltétele, a szabad mandátum – amelynek értelmében a képviselőt nem meghatározott programpontok kötelező képviseletére és korlátozott időre delegálják, ahogyan egykor a vármegyei gyűlések küldötték ki a „követeket” a rendi diétára – rettenetes csapdává változott. A kötött mandátumot annak idején meg kellett szüntetni, mert a visszahívható „követek” – akiket kötelezett a helyi potentátok követutasítása – nem tudhattak többségeket képezni a modern törvényhozási rendszerben, a helyi, provinciális érdekek pedig minden reformot megfojtottak és lehetetlenné tették a kormányzást. Ezért kellett Kossuthnak a reformkorban minden harcot többször is megvívnia – előbb a viszonylag haladó szellemű követutasítások elfogadtatásáért a megyei közgyűléseken, aztán az alsó- és a felsőtáblán (azaz az alsó- és felsőházban), majd a nem választott kormánnyal és a dinasztiával szemben.

Ma viszont a választott képviselők – s a belőlük alakuló többségek – úgyszólván bármit megtehetnek alkotmányosan, a szavuk nem köti őket. A választókat az alkotmányossággal összhangban lehet és szabad megtéveszteni.

A politikai üzem átalakulása semmivé tette a nemrég kiharcolt általános, egyenlő és titkos választójog értelmét. Ezért a választójogért valaha elsősorban a szociáldemokrácia küzdött. Azt remélte tőle, ha a dolgozók szavazhatnak, akkor a dolgozó többség érdekeit képviselő pártok kerülnek majd többségbe, és így majd fölszámolható (enyhíthető, egyenlősíthető) lesz a hierarchikus osztálytársadalom. Ez a remény itt-ott, hébe-hóba, roppantul korlátozottan és ideiglenesen valóra is vált, a demokratikus államkapitalizmus (az ún. „jóléti állam”) néhol, átmenetileg nagyobb jólétet, egyenlőséget, biztonságot, társadalmi mobilitást hozott létre, mindenesetre szétzúzta az évezredes arisztokratikus kultúra (közelebbről: a hagyományos hatalom iránti áhítat és engedelmesség) maradványait. A népnek az az illúziója lehetett, hogy számít a szava.

A méregdrága választási gépezetek, a tartós helyi közösségek fölbomlása, az osztálykoalíciók szétesése, a költséges és különleges szakértelmet igénylő médiák döntővé vált szerepe szinte lehetetlenné teszi, hogy normális politikai üzemmenetben a hatékony szervezet fönntartására képtelen, pénztelen néptömegek képviseltetni tudják magukat a parlamentekben és a nemzetek fölötti szervezetekben. A nép többségének voksaiért a legszűkebb uralkodó rétegek érdekeit, akaratát, ízlését kifejező pártok versengenek (s hogy ez az ízlés rossz ízlés, ne tévesszen meg bennünket: a kapitalisták ma már nem polgárok, az urak nem úriemberek). Ezek a pártok politikai oligarchiák, amelyekben a laikus tagság szerepe elhanyagolható. A párttagság ma kifejezett szégyen, titkolják is. Valamely pártba belépni kimondottan kockázatos, mert úgyszólván senki nem gondolja, hogy a közéleti szerepvállalás önzetlen és önkéntes lehet.

A parlamentarizmus további csonkulását okozhatják azok a tervezett, az alkotmányosan létrejött kormánytöbbség akaratának megvétózására alkalmas testületek – pl. a „Költségvetési Tanács” –, amelyet tekintélyes miniszteriális urak javasolnak: Csillag, Kóka (SZDSZ), Matolcsy (Fidesz).2 Ezekben a nem választott testületekben hivatalnokok mellett „a gazdaság szereplői” (értsd: a tőkés érdekképviseletek figurái) döntenének a választott országházi többség feje fölött. Már az alig vitatott jegybanki függetlenség is súlyosan problematikus mind a demokrácia, mind a dolgozó többség érdekei szemszögéből, hiszen ez az intézmény a többségi népakarat képviseletétől függetlenül és önkényesen határozhatja meg a pénzügyi politikát. A jegybankok – beleértve az Európai Központi Bankot – merev monetarista politikája bizony az egyik oka az egyensúlyi gondoknak. Nálunk pedig a Magyar Nemzeti Bank vezetése informálisan még a jobboldal politikai akaratának is alá van rendelve,3 de még ha csakugyan független lenne, akkor is csak a népakarattól és a közérdek képviseletétől volna független, a nagytőkétől nem. De hát a nép akaratát és a közérdeket ma illik lenézni.

A sajtónyilvánosságban a nép megvetésének olyan szimptómáival találkozunk, aminőkkel – parlamenti rendszerekben – az 1830-as évek óta soha. A mérvadó neokonzervatív (neoliberális) kommentátorok „a népszerű intézkedéseket” (tehát azokat, amelyek kifejezik a nép többségének preferenciáit) az ostoba megalkuvás jeleiként írják le. A nép – a politikusok és vezércikkírók többsége szerint – alantas csőcselék, amelynek csak a zabáláson, a lusta hentergésen, a durva nemi élvezeteken jár a kurta esze, s a kereskedelmi médiák mindent megtesznek, hogy ez így is legyen. Korunk politikai platonistái helyeslik a nép alávetésének és „nemes hazugságokkal” való kordában tartásának patinás világnézetét. A választások ünnepi alkalmak, amelyek során a nép kifejezheti az uralkodó osztály egyik vagy másik csoportjával való tiszteletteljes egyetértését, s „a másik fél” iránt mesterségesen gerjesztett gyűlölködésben élheti ki elkorcsosult demokratikus hajlamait: szabad vagyok, mert szabad hatalommániás paprikajancsinak tartanom Orbánt vagy Gyurcsányt vagy Kunczét, nem kívánt törlendő.

Az uralkodó osztálynak és médiaképviseletének a konszenzusa megegyezik: az, amit a nép szeretne, megvalósíthatatlan, mert irracionális – és ha irracionális, akkor alacsonyrendű. Kiváló (csakugyan kiváló) közgazdásztól hallottam a rádióban, hogy a munkajövedelmek és a tőkejövedelmek között minőségi különbség van, mert a munkajövedelmek (ahogy valamelyik jeles magyar tőkés mondta: „a termelési költségek bértartalma”…) a fogyasztást szolgálják, a tőkejövedelmek pedig az új beruházást, a bővített újratermelés fedezetét. Kitűnő kollégámnak nem jutott eszébe, hogy a munkaerőt (a dolgozó testét és lelkét) ugyancsak reprodukálni kell, újra kell termelni, és ez nem az ostoba pária léhasága.

A Gyurcsány-féle reformok (kétséges) sorsa mintha azt bizonyítaná, hogy van – hol tragikus, hol tragikomikus – szociáldemokrata végzet.

Mint minden szociáldemokrata, Gyurcsány is satuba került a népi elégedetlenség és a tőke igényei között. Megpróbálta – a számomra a maguk egészében elfogadhatatlan takarékossági intézkedések keretében – az ún. „terheket” a szokásosnál valamivel egyenlőbben szétosztani a társadalmi osztályok között. Evvel inkább kihívta maga ellen a tőkének és a tőke hivatásos híveinek a támadását, mint ha nem csinált volna semmit, folytatta volna „a száz lépés” barkácsolását,4 és nem csapta volna be – bár olykor kétértelműen kacsingatva rájuk – választóit a polgári rend érdekében. „A hitelminősítő intézetek”, „a londoni piaci elemzők” közvetítették a nemzetközi (no jó, legyen globális) tőke nyomását, itthon pedig a „nemzeti” nagytőke közölte brutális nyíltsággal: ha hozzányúlnak a kiváltságaihoz, távozik. „Mehetnek Szlovákiába” – mondta érthető dühvel Gyurcsány; ez a mondás egy napig volt érvényes, mert Szlovákiában a tőkének kedves neokonzervatív gazdaságpolitikát éppen megbuktatta a szlovákiai nép (hogy hány hétre, azt még nem tudjuk). A „mérvadó sajtó” eddigi kritikája jobbról bírálta Gyurcsányt.

Olvasóm! Ha azt látod újságodban, hogy „a kiadási oldalon” is szigorítások kellenek, akkor tudd, hogy ez a nyugdíjadat és közorvosodat („a szociális kiadásokat”) jelenti, azaz a dolgozók és a munkaerejüket eladni képtelenek tönkretételét.

Ha nem adóemelésekkel próbálják közelíteni az egyensúlyt, akkor a kieső adóbevételek helyett nyilván a munkabérek és nyugdíjak értékét kell csökkenteni, az árdrágulást meggyorsítani és még több közintézményt eladni – s ezt az ügyfelekkel megfizettetni.

Ha a Gyurcsány-kormány most szakítana a tőkével, az Európai Unióval és a nemzetközi pénzügyi szervezetekkel (ami elképzelhetetlen), akkor nem biztos, hogy kivívná a nép háláját, de bizonyosan lesújtana rá a tőke könyörtelen bosszúja. Ha föladja (igen halovány és bátortalan) egyenlőségi megfontolásait, akkor politikai válságot robbanthat ki, elvesztve pártja baloldalának támogatását s az ellenzék vonakodó becsülését. Mindeközben mindhárom hatalmi ág (a végrehajtó, a törvényhozó és a bírói) súlyos működési és legitimációs válsággal küzd, a helyhatósági rendszert vastüdőn és infúzión tartják, az infrastruktúra, a népjóléti rendszer szétmállóban, hogy az általános civilizációs krízisről, természeti és épített környezetünk pusztulásáról ne is beszéljünk.

Érdekes módon a hallatlan ellenállást egyáltalán nem a kemény határozottságával váltotta ki a második Gyurcsány-kormány, hanem a reformelképzelései középpontjában található lényegi kompromisszummal, amelyből az következik, hogy megpróbált hozzányúlni a legkirívóbb extraprofithoz.5 Ezt a gyönge magyar állammal szemben a tőke nem köteles és nem hajlandó eltűrni.

Ugyanakkor a kormány mindent megtett annak érdekében, hogy sehonnan se szerezhessen támogatást. A kompromisszum lényege az volt, hogy mindenkitől elvonjon valamicskét, ezért most mindenki haragszik. Ilyen középút a kapitalista osztálytársadalomban nem lehetséges. Előbb-utóbb mindenki döntésre kényszerül. A magyarországi dolgozókkal szemben még – sajnos – érvényesíteni lehetett volna a mai polgári kormány akaratát. De velük és a (kis- és nagy-, nemzeti és nemzetközi) tőkével szemben egyszerre: ez lehetetlen. Tovább lehetne sodródni a tőkésosztály által diktált irányba, ennek azonban korlátja – bár gyönge korlát – a szociáldemokrácia politikai kultúrája.

Megoldást nem látok. De hátha mégis szerencsénk lesz.

Vallásháború vagy osztályharc

(2006. október 6.)

A politikai küzdelmekben a jelképek is fegyverek: senki nem képzelheti, hogy szabadságharcot folytathat a turulos-nagymagyarországos-szentkoronás transzparensek, zászlók, plakátok alatt, amelyek az országot a második világháború és az előre megfontolt tömeggyilkosság feneketlen szakadékába vezető, nyíltan ellenforradalmi és represszív Horthy-rendszer jelképei; s hogy a gyalázatot tetézzék, ott lobognak a nyilaskeresztes mozgalom árpádsávos lobogói is. A Magyar Nemzet ékesszóló publicistája „görénykurzust” emleget, de tudnia kell, hogy ezt a szót Szabó Dezső arra a rezsimre használta (a „keresztény kurzusra”),1 amelynek a szimbólumai ma elcsúfítják a budapesti (lipótvárosi) Kossuth teret.2

A kormányzat3 titokban előkészített, váratlanul az országra szabadított takarékossági intézkedései és piacosító-privatizáló reformprogramja miatt kitört fölháborodás közvetlen oka olyasmi volt,4 ami csakugyan fölháborító, ám csak annyiban meglepő, hogy váratlanul (és drámaian) került nyilvánosságra. (Nem volt nehéz viszonylag pontosan megjósolnom a következményeket már hosszú hónapokkal ezelőtt.5) A haragos tömeg egy pillanatra belelátott a kapitalizmus (és minden osztálytársadalom) egyik titkába: ennek a társadalomnak, amelynek a berendezkedése nem szolgálja a dolgozó többség érdekeit, ha fönn akar maradni, el kell titkolnia a fönnálló hatalom valódi karakterét. Különben az uralkodó osztály soha nem tudná megszerezni uralmához a többség beleegyezését vagy legalább beletörődését. Az értéktöbblet elsajátítása a piacon történik: ehhöz nem elég a premodern társadalmakban döntő fizikai erőszak. Ehhöz a piaci kapitalizmusban konszenzus és legitimitás kell. (A tévesen „létező szocializmusnak” nevezett államkapitalizmus is többek között azért bukott meg, mert legitimitás- és konszenzusteremtő képessége gyöngébb volt annál, mint amit a tőkés modernség – amelynek egyik válfaja volt – megkövetel.)

Azt mondtam korábban, hogy a világszellem egy percre a tüntetők mellett volt. Igen, mellettük volt, amikor egy percre beleláttak a rendszer titkába, ami az, hogy a lényege: titkos.

Egy percig tartott.

A spontán lázadás első perce után már másról volt szó: senki nem képzelheti, hogy az igazságos adórendszer kérdésére válasz a Szent Korona-tan; senki nem képzelheti, hogy a köztulajdonban tartandó közjavak finanszírozásának problémáját megoldja a trianoni békeszerződés revíziója; senki nem gondolhatja, hogy a demokrácia szélesítését szolgálja, ha fölolvassák a zsidó eredetűnek vélt magyarországi politikusok névsorát; senki nem képzelheti, hogy szabadabb lesz a nyilvánosság attól, hogy pannóra írják a jobboldali tüntetők számára ellenszenves értelmiségiek, újságírók és műsorvezetők nevét, lakcímét és telefonszámát avval, hogy lámpavasra kell húzni őket; senki nem képzelheti, hogy eltörölheti az 1989 előtti egypártrendszer csakugyan fönnmaradt kellemetlen maradványait avval, hogy a tüntetés színpadán ünnepli az MSZMP KB volt titkárát, Kádár János moszkvai nagykövetét és a volt államminisztert, az MSZMP Politikai Bizottságának egykori tagját, a néhai Hazafias Népfront főtitkárát;6 senki nem képzelheti, hogy a Kárpát-medence égető gondjaira az volna az újszerű válasz a globális kapitalizmus korában, hogy tótozunk és oláhozunk.

A Kossuth térre siető jobboldali hírességek között egy se akadt, aki szóvá tette volna, hogy árpádsávos zászlók alatt nem lehet tüntetni Magyarország megújulásáért. S ha ott ezt nem lehetett volna elpáholtatás veszélye nélkül szóvá tenni, akkor szóvá lehetett volna tenni a tévéműsorok karosszékeiben. (Miért is lepődnénk meg ezen, hiszen a Fidesz–KDNP sok helyütt hivatalos és nyílt választási szövetségben indult az október 1-i helyhatósági választásokon az emberellenes szélsőjobboldali pártokkal,7 s egyedül a biztos esélyes debreceni polgármester8 nem reflektált a „Jobbik” kéretlen támogatására, s jelentette ki, hogy személyesen védené meg a városi szocialista székházat…)

S nem nagyon akadt a csőcselékező, csürhéző, fasisztázó, rendőrért kiáltó, rendpártivá vált balközép hírességek között, aki – ha már igazi demokrata – képes lett volna legyőzni tömegiszonyát és együttérzéssel, megértéssel szólni félrevezetett, megtévesztett, tétova politikai érzéseinek adekvát politikai nyelvet és cselekvésmódot találni nem tudó honfitársainkhoz. (S hogy ilyen nyelv nincs, azért az „antifasiszta egységbe” tömörült, s ebbe az elvtelen egységbe belezápult „haladó értelmiség” is felelős.) Az emberek nem jókedvükben szokták a maguk és a mások testi épségét veszélyeztetni köztéri vadulás közben. Az emberek nem jókedvükben szokták szabadság- és igazságosságvágyukat népirtó ideológiák életveszélyes szólamaira konvertálni és pervertálni.

Nemcsak az a kérdés, hogy miért tört ki az elemi fölháborodás – ez eléggé nyilvánvaló –, hanem az is, hogy miért öltötte éppen ezt a formát, amely eléggé fantasztikus.

Pár nappal ezelőtt Manchesterben hatvanezer ember vonult föl, hogy a Labour Party kongresszusa alkalmából a hazudós Blair távozását követelje – vörös zászlók alatt, az antiglobalista-antikapitalista békemozgalom szivárványszínű zászlai és szakszervezeti jelvények alatt. Erőszakmentesen. (Tudós barátomnak az is föltűnt, hogy a nyugati, dél-ázsiai és latin-amerikai tüntetések szinte soha nem használják a nemzeti zászlót – amellyel implicite kizárnák politikai ellenfeleiket nemzetükből. Ilyesmi ott föl se merül.) A legtöbb tüntető a Munkáspárt tagja volt. Érthető okokból: a konzervatívok nem csalódhattak Blair politikájában, mert soha nem bíztak benne, ráadásul bizonyos lépéseit – szemben a munkáspártiakkal – helyeselték is. (Szokás szerint a baloldal Pestről nem látszik. Sem ez a tüntetés, sem másik. Varsói kép jelent meg három pesti napilapban, s mindegyik úgy véli, a – konzervatív-liberális és szociálliberális – parlamenti ellenzék tüntet, pedig ott van a táblán a tisztán olvasható fölirat: „Pracownicza Demokracja”9 – ez egy parlamenten kívüli marxista munkásszervezet neve –, s az is, hogy a liberális ellenzékből se kérnek. Egyszerűen nem látják a nem polgári baloldalt. Pestről észrevehetetlen…)

Ha valakinek oka van tiltakozó tüntetéseket szervezni Magyarországon, az a megtévesztett szocialista választó. Vörös szekfűs tiltakozókkal azonban nem találkozunk.

Magyarország politikai térképe – az V. kerületi Kossuth térről nézve – a következőképpen föst (a térkép persze torzít, mert nincs rajta a riadt és viszolygó „silent majority”, a „hallgatag többség”): az egyik oldalon állnak a dogmatikus modernizálók, a másik oldalon a megbántott nacionalisták. Mindkét „oldalt” történelmi mítoszok irányítják, ezeket pedig meg se rezzentik a gazdaság- és társadalompolitika kérdései, amelyeket a sajtó a mítoszokkal szemben „a valóságos kérdéseknek” szokott nevezni, holott a mítoszok is valóságosak, hiszen anyagi erővel szólnak bele a valóság alakulásába.

A dogmatikus modernizálóknak az a képzelmük saját magukról, hogy ők „racionálisak”. Ez a racionalitás a modernizálók „önmítosza” szerint a tények tudományos stúdiumát jelentené, amely érzelemmentesen, tárgyilagosan, önáltatás nélkül nézi a társadalmat. A modernizálók politikai viselkedése ezt a hiedelmet nem igazolja. Magyarországon a modernizálók 2006 tavasza előtt – eltekintve néhány liberális közgazdász hatástalan aggodalmaskodásától – egységesen támogatták Medgyessy Péter és az első Gyurcsány-kormány (Gyurcsány 1) politikáját, s ugyanolyan egységesen és lelkesen támogatják ennek ellenkezőjét, Gyurcsány 2 politikáját. Ezen a táboron belül azok a liberálisok, akik hóttszigorú esszéket írnak mindenféle szerencsétlenekről, akiket beszervezett a „pártállami” diktatúra titkosszolgálata,10 ugyanevvel a morális szigorral követelték, hogy ugyanennek a titkosszolgálatnak a tisztje maradjon meg az ország élén a miniszterelnöki székben.11 Ezen a táboron belül a mereven hűséges marxista-leninisták ellenzik a megszorításokat, leépítéseket és magánosításokat-piacosításokat, de buzgón és egységesen támogatják az ezeket életbe léptető miniszterelnököt és pártját. A kormánykoalíció támogatói között egyaránt megtaláljuk a libertárius Milton Friedman és a kommunista Varga Jenő (vagy Friss István, Csikós-Nagy Béla) közgazdasági tanainak követőit, Kádár szemérmes tisztelőit, kriptosztálinistákat, vehemensen antikommunista liberálisokat (persze mind a „kommunisták”, mind az „antikommunisták” csak a múlt tekintetében azok), anti-antiszemita konzervatívokat. Ilyen radikálisan eltérő nézetekkel csak vallási – pontosabban felekezeti – értelemben tartozhatnak emberek egy táborhoz. (Gyöngébbek kedvéért: a „felekezet” szót itt evilági-polikai hasonlatként, nem egyházi-etnikai osztályozás ismérveként használom.)

Az első modernizálók a fölvilágosodás idején II. József és II. Lipót, aztán a „centralista doktrinérek” (Eötvös és mtsai) a kiegyezés után az osztrák és délnémet liberálisok, majd a radikálisok és a szociáldemokraták a „darabontkormány” idején a Belvedere palota (a trónörökös) és a birodalmi (ún. „közös”) hadsereg, a kommunisták a Szovjetunió, az új liberálisok az Európai Unió, az Egyesült Államok, a NATO és a nemzetközi pénzügyi szervezetek támogatására óhajtották alapozni küzdelmüket a törzsökös közép- és kisnemesség (a dzsentri) és kulturális-politikai utódaik elleni évszázados harcukban: a „hagyományos” politikai osztály (amelybe beletartozik a magas klérus) elleni küzdelmük maga is hagyományos, évszázadok óta tart. A modernizálók – igen kevéssé modern, nagyon is hagyományos módon, ahogy erre Miklósi Zoltán rámutatott12 – saját uralmi igényüket éppúgy „természetesnek”, a nép véleményétől függetlennek, tehát a honpolgárok gondolkodásánál magasabb rendűnek vélik, mint ellenfeleik. A fölvilágosult abszolutizmus öröksége XXI. századi elitizmussá halványult. Ez az elitizmus az „ehess, ihass, ölelhess, alhass” plebejus vágyát alantasnak, testiesnek, állatiasnak tekinti, és puritán-aszkétikus (polgári) módon viszolyog tőle, nem véve ki a kommunistákat. Gerő Ernő 1954-ben éppoly finnyás riadalommal beszélt a Nagy Imre első kormánya (1953/55) alatt „megszaladt” reálbérekről,13 mint a mostani neokonzervatívok. A Magyarországon kívül érthetetlen és megmagyarázhatatlan módon itt helyben „baloldalnak” nevezett modernizáló tábor – amely ma éppen Reagan és Thatcher ultrajobboldali politikáját folytatja, csak ennek mély angolszász „népi” gyökerei nélkül – ellenfelét irracionálisnak tartja, ahogyan az meg emezt immorálisnak.

A megbántott nacionalisták belülről koherensnek érzett világképe kívülről nézve éppennyire eklektikus. Az „egyedül vagyunk” érzülete nem csupán a magyar szélsőjobboldalra jellemző. De a ¡Viva la Muerte! falangista Spanyolországán kívül csak nálunk van ilyen kultusza a vereségnek: a magyarok – különösen a jobboldalinak nevezett magyarok – számára Muhipuszta, Mohács, Világos, Trianon, 1956. november 4-e fontosabb, mint elfeledett győzelmeink. A nemzeti jobboldalnak megvan a maga (tragikus-mazochista) elitizmusa: nemcsak egyedül vagyunk, hanem – Németh László híres szavával – „kisebbségben” is vagyunk; ilyesformán a nép „romlottsága” okozta a december 5-i (a kettős állampolgárságról szóló) népszavazási vereséget, amikor „a nép” szembefordult „a magyarsággal”, amely azóta nem leli honját a hazában.

A mai magyarországi jobboldal14 világképébe simán illeszkedik az, hogy démonian ügyes ellenfelei megtévesztették a „kádárizmus” és a „piac” által anyagiassá vált, elnemzetietlenített népet, mint ahogy az is, hogy karizmatikus vezére minduntalan kudarcot vall. Szerintük a nemzeti szubsztancia (vagy ahogy a platonizáló romantikus-reakciós értelmiség nevezte az 1930-as években: „a nemzeti eidosz”15) nem adott a nemzetben mint empirikus, tapasztalati valóságban – hiszen a nemzet számukra több mint a republikánus hagyomány „politikai közössége” –, hanem a nemzeti politika és a nemzeti értelmiség által tárandó föl (a történeti-közjogi tradíció anyagából). Vagyis a nemzeti jobboldal nem kevésbé elitista, mint a modernizáló ún. „baloldal”, csak nem „racionális” (pozitivista-tudományos), hanem „történetmetafizikai” alapon.

A megbántott nacionalisták ezt vegyítik a „vesztes” képzetének másik, demokratikus jelentésével: az örök alul lévők, a sértettek, az alkalmazkodni képtelenek, a makacs hűségesek, a nehéz szavú, ügyetlen, ám lényegtudatos magyarok képével, amely a polgársággal szemben annak idején alulmaradt populus Werbőczyanus (az ún. „lecsúszott dzsentri”) történeti mítoszából siklott át a „nép” sajátosan arisztokratikus legendájába, amelyet a sztálinistáktól, majd a kádáristáktól elszenvedett iszonyú (és nagyon is valóságos) sérelmek színeznek, beleértve ma már a posztsztálinista nómenklatúra „nemzeti” frakciójának – részben képzelt – vereségét is. Ezért lehet emblematikus a megbántott nemzeti jobboldal számára a kisebbségi magyar tragikusan fölfogott képe: a kisebbségi magyar éppen kisebbségi voltánál fogva (hiszen „a magyarság” Németh László-i értelemben Magyarországon is „kisebbségben” van16) mélyebb, igazabb magyar.

A „csonkamagyar” hígabb, mint a „rommagyar” (így nevezi a romániai magyarokat újabban az erdélyi humor): az igaz, a mély, a szubsztanciális magyar nem itt van, hanem idegenben. Ez metaforikusan kifejezi a nemzet sorsát: metaforikusan az, aki magyar: rommagyar. Csonkulás, romok, „roncstársadalom”: ezek a megbántott nemzeti jobboldal alapvető metaforái. Ezért fáj jobban az erdélyi rommagyar értelmiségnek a magyarországi antinacionalizmus, mint a román nacionalizmus.

Nem véletlen, hogy a csonkamagyar nemzeti jobboldal vezére az erdélyi Tusnádfürdőn17 hirdeti meg (ellen)forradalmi programját: a lényeg külföldön található, itthon elveszett.

A dogmatikus modernizáló „baloldal” úgy érzi, hogy elárulta az anyagias-testies nép, amely nem látja be a neoklasszikus közgazdaságtan elegáns konstrukcióinak elvont szépségét, a megbántott nemzeti jobboldal pedig úgy érzi, hogy elárulta az anyagias-testies nép, amely elidegenedett önnön lényegétől, bárha nem egészen a fiatal Marx értelmében.

Mellesleg a liberálisokat gyűlölő nemzeti jobboldal – középosztályi jellegének megfelelően – éppolyan mereven hirdeti az adócsökkentés doktrínáját, mint a polgári középosztályt és az értelmiséget képviselni igyekvő SZDSZ. De hát a különbség, mint láthattuk, nem a gazdaság és a társadalom helyes berendezésének a tárgyában áll fönn. A nemzeti jobboldal mélységesen utálja a modernizáló „baloldalt”, a modernizáló „baloldal” azonban kineveti a nemzeti tragikát. Őrjítő lehet. A dogmatikus modernizálókat (etatistáktól libertáriusokig) a képzelt „antifasiszta egység” tartja össze, miközben persze az ellenfél se fasiszta (noha a jobboldal befogadja és tolerálja a fasisztoid elemeket, mégsem azonos velük), és maga se gondolkodik egyformán. Az ún. „szocialista forradalom” nálunk csak 1945/47 után hozta létre a polgárságot helyettesítő első modern uralkodó osztályt, s ez az uralkodó osztály s a vele viaskodó szimbiózisban élő modernizáló-modernista értelmiség a magva az új burzsoáziának, bár azon belül számszerűen talán kisebbségben van. A régi, a modern „magaskultúra” által stilárisan meghatározott, a nómenklatúrából származó nagypolgárság és a most megnyílt piaci lehetőségeket kihasználni igyekvő új vállalkozói-menedzseri réteg (homines novi) pozíciós küzdelméről is szó van itt, de ez csak háttér. Az egyik táborba gyűlik mindaz, ami Magyarországon ma – persze tisztán mitologikus és fantazmagóriás módon – „nyugatos attitűdnek” látszik, s itt az egalitárius szociáldemokratákban és a libertárius neokonzervatívokban csak az a közös, hogy egyaránt értetlen és rideg megvetéssel kezelik a megbántott nacionalistákat, akik ezt a ressentiment tombolásával viszonozzák. A nemzeti romantika a nemzeti jobboldalt ért vagy érő minden éles bírálatot a magyarság sérelmének érez. A modernizálók nem értik, hogy ez korántsem csak retorikai túlzás, szónoki fogás vagy ürügy, hanem a megbántott nacionalista világnézet igazának legfőbb bizonyítéka: „bennünket kinevetnek, sértegetnek, megaláznak: az idegenszívűek azt gondolják rólunk, akik magunk vagyunk a nemzet lényege [»a haza nem lehet ellenzékben!«18], hogy mucsaiak, parlagiak, vidékiek vagyunk, kultúránk maga a kelmeiség, jelképeink bazáriak” – ez az érzésvilág az elnyomottaké, akkor is, ha az ún. „baloldali” modernizálók itt semminemű elnyomást nem képesek észlelni, s az efféle panasz is csak újabb kacajra ingerli őket.

Ez a „párhuzam és ellentét” tölti be a magyarországi politika szimbolikus terét. Ez a „párhuzam és ellentét” úthengerként tiporta le azt a nyugati-déli értelemben vett baloldali beszédmódot (ilyesmivel kísérletezett e sorok írója is), amely a neokonzervatív-neoliberális gazdaságpolitikának és e politika kárvallottainak az ellentétére épített. Ez az ellentét (mint adottság) fönnáll, de politikailag nem létezik, mivel politikailag nem nyilvánul meg. Szociális-politikai értelemben a középosztály küzd a versennyel szembeni életgaranciákat leépítő állammal, hol a maga kiváltságai, hol egyszerű túlélése érdekében, a deklasszálódás, a proletarizálódás réme ellen. Mégsem volna helyes azt mondani, hogy „voltaképpen” nem törtek fölszínre a „valóságos” ellentétek. Azok a valóságos ellentétek, amelyek megnyilvánulnak.

A bérmunkások csak közvetve javíthatják helyzetüket az állam átalakításával, valamiféle új szociális állam követelésével. Föltűnő, hogy Magyarországon minden társadalmi harc az állammal szemben folyik, nagyrészt állami alkalmazottak (vasutasok, pedagógusok) folytatják, vagy olyan államfüggő vállalkozók, mint az orvosok és a gyógyszerészek, vagy pedig az állam kliensei (mint pl. az egyetemisták). A bérmunkások bérét alapvetően csak a tőke emelheti a szervezett munkások nyomására. De ilyen küzdelem nem folyik, ennélfogva hát a mai zűrzavarnak nincs semmiféle forradalmi konnotációja, habár mély társadalmi elégedetlenséget fejez ki, elsősorban a középosztály félelmét és feszengését (malaise, Unbehagen). Természetesen a proletár tiltakozás történetének is megvoltak a maga ellenforradalmi epizódjai, mint az éppen 1933-ban a kommunisták és a nácik által közösen szervezett berlini busz- és villamossztrájk, vagy a nyilas inspirációjú magyarországi bányászsztrájkok 1939-ben. A „haladó értelmiség”, a dogmatikus modernizálók éppen ilyen epizódokra gondolnak, amikor egyértelműen és egységesen szembehelyezkednek a jelenlegi társadalmi elégedetlenség minden formájával: az összeomlás „weimari” forgatókönyveit vélik fölismerni – ebből még lehet önbeteljesítő prófécia –, és csakugyan, most már lehetséges, hogy az október 28-i szakszervezeti tüntetésen, amelyre el szeretnék (vagy szerettem volna) menni, háromezer szervezett dolgozó mellett megjelenik majd ezer baseball-ütős neonáci is.19 Amennyiben a „haladó értelmiség” nem hagyta volna közönyösen magukra a szervezett dolgozókat és a munkanélkülieket, ilyen veszedelmekről szó se lehetne. Itt a dogmatikus modernizálók régi bűneikért lakolnak: „felekezeti” elfogultságaik miatt nem bírtak elszakadni a neokonzervatív-neoliberális kormányzást folytató balközép pártoktól. Abból is látszik, hogy az ellentét vallásháborús jellegű, hogy frázisai ellenére a múlt évezred végén a megbántott nemzeti jobboldal is három évig mainstream neokonzervatív-globalista módon kormányzott (amint azt Szalai Erzsébet bebizonyította20), persze elsősorban a multinacionális tőkének kedvező intézkedésekkel, de antiszindikalista lépéseket is tett (pl. az ún. „társadalombiztosítási” önkormányzatokkal szemben,21 amit a liberálisok – akkor én magam is – buzgón helyeseltek); mindezt eltakarta a „koronaúsztatás” és a hatalmi szimbolikának a haladó modernizálók számára tűrhetetlen kvázi-szakrális jellege.

(Kiderült az is, hogy minden fontos gazdaságpolitikai kérdésben kettős mérce uralkodik: azok a szociálliberális értelmiségiek, akik ma a megszorítások elleni álláspontom miatt nem vagy alig fogadják a köszönésemet, ünnepeltek 1999-ben, amikor nyilvánosságra került baloldali fordulatom: mind az „új osztálypolitikát”22 érintő bírálatomhoz, mind a Hősök terén 2001 márciusában lezajlott szakszervezeti tüntetésen elmondott radikális beszédemhez – amely tiltakozott a Munka Törvénykönyvének „cselédtörvény” néven elhíresült módosításához: ez tette lehetővé a „flexibilizálást”, a rugalmas munkavégzést, amely a mai munkanélküliség és társadalombiztosítási válság egyik fő oka, s amelyet 2006. szeptember végén magasztalt Bokros Lajos volt szocialista pénzügyminiszter23 – lelkesen gratuláltak, s elárasztottak meghívásokkal, fölkérésekkel, hiszen akkor jobboldali kormány volt hatalmon. Ma szó szerint ugyanazt mondom, ám ez most helytelennek tetszik a szemükben, jelenleg ugyanis dogmatikus modernizáló, balközép kormány van hatalmon. Ezt nem moralizálásként hozom föl, csupán bizonyítékul arra, hogy majdnem mindenkinek fontosabb a „vallásháború”, mint az „osztályharc”, vagy ha tetszik: az igazságosság, az egyenlőség, a dolgozók jóléte.)

A belvárosi Erzsébet (volt Engels) térről Soroksárra száműzött Nemzeti Színház a napon felejtett többhónapos marcipántorta-jellege volt az, amin a két összeegyeztethetetlen ízlésvilág emlékezetesen összecsapott: a megbántott nacionalistákat megint megmosolyogták…24

A középosztály szociokulturális feszengése az egyik oka a jobboldal médiákkal szembeni gyűlöletének, amely 1990 óta folyton szimbolikus és fizikai erőszakra ragadtatja a jobboldaliakat, vagy – mint a médiaszabadság megszüntetését indítványozó „Kónya-dolgozat”25 s aztán a Hankiss és Gombár26 lemondatását követő, újságírók százainak elbocsátását vagy kiszorítását eredményező, évekig tartó botrány idején – majdnem eléreti velük a kifejezési szabadság fölszámolását. Nem véletlen, hogy a legerőszakosabb tüntetők az állami televíziót gyújtották föl:27 a jobboldal mélyen átérzett képe az országról alig látható a médianyilvánosságban, ami akkor is probléma, ha a dogmatikus modernizálók szerint ez a kép képtelen.

Az osztályharc strukturális adottság; lehet teljesen passzív és statikus (azaz politikai forma nélküli) is. De a jelenlegi konfliktus nem osztályjellegű, ám ha nem akarjuk elkövetni az elitista hibát, tudnunk kell, hogy azért igen komoly. Az iránytalan zavargást kézbe vette a nyíltan ellenforradalmi (Horthy Miklósnak a bűnös Budapestre való bevonulására ma ünnepélyesen emlékezni szándékozó…) jobboldal, amellyel – emberi jogai védelme mellett, fönntartás nélkül elítélve a rendőri brutalitást is – nem nagyon van mit beszélni, sajnos, bár megérteni szükséges, tisztelve az ellenfél emberi méltóságát.

Az igazmondásról és a hazugságról szóló (pró és kontra) sekélyes moralizálás számomra émelyítő. Nem a hazugság, hanem a titok, a kormányzás titka és a titkos kormányzás itt a lényeg, amely azért elkerülhetetlen a polgári demokráciában, mert alapvető ellentmondás áll fönn egyfelől a demokrácia alapelvei közül kettő (a nyilvánosság és a honpolgárok politikai egyenlősége), másfelől az osztályuralomnak és a politikai-kulturális hierarchiának a védelmét ellátó állam funkciói között.

Fölületes állítás az, amely szerint a nyilvánosság és a politikai egyenlőség hazugság, manipuláció, merő látszat. Ha az lenne, nem volna itt valódi ellentmondás. A nyilvánosság és a politikai egyenlőség valóságos, működő elve csap össze avval a formális politikán kívüli (Lassalle szerint afölötti) osztálykényszerrel, amely miatt az állam ezeket az elveket és az ellenkezőjüket is megtestesíti, és vergődik ebben a konfliktusban. Ezért fordulnak a honpolgárok az államhoz (mint lehetséges megmentőjükhöz), és ezért akarják ugyanakkor lerombolni (mert – nem alaptalanul – az ellenségüknek tartják).

Mellesleg: a XVII. században dúlt vallásháború összefüggött gazdasági, demográfiai, hatalmi, kulturális-szokásrendi kérdésekkel – de aki ettől még azt állítaná, hogy a vallási eszmék ebben pusztán szekundér, levezetett gondolatokként szerepeltek, amelyek mintegy elrejtették a többi ellentétet, az nagyot hibáznék. A hit általi egyéni, nem közvetített megigazulás képzete – azon kívül, hogy modernségünket máig meghatározza Nyugaton és Északon – emberi egzisztenciát módosító realitás, akárcsak nálunk ma a dogmatikus modernizálók és a megbántott nacionalisták látszatra pusztán „ideológiai” csatája, evilági vallásháborúja.

Amúgy akár lemondatják a regnáló miniszterelnököt, akár nem, az állammal kapcsolatos, inherens („beépített”) konfliktusok megmaradnak, mert ezek a modernség tartozékai. A nyilvánosság és a politikai egyenlőség alapelveinek a fölvilágosodás általi bevezetése előtt az államnak nem voltak ilyen problémái, ezért hiányzott is a politikai moralizálás. (Itt a különbség, a cezúra Machiavelli és Spinoza között!28)

A dogmatikus modernizálók és a megbántott nacionalisták kétszáz esztendős konfliktusához az autentikus szocialista baloldal – a kritikán kívül – semmit sem tud „hozzátenni”. Ebben a mostani csatazajban akkor is némán tátog, ha beszél. Félreértik, mert ebben az ütközetben az ő nézőpontja irreleváns. Itt nem az emelkedő árakról és a növekvő munkanélküliségről van szó. S ha ezekről lesz szó, kérdés, lesz-e még valaki, aki ezt a szót érteni fogja.

Addig se üssétek nagyon az emberek fejét. Még jól jöhet.

Utószó (1.)

Az „értelmiségi” kifejezés kettős eredetű: az egyik forrás orosz („intelligentsiya”), azokat az írástudókat jelöli, akik a szakértelmen és a sajátos tehetségen túl morálisan elkötelezettek a nép iránt. A másik forrás francia („intellectuel”), a Dreyfus-pör idejéből származik, s hasonlóképpen azokat a hierarchiától független írástudókat nevezi meg, akik az elnyomottak álláspontjáról igazat mondanak a hatalomnak és a hatalom ellen. Domenico Losurdo, a kiváló eszmetörténész hívja föl rá a figyelmet, hogy ennek az embertípusnak a démonizálása már avant la lettre megkezdődött, amikor a francia forradalom legokosabb ellenzői ráébredtek az új típusú ellenfél jelentkezésére: Edmund Burke és Joseph de Maistre műveiben olvashatók az első nívós szitkok „les gueux de la plume” (a toll koldusai) és „les Pougatchev de l’Université” (az egyetem Pugacsovjai) ellen.29 Ma kétségtelenül az ellenforradalom és restauráció értelmiségi-képe az uralkodó; a dreyfusard típusa nem túl népszerű.30

Miközben nálunk a szélsőjobboldal által kisajátított és kompromittált zendüléssel szembeni rendőri túlkapásokkal kötelességszerűen foglalkoznak a nagyszerű emberi jogi csoportok, a Magyar Helsinki Bizottság, az Amnesty International, a Társaság a Szabadságjogokért és mások, a magyarországi értelmiség „megbántott nacionalista” jobboldala a liberális médiákat óhajtaná széttiporni, és kipucolná az alkotmányos rendszerből még azt a keveset is, ami benne szép és jó; a modernizáló „baloldal” és zászlóshajója, az egykor „alternatív, liberális és radikális” hetilap, a gonzo zsurnalisztika sokáig zseniális bűnbarlangja jogászai segítségével arról ábrándozik, hogyan lehetne minél súlyosabb tényállásokat és büntetési tételeket találni a Btk.-ban a zavargókkal és erőszakoskodókkal szemben, igen jeles férfiú által szerzett publicisztikai írásban pedig azt ajánlja a miniszterelnöknek, tegye ki éjjeliszekrényére Mrs. Thatcher képét, emelje föl a rendőrök és tűzoltók fizetését és mindenki másnak mondja azt, hogy „basta”.31 Az egykor liberális napilap divatos szemleírója eközben valóságos ódát intéz a rendőrcsizmához.32 Az elképesztő és értelmetlen rendőrségi visszaéléseket csak a Magyar Nemzet ismerteti részletesen, bár korábban a lap nem épp „filantróp” emberi jogi érzékenységével tűnt ki. Brecht halhatatlan verse jut az ember eszébe: úgy látszik, a nép megint elvesztette a kormány bizalmát.33

Göncz Árpád köztársasági elnök annak idején amnesztiát hirdetett a taxisblokád jogsértőinek. Ez a magatartás, olybá vehetjük, elavult.

A válságból a magyarországi értelmiség minden frakciója szabadságkorlátozásokkal óhajt kijutni. De ne higgyük, hogy ez csak a modernizáló elitisták sajátossága. A jobboldali sajtó a tévészékház iszonyatos ostroma után előbb arról írt, hogy a pesti utcán megszületett a szépség, a magyarság hőseit, igazi szabadságharcosokat vélt ott látni, majd – miután a jobboldali pártok lefújták a szeptember 23-ára meghirdetett nagygyűlést – rájött, hogy ugyanezek a népek szocialista provokátorok és/​vagy hivatásos bűnözők,34 az a jobboldali tévéállomás35 pedig, amely kezdetben melegen biztatta a verekedőket, később ugyanőket „csürhének” találta nevezni.

Rendelkezésünkre áll az alapmű, amely a néptömegektől való félelemben a modern politikai filozófia egyik lényeges ihletését mutatja meg; mint annyi mai gondolat, ez is Spinozától ered.36

Ettől a félelemtől kétféleképpen szabadulhatunk meg: vagy a nép elnyomásával, vagy a nép fölszabadításával. Szabad a gazda.

Utószó (2.)

Írásom lezárása után zajlottak a helyhatósági választások, amelyeken én – előzetesen bejelentett szándékomnak megfelelően37 – nem vettem részt; ezután hangzott el a köztársasági elnöknek a kormányfő lemondatását szorgalmazó beszéde,38 jelent meg Kis János ugyanebben a lapszámban aktualizálva és kibővítve olvasható írásának előzetese (Magyar Hírlap)39 és hirdette meg a parlamenti jobboldal vezetője precedens nélküli ultimátumát, amelyben 72 órát ad a kormánytöbbségnek, hogy a konstruktív bizalmatlansági indítvány technikai eszközének bevetése révén menessze a hivatalban lévő miniszterelnököt, különben az általa (a jobboldali ellenzék vezére által) személyesen irányított tömegtüntetések révén fog fizikai nyomást gyakorolni az Országgyűlésre.

Nekem látszatra több okom is volna arra, hogy ne nagyon izgassam magam emiatt, hiszen először is: egyre kevesebbre becsülöm a polgári demokráciát, másodszor: az ún. baloldalon azon kevesek közé tartozom, akik a válság kitörésének pillanatában a legnagyobb, azaz tévényilvánosság előtt javasoltam, hogy a miniszterelnök mondjon le,40 harmadszor: köztudomású dolog, hogy élesen helytelenítem a szocialista/​liberális kormánykoalíció gazdaság-, társadalom- és külpolitikáját. A miniszterelnök – lehetőleg önkéntes – lemondása helyes lépés lett volna, és helyesnek (elvben) szerintem ma is helyes, bár a két héttel ezelőtti helyzetben se lett volna veszélytelen: a globális nagytőke és a nemzetközi pénzügyi szervezetek, az Európai Unió, a szövetséges nagyhatalmak kormányai rosszul tűrték volna, hogy veszélybe kerülnek az általuk (is) helyesnek tartott megszorítások (takarékossági/​egyensúlyi intézkedések) és reformok, és most szót se vesztegessünk arra, hogy helyesek-e (vagy azok lettek volna-e) ezek a gazdasági rendszabályok, s hogy mi volt (lett volna) a viszonyuk a szocialista párt programjához, elveihez, politikai identitásához és látszólag komolyan vett választási retorikájához. Véleményem mindezekről súlyosan elmarasztaló.

Ám ezeken a konfliktusokon máris kezd túllépni az idő. Most azt kell megfontolni – bár nem túl nehéz –, hogy tovább védelmezzük-e a roskatag, közutálatnak örvendő polgári demokráciát a maga soha be nem tartott alkotmányos jogrendjével és széles körben megvetett parlamentjével, amelynek – Vásárhelyi Mária igen alapos kutatásai szerint41 – minden egyes alapelvét (legitimációs igényét) ellenzi vagy hamisnak tartja a társadalom elsöprő többsége. Ennek a többségnek mintegy a fele, bár nem akarja restaurálni az 1988/89 előtti rendszert, sok vonatkozásban többre becsüli.

A köztársasági elnök formailag korrekt, valójában súlyosan problematikus szózata42 a közvélemény erkölcsi (szellemi) nyomását kívánta megjeleníteni és többé-kevésbé alkotmányos formába önteni, hogy az e sorok írásakor még hivatalban lévő miniszterelnököt „az orosz szán” elve alapján odavesse a farkasoknak, hogy e tehertétel nélkül folytatódhassék az ortodox neokonzervatív-neoliberális gazdaságpolitika, amely szerinte is az Ész egyetlen megtestesülése napjainkban. Ebben elsősorban az problematikus, hogy a köztársasági elnök éppúgy tisztában van a tüntetések jelentette fizikai nyomás tényével, mint bárki más, ezért szózatának sikere azon múlik, hogy megretten-e az országházi kormánytöbbség ettől a súlyos fenyegetéstől; így voltaképpen nem a többségi képviselők morális megtérésére (metanoia) számít, hanem a fizikai félelmükre. Tehát az elnöki szózat – amely említi a parlamenten kívüli fizikai nyomásgyakorlást, de igen hiteltelen módon nem köti össze avval az erkölcsi (szellemi) nyomással, amelyből érveinek erejét meríteni véli – képmutató.

Az elnöki szózat kétértelműségére azonnal rávilágított a jobboldali pártszövetség, amely a maga brutálisan őszinte módján levonta belőle („iránymutatásnak” tekintve a köztársasági elnök szózatát) az egyetlen logikus következtetést: immár lehetségessé vált a meggyöngült miniszterelnök elűzése alkotmányon és törvényen kívüli eszközökkel. Azért nem mondom, hogy „alkotmányellenes” vagy „törvényellenes” módon, mert a jogszabályok nem tartalmaznak olyan klauzulát, amelyek expressis verbis kimondanák, hogy a jogszabályok szándékos figyelmen kívül hagyása jogsértés – mert ez magától értetődik. A „ne lopj!” szabály nem úgy hangzik, hogy „ne lopj, mert ha lopsz, az lopásnak minősül (azaz helytelen) és büntetendő”, holott (ha kibontjuk az igazság minden részletét) ezt jelenti. Az alkotmány nem mondja, hogy az alapvető alkotmányos intézmények erőszakos (fizikai nyomással végrehajtott) megdöntése alkotmányellenes, sem azt, hogy az alkotmány cikkelyeivel ellentétes magatartások nem alkotmányosak: mindez szintén magától értetődik. Ha valaki megkérdezné, hogy a jobboldal 72 órás ultimátuma az alkotmány melyik cikkelyét sérti, azt mondhatjuk: mindegyiket, hiszen az alkotmányos rend megbontása nem specifikus, hanem általános jogsértés, és teljesen másodlagos, hogy a büntetőjogászok ezt „lázadásnak”, „hűtlenségnek” vagy micsodának minősítik majd, ha még szabadlábon lesznek.

Akármennyi baj van a polgári demokráciával – hiszen ez még legrokonszenvesebb változataiban is igazságtalan, egyenlőtlen, hierarchikus és represszív rendszer –, csak a manifeszt elmebetegek tekinthetik rosszabbnak, mint a bármilyen, esetünkben jobboldali (nacionalista-klerikális) diktatúrát. Ugyanis a Fidesz–KDNP módszerével kikényszerített kormányváltás, majd a netáni előrehozott választások után keletkező rezsim akkor is tekintély- vagy parancsuralmi jellegű lenne, ha vezetői netán bölcsen engedékenynek bizonyulnának; hiszen ami így létrejönne, kényszer hatására, a fizikai fenyegetés árnyékában jönne létre (azaz formailag se szabadon), s ez azt jelentené, hogy a rendszerváltás pillanatában bevezetett alkotmányos-közjogi biztosítékok hajítófát sem érnek. A fizikai kényszer hatására létrejött, esetleg alkotmányos-demokratikus külszínű jobboldali rezsim legitimitása közelednék a zéróhoz, ami újabb erőszakos konfliktusok veszedelmét rejtené, hogy az igen valószínű gazdasági összeomlásról ne is beszéljünk.

A helyzet csapdája abban rejlik, hogy ha a kormánykoalíció a köztársasági elnök nyilatkozatában jelzett egyik tényező (a közvélemény erkölcsi nyomása) hatására most engedne, és fölmentené tisztségéből a miniszterelnököt, a jobboldal ultimátumának következtében soha többé nem volna elkerülhető az a vélelem, hogy ez mégis a fizikai fenyegetés hatására történt. Ez pedig akkor is alapjaiban rendítené meg a köztársaságot – ezer balatonőszödi beszédnél sokkal inkább –, ha így valamennyi időre helyreállna a békesség, ami a megszorítások miatt (amelyekre most már mindegyik, bármilyen színezetű kormány rákényszerülne, legalábbis arra, hogy kísérletezzék velük) csöppet se valószínű.

Különös módon éppen a jobboldali ellenzék 72 órás ultimátuma nem hagy kiutat a kormánynak. Ha enged, veszít, ha kitart, veszít – értelmes ember pedig mindig hagy egérutat ellenfelének, különben határozott, akár kétségbeesett védekezésre kényszeríti. Taktikai tanácsokat adni nem kívülállók dolga, különösen nem olyan kívülállóké, akik rossz viszonyban vannak avval, akinek tanácsot adnának. Úgyhogy ilyesmire nem vállalkozom.

Pár hónapja azt írtam, hogy föl kell mondani a „kisebbik rossz” politikáját, amely az ún. baloldalon szabad kezet enged a szocialista/​liberális szövetségnek, s így nem keríthet sort a szerintem kívánatos szakításra és új utak keresésére. Ez a javaslat egy erős, magabiztos kormánnyal szembeni kihívásként fogalmazódott meg, bár tudható volt, hogy a kiigazítások és a reformok ellenállást fognak kiváltani – de reméltem, hogy ez az ellenállás szociális-egalitárius alakot ölt, noha tartottam tőle, hogy történeti-kulturális sajátosságaink (többek között a rendszerkritikai baloldal gyöngesége) miatt ez mégse lesz így. Nem is lett. A szerintem is indokolt elégedetlenség és ellenállás azonban így most eszközül szolgálhat a jobboldal többé-kevésbé erőszakos hatalomátvételéhez, aminek nem szabad megtörténnie.

A köztársaságot meg kell védeni. Nem azért, mert önmagában jó, hanem azért, mert jobb, mint a rendelkezésre álló alternatíva. Amikor fölhívom olvasóimat, hogy tőlük telhetően szálljanak szembe a fenyegető veszéllyel, nem azért teszem, mintha fikarcnyit javult volna a véleményem a köztársaság pillanatnyilag még hivatalban lévő kormányáról. Csupán arról van szó, hogy olyan emberek borítják föl a közjogi biztosítékok kényes egyensúlyát, akiknek eszük ágában sincs egyéb biztosítékokat ajánlani helyettük. Csak önmagukat ajánlják föl, belőlük pedig nem kérek.

És különben is: hol van az előírva, hogy jókedvűen és bizakodva kell a köztársaságot védeni? Keserves munka ez, akár a többi, és sok minden nincs benne az ínyünkre. A fizikai kényszerrel végrehajtott változásnak nagyon magas az ára, és ezt csak akkor szabad – mint pl. forradalomban – megfizetni, ha bizonyosnak tetszik, hogy hatalmas erkölcsi, anyagi, politikai haszonnal jár. Ilyen illúziónk most nem lehet.

Egészen bizonyos, hogy a jelenlegi helyzet konzervatív, jobboldali honfitársainknak se jó, azoknak se, akiknek örömöt okozna az általuk gyűlölt miniszterelnök minél szégyenletesebb bukása. A szabadság és a jólét halovány kis maradékaira nekik is szükségük lehet. A helyzet kialakulásáért persze nem a jobboldal a hibás, az ellenzék vezetőinek minden felelőtlen és lelkiismeretlen, évtizedes uszítása ellenére se. De ez már mindegy. A szekér a szakadék felé csikorgott már régóta. De október 3-án délután tudjuk, hogy ki lökte bele.

Az állam teste

(2007. március 23.)

A Tate Britain egyik új kiállítását Mark Wallinger jegyzi, a címe egyszerű szójáték: State Britain. A kiállítás a kurátorok fölkérésére, állami pénzből jött létre. Anyaga semmi más, mint Brian Haw, az ismert békeharcos spontán „installációja”, amelyet a brit parlament épülete elől eltávolítottak a hatóságok. Brian Haw mintegy három évig éjjel-nappal tiltakozott a Westminster palota előtt az iraki háború, az amerikai és brit csapatok, különleges szolgálatok háborús bűntettei ellen, ameddig a személyére szabott rendelkezés értelmében hivatalossá vált – a szokásjog korábban se volt más –, hogy a parlament körzetében nem szabad tüntetni. A demonstrációmentes övezet határa (némely kartográfiai számolgatások szerint) a Tate Britain múzeumot is keresztülvágja, a tiltó vonalat fekete szalaggal mindenütt jelzik a kiállítótermekben. Brian Haw magányos tiltakozásának évei alatt elképesztő mennyiségű dzsuvát halmozott föl a járdán: ezek zöme saját készítésű – rendkívül goromba – plakát, a közel-keleti háborúkban elpusztult kisgyerekek fényképei, a házilagos agitprop megható (vagy dühítő), ám kétségtelenül őszinte produktumai. Ezeket a hírneves Mark Wallinger teljes egészükben, minden kommentár és idézőjel nélkül reprodukálja.

A kiállítást iskoláscsoportok látogatják, különféle kerületi és kisvárosi önkormányzatok busszal hozzák a munkanélkülieket, nyugdíjasokat. A kérdés a huszonegyedik század nagy kérdése (amelyet persze örököltünk eleinktől): meddig terjed az állam? A brit liberális állam egyrészt tevékenyen, energikusan folytatja – a közvélemény ellenében – az iraki és afganisztáni agressziót,1 másrészt szponzorálja a tiltakozás elegáns, kissé marginális, de azért nem hatástalan formáit. Van, akinek ez tolerancia, van, akinek ez képmutatás – a neokonzervatívoknak pedig újabb bizonyíték a Nyugat hanyatlására, amely még a „mieink” támogatására se képes, és kiveszett belőle az egészséges sovinizmus és militarizmus.

Minő kontraszt, ha Magyarországra tekintünk: itt Nemes Csabának a 2006. őszi zavargásokról készült műve azért nem képviselhette Magyarországot a Velencei biennálén, mert a kijelölt kurátor nem egyetlen fizikai személy volt, hanem házaspár. Álljon itt a nevük: Maja és Reuben Fowkes. Pedig az egyértelműen elkötelezett, balos politikai művészet már Kelet-Európában (persze a legkevésbé Magyarországon) is terjed; számára a direkt, brutális cenzúra isten áldása.

Ám nem ez volt a legradikálisabb kiállítás, amelyet Londonban láttam. Anselm Kiefer gyönyörű, hatalmas vásznai a White Cube-ban (a The Guardian két teljes kolumnát közölt róluk Simon Schama lelkes tollából)2 Ésaiást idézik: „aperiatur terra”, nyíljék meg a föld.3 A képek maguk a földet mutatják: sár, növények. A föld nem nyílik meg. S a kiállítás mégis prófétai: a megváltatlan, meg nem nyíló föld forog itt keserű levében, hiába várnók a világtörténelem botránya láttán, hogy még a természet is kiáltson, nem kiált. A megváltatlan föld Anselm Kiefernél egyszerre gonosz, közönyös és szent, virágzó és mocskos. A keserűség abban van, aki nézi s tapod rajta, ám Anselm Kiefer számára a legreménytelenebb próféta se gyöngébb, mint a föld. A rekedt kiáltás is tény. Ez nem sztoikus reménytelenség, hanem biblikus.

Remény és reménytelenség kevéssé érdekelte a modern állam szellemi alapítóit. Machiavelli főműve, A fejedelem (1514) azt mondja: „A társas együttlétről elmélkedők meggyőződése szerint – és bizonyíték erre mindenfajta történelem rengeteg példája – annak, aki államot alapít és törvényt hoz, föltételeznie kell, hogy minden ember rossz, hiszen az emberek, amint alkalom adódik rá, kiélik lelkük gonoszságát. Előfordulhat, hogy valamely gonoszság valameddig rejtve marad, s ennek rejtett az oka: nem ismerik, hiszen nem tapasztalták az ellenkezőjét, de aztán mindent napvilágra hoz az idő, amelyről azt mondják, hogy valamennyi igazság atyja.” (I, iii.)4

Az egymást kölcsönösen utáló két nagy gondolkodó, Ernst Cassirer (The Myth of the State, posztumusz, 1946)5 és Leo Strauss (Thoughts on Machiavelli, 1958)6 megegyezik abban, hogy Machiavelli volt az első, aki szembeszállt a természetjogi hagyománnyal, mert az államok és legitim hatalmuk eredetét világosan az erőben látta, nem pedig az örök emberi természet szabályainak való megfelelésben. Ugyanakkor ez nem vezette a történelem fölfedezéséhez, hiszen jelentéktelennek tartotta az antikvitás és a jelenkor morális viszonyai közötti különbséget – ám a természetjog emberképéről, mint köztudomású, azt tartotta, hogy az embert úgy ábrázolja, amilyennek lennie kellene, nem olyannak, amilyen. Nem gondolta, hogy az államnak volna inherens, belső célja: az erény kieszközlése, a bűn kordában tartása például. Pusztán megállapítja, hogy sok ember hatalomra törekszik, s ő azon elmélkedik, hogyan lehet a hatalmat megszerezni és megőrizni. Föl se merül benne, hogy a hatalmat a hatalom nélküliek érdekében lehetne vagy kellene gyakorolni, bár az ellenhatalom súlyát tekintetbe veszi, de általában nem tartja helyesnek a kompromisszumot (ez a gyöngék megerősödéséhez vezet). Evvel ő a társadalomtudomány megalapítója – a politikai filozófia sokkal régebbi fejlemény. Bizonytalan, hogy egyetértett-e Arisztotelész alapvető megkülönböztetésével „az élet” és „a jó élet” között, noha előnyben részesítette az élénkséget, a harci kedvet, az önérzetet a beletörődéssel és az ájtatossággal, a papossággal szemben, akárcsak az Erzsébet-kori drámaírók. Nem becsülte „a fegyvertelen prófétát”, csak a fegyverest.7 (Hiszen a hitet még nehezebb kierőszakolni, mint az engedelmességet.) Nem hitt a prófécia anyagi erejében, mint Anselm Kiefer.

Machiavellivel ellentétben minden hivatalos államtan a hatalom durva anyagának átszellemítésére törekedett Hammurapi, Szolón és Manu óta mindig. Ennek a valószínűleg nélkülözhetetlen eszelősségnek a csúcspontja a modern liberális állam, amely eljut a hatalom tagadásához, amennyiben csak a jog uralmát (s az ettől némileg különböző „jogállamot”) tartja elismerhetőnek.

Ezek szerint nem személyek uralkodnak, hanem törvények. Még a törvényhozó akarata se szuverén, korlátozzák „az emberi jogok”, az „alkotmányosság” és számos technikai szabály („due process”), amelynek a merev kikövetelése biztosítja az előbbieket. „A többség zsarnokságának” szabadelvű megszüntetése még a beleegyezés klasszikus elemét is kiveszi az ókori demokráciára (s így a klasszikus republikanizmusra) egyre kevésbé hasonlító rendszerből. Ez a hihetetlen doktrína avval a – manapság minden „jobb ember” által elfogadott – trükkel válik látszólag valószerűvé, hogy elválasztják a „politikát” a „gazdaságtól”, az „államot” a „civil társadalomtól”, a „jogot” az „erkölcstől”, a szokást, a hitet, a vélekedést a „tudománytól”, a „szenvedélyt” az „észtől”, a „magánt” a „köztől” vagy a „nyilvánostól” és így tovább. Azt a szabadelvű jogfilozófusok nem állítják, hogy a liberális állam keretei között működő társadalomban ne volna egyenlőtlenség, hatalmi hierarchia, etnikai-faji és nemi elnyomás stb., csak annyit, hogy mindez nem számít, mert az állam (a liberális jogállam) önkényesen szűkre szabott határai között, ezen a különleges területen nem léteznek. Szerintük nem az a hibája némely liberális-demokratikus kormányzatnak, hogy a „civil társadalomban” vagy a „gazdaságban” megengedi a legbestiálisabb „játékszabályok” érvényesülését, hanem csak az, ha ezeket az államidegen szabályokat beengedi a kormányzat területére (oligarchia, korrupció). Ha az üzletemberek nem a kormányt, hanem csak a hasznot hajtó vállalatokat irányítják a saját előnyükre és mindenki más (a dolgozók, a fogyasztók) hátrányára, akkor nincs baj, az állam intakt.

Ám ezek a megkülönböztetések, amint már Dante, Machiavelli, Shakespeare és Spinoza tudta, mesterkéltek és – gyaníthatólag – helytelenek. A szabadelvű alap- és alkotmányjogi fölfogás némi rátartisággal ismeri be saját magáról, hogy fikció. Ennek a hitnek a főpapjai nem is tudják, mennyire igazuk van.

Ez a fikció akkor omlik össze, amikor a testetlen, a merő, puszta joguralmat megtestesítő állam testét éri támadás. A letagadott test (elfojtás) ferde úton érvényesíti szükségleteit (hisztéria), a brutális kezelés során különös vonzalmakat mutat (indulatátvitel), önmagára emel kezet (eltérített agresszió), megvallott elveivel szemben föltűnő illojalitást tanúsít (a köztiszteletben álló, erkölcsös páciens hipnózisban megdöbbentően obszcén nyelvet használ): indokolt az állam testének lélekelemzése.

A 2006 őszén kirobbant zavargások világossá tették, hogy az állam képviselőinek fizikai akadályoztatása és veszélyeztetése8 annak ellenére megbénítja az állam működését, hogy „az uralmon lévő” jogszabályok minden további nélkül érvényesek. Olyan furcsa tüneteket észlelhettünk, hogy (teszem azt) a hatóságok megfeledkeztek róla: a gyülekezési jog a hatályos joganyag szerint máris korlátozva van – népképviseleti szervek és bíróságok munkájának akadályozására nem terjed ki –, mint a náci-fasiszta és irredenta szervezetek alakításának hatályos tilalma esetén is, és olyan új, represszív törvényeket követelnek, amelyekre semmi szükség. Hiszen ezek a törvények megvannak, csak épp nem tartja és tartatja be őket senki. Az egyébként kifejezetten elnyomó és – szerintem – alkotmányellenes rendőrségi, szolgálati és nemzetbiztonsági törvény előírásait se tartotta be a hatóság.9 (A rendőrségi törvényt, gumilövedékestül, majdnem egyhangúlag fogadta el 1994-ben az Országgyűlés, csak egyetlen képviselő nem szavazta meg, akinek kilétét szerénységem tiltja elárulni.) A súlyosan jogsértő rendőrfőnököt10 megdicsérték, kitüntették. A megzavarodott kormányzat bevallotta, hogy az Országházat védő vaskerítés illegális (nem az), s ezek után nem bontatta le.11 Lebontották a kerítést (amelyet ráadásul „kordonnak” neveznek írástudatlan emberek) viszont azok bontották le, akik nincsenek kizárva az Országházból, hiszen maguk is törvényhozók. Megtorolták a kormány által tévesen törvénytelennek tartott korlátozó intézkedést vélt törvénysértéssel (polgári engedetlenséggel) a gyülekezési szabadság érdekében azok, akik képviselői igazolványuk fölmutatásával szabadon gyülekezhetnek az Országház előtti téren, s akiknek a törvényhozói tevékenységét a külső fizikai nyomással szemben éppen a hírhedt kerítés védte. Habár a kerítést éppen lebontották az ellenzéki képviselők – akik a rendőrségi följelentés tanúsága szerint olyannyira ismeretlenek, hogy névsorukat a közeg képtelen volt összeállítani –, a kerítés lebontását követelte a liberális politikus, akit egészen bizonyosan agyonvernének a gyülekezési joggal visszaélő zavargók, ha a kerítésmentes Kossuth téren találkoznának vele. Az Auschwitz iránt bensőséges vonzalommal viseltető szabadságharcosok dr. Mengelének nevezik az egészségügyi minisztert: nem lehet tudni, hogy ez tőlük dicséretnek számít-e. A polgári engedetlenség korábbi dicső bajnokai helyeslik a megbilincselt emberek ütlegelését. A(z ellen)forradalmárok azt követelik, hogy az általuk megdöntendő kormányzat azonnal engedélyezze a(z ellen)forradalmat. Az állam – amelynek az ellenzék is része – megőrült.

Miért?

Többek között azért, mert a szabadelvű-alkotmányos jogállam egymásnak ellentmondó világnézeti követelményeket támaszt a honpolgárokkal szemben. Arra kér bennünket, hogy úgyszólván ne is tekintsük emberi alkotásnak, vonatkoztassunk el a tisztviselők személyétől és korporatív érdekeitől. Higgyük alapvetően jogalkalmazó szoftvernek. Másrészt arról szeretne meggyőzni, hogy épületeit tekintsük sérthetetlennek, hivatalnokait ne mészároljuk le, vezetőit tartsuk tiszteletben, fölségterületére ne merjünk besettenkedni, titkait ne fürkésszük, hagyjuk fegyverkezni, s magunk ne fegyverkezzünk. Tehát mégis fizikai létező.

El kell képzelnünk, hogy az állam „magva” a közjó s a közérdek. Hogy az osztálytársadalom küzdelmeiben semleges döntőbíró. Hogy alkalmazkodni képes a váltakozó „demokratikus” többségek erkölcsi és műveltségi ízléséhez. Hogy az engedelmesség, a törvénytisztelet összeegyeztethető a szabadsággal. Hogy az állam aktusainak nyilvánossága valódi.

A szocializmus föllépése a tizenkilencedik század közepén átalakította az államról alkotott közkeletű képzeteket: az állam kénytelen volt (vagy kénytelennek látszott) elismerni, hogy az, amiért a társadalom egyáltalán fönnáll – az elszigetelt individuum nem boldogulhat a „természetben” –, kötelességeket ró az államra. Meg kell szerveznie mindazt, amire a tőkés rend a maga romboló spontaneitásával sosem lett volna képes: a kispénzű ember számára is hozzáférhető posta, távíró, vasút, közoktatás, közkórház; a nyugdíj, a fizetett szabadság, az ingyenes művelődés – mindezeknek az állami működtetése a társadalmi kohézió és a társadalmi igazságosság érdekében a „civilizációval” lett egyértelmű. Itt más szabályok voltak érvényesek, mint a „természet” analógiájára elképzelt anarchikus, spontán piacon. Állami tulajdonban volt a guillotine és az elmegyógyintézet. Ölni és gyógyítani, büntetni és művelni: mindez állami épületekben zajlott. A piacot karanténba zárták. Az állam kötelességévé vált – hallatlan újítás –, hogy a honpolgárok ne vesszenek éhen és ne pusztuljanak bele a járványokba.

Az erkölcsök megszelídítése és pallérozása, a nemzet csinosodása: ennek eszköze százötven évig az államreform volt. Az értelmiség az államot reformálta, szolgálta és robbantotta. A kizsákmányolás, az elnyomás és a hierarchia megszüntetése vagy enyhítése is az állam morális küldetésének része lett. Elkerülhetetlen volt, hogy az állam meg ne szervezze a társadalmat is: ehhöz a nacionalizmus, a kötelező állami, világi népoktatás és a kötelező katonai szolgálat demokratikus (egyenlősítő és konformizáló) technikáját vették igénybe.

Az újkonzervatív (ellen)forradalom morális jellegű: az állam eldalmahodott, hatalmas, érzéki, puha, jóságos/​kegyetlen testéhez úgy viszonyul, mint a puritánok a szexuális testhez: aszkétikus viszolygással. Beveszi a politikába azt, ami kétszáz évig a politika kerítésén kívül volt: a versengést, azt az érzést, amely szerint az egyenlőtlenség egyenlő a diadalmámorral. A vágyak és szenvedélyek kormányozta életvitelt. Az első rezsim, amely nem mitikusan foglal állást a ráció ellen (mint „a reakció”), hanem filozofikusan, amikor a kiváltképpen irracionálisat, az egyéni szenvedélyek milliárdjainak kiszámíthatatlan és átláthatatlan ütközését tekinti „racionálisnak”, azaz a piacot, amelyet ilyen mértékig senki, illetve talán a kalmárkodó whig arisztokrácia anno. Ám a neokonzervatív forradalom „demokratikus”, nem közömbös a vesztesek sorsa iránt: szerinte a veszteseknek is jó a piac, azaz a vereség. Ennyiben ez a(z ellen)forradalom nem annyira annak a Mandeville-nek („magánbűnök: közhaszon”) a követője, aki nem tagadta az erény meglétét, csak a gazdasági hasznosságát, hanem Machiavellié, aki csak egoisztikus és irracionális („gonosz”) indítékokat ismer el valódinak és valóságosnak. Ámde ez már Marx utáni machiavellizmus, azaz historizált. Az újkonzervatív elméletnek nincs tana az emberi természetről (ezt Marx óta „a történelem” helyettesíti, ami egyet jelent „az emberi természet” föltevésének kategorikus tagadásával), de van elmélete a piaci információ irracionális (áttekinthetetlen, ezért szabályozhatatlan és tervezhetetlen) természetéről; tehát a neokonzervatív/​neoliberális tan alapvető előföltevései nem erkölcsi, nem antropológiai, hanem episztemológiai jellegűek. Ez az elmélet a kapitalizmusban megfigyelhető gazdasági magatartások megfigyeléséből és pontos leírásából indul ki, ezt adottnak tekinti, s ennek az optimalizálását óhajtja, miközben persze az elméleten kívül erkölcsi és kulturális hipotézisei is vannak, amelyek középpontjában az egyéni szabadság (mint döntési szabadság, Willkür, nem mint autonómia, nem mint fichtei Én) áll.

Ennek az elméletnek a magva az, hogy nem ismeri el Durkheim, Mauss, Halbwachs realista elméletét a társadalmi univerzáliákról. „There is no such thing as society” – mondta Margaret Thatcher. Ha egy másik nagy konzervatívnak, dr. Johnsonnak (1709–1784) a gesztusát idézzem, aki avval válaszolt a külvilág nemlétezését állító elméletekre, hogy belerúgott egy nagy kőbe („I refute it thus” – mondta), a London városában ma fölszerelt kétszázezer (!) térfigyelő kamera azt bizonyítja, hogy a neokonzervatív elmélet legalább performatív és rámutató módon hisz a társadalom testében, ha szkeptikus is marad a „társadalom” nevű univerzálé valóságát vagy valóságosságát illetően. Az állam és a polgári társadalom „testének” elillanása, helyettesítése a folyamattal, a fluxussal (a hatalom puszta szabályozásnak tetszik, a reprodukció puszta cserének, az affektus tiszta döntésnek) a hierarchikus rendszer (minden eddigi és mostani rendszer) minden valóságos tényét patologikusnak tünteti föl, s evvel kiveti a normatív elemzés területéről. Így a fajgyűlölet és a nemi elnyomás területén a beszédmódot igyekeznek elsősorban (persze hatástalanul) szankcionálni, mintha a rang- és erősorrend idegen volna attól a rezsimtől, amelynek az alapja. Az a fogalom pedig, amely a folyamat (fluxus) és a populáció különállónak föltűnő realitásairól egyazon elméletet állít elő, s képes számot adni az egyenlőtlenség szerkezetéről is – az osztály –, persze anatéma alá esik.

Közép- és Kelet-Európában megpróbálják összehozni a „nyilvánosság” aufklärista eszméjét a neokonzervatív-neoliberális politikával, hogy ez utóbbit demokratikusabbá tegyék; de ezt nem lehet ráfércelni. Anyagidegen. A fölvilágosodás-ellenes újkonzervativizmus azért se lehet a „deliberatív”, a kritikai nyilvánosságra és a „civil társadalom” egyre vadregényesebb mítoszára támaszkodó demokrácia szövetségese, mert az, amit a nyilvánosság szüntelen racionális vitával létrehozhat, puszta terv (azaz erkölcsileg motivált szociális elképzelések és akciók elegye), amely az újkonzervatív elmélet szerint félreismeri az ember társadalmi természetét.

Ebben ez az elmélet erőteljesen különbözik a klasszikus szabadelvűségtől, amelyet manapság sűrűn – és célzatosan – összekevernek a neoliberális tanokkal és stratégiákkal. Lényegét úgy is meg lehet fogalmazni (egyszerűsítve), hogy a valóság nem politikai, hanem gazdasági és élvezeti, melyek közül egyiknek sincs személy fölötti, csak személyek közötti (interperszonális) dimenziója; a szabályok megelőzik vagy büntetik a visszaélést, biztosítják az önkéntesség tiszteletben tartását a szerződéses viszonyokban és tranzakciókban, határokat jelölnek ki a fair versenynek. A jog nem alkot önálló, szubsztanciális létezőt (márpedig a hagyományos képzetek szerint az állam ilyen), az apparátusok alkalmazzák, mintegy szolgálják a jogot, nem lehetnek a jogállamon kívüli privilégiumaik, amelyek keresztezhetnék az önkéntes, szerződéses tranzakciókat (a törvény által kimondottan tiltott esetek kivételével).

Az államból csakugyan a jogalkotó és a jogalkalmazó marad: az olümposzi kodifikátor és a brutális fegyveres. A szabadság nem vész el, csak föloldódik (kékítő az ég vizében) az irracionalizált nyilvánosságban: korunkban a zene és a kép az elsődleges, nem a szó. A figyelem összpontosítására való idült képtelenség nem hiányosság, hanem a vágy számára nélkülözhetetlen változás elemének elúrhodása az értelem fölött: ez az az érzéki szabadság, amelyről Fourier álmodott.

A lázadóknak nincs önálló mondanivalójuk. Jellegzetes, hogy különféle évfordulókon és ünnepeken (tehát mások, a régiek világnézeti düledékén) tör ki belőlük a színpadiasan megrendezett, beállított harag: nem az összeesküvő központ, hanem a tévé által közvetített, közismert dramaturgiai elvek kormányozzák őket, s csak azt rombolhatják, aminek a kapitalista rombolása ellen tiltakozik a zavaros, de egykönnyen kielemezhető erkölcsi érzékük: az állam testét. Ha az állami televízió ostroma sikeres lett volna, s a műsor nem állna másból, mint szentkoronás és nagymagyarországos ideologémákból, a hazatért, győztes zendülők is előbb-utóbb átkapcsolnak valamelyik „kereskedelmi” adóra. Hiszen ez sem maradt volna állami tévécsatorna, csak valamelyik (történetesen klerikális-soviniszta) fogyasztói preferencia rétegmédiáinak egyike. Mint a többi.

A legfontosabb magyarországi transzparens az volt, amelyet a lipótmezei bolondokháza bezárása és dobra verése miatt tiltakozó volt páciens tartott magasba: „Szeretünk, Lipót!”

A másik erőteljesen szimbolikus esemény a maga tökéletes hibbantságában az volt, amelynek alkalmából a pogány táltosnak öltözött és sámán-főpapként föllépő ortopéd főorvos (akinek Szent István ólmot öntetett volna a fülébe, de a mai liberális időkben tovább gipszelheti a pácienseit) a Szent Korona nevében lefoglalta a makói gázvagyont.12 Az állam szuverenitásának kétségbe vonása puszta bohózat, mert a korszellem egyszerűen nem hisz az államban.

„Bajvéreim, kifellegzett!” – mondja Örkény novellájában a föllázadt ápoltak forradalmi diktátorrá előlépett vezére.13

Az államot lehet szeretni, mert van lelke (a jog; mások, így Jászi szerint: „a céda jogászfurfang”,14 a jelző mélyebb, mint a szerző sejthette) és van teste („a szolgáltató intézmények”, mások, így Foucault szerint: a gyógyítás, a büntetés, a nevelés, a féken tartás intézményei). Életadónak és gyilkosnak érezzük, mint szerető a szeretőjét.

Az a képtelenség, amelynek függvényében egyazon társadalomban két ellentmondó szabályrendszer (a piaci és az államjogi) érvényesülhet egyszerre, pusztán az életszférák elkülönítésének módszere révén, amelyben hol szűkítik, hol tágítják a „magánélet” terjedelmét, amelyben a szenvedélyek véletlenszerű, sztochasztikus szabadsága uralkodik, s amelyben ugyanígy szabják át a tervező ráció és a kötelesség birodalmát, amelynek minden alakváltozata szentnek tekintendő (különben megbüntetnek) – ez a képtelenség életre kelt, és e terjedelem meghódítandó területté stilizálása adott neki háborús dimenziót.

Az állam teste: metafora persze. Hiszen ez a test magának az emberiségnek az önreprodukciója, amelynek racionális-morális szabályok szerinti alakítását vagy alárendelik az állam rendelkező-korlátozó-gyógyító-büntető-nevelő szabályainak, vagy az alapvető vágyaktól épp ennyire idegen és független, az érték értékesülését elvontan érvényesítő tőkefölhalmozásnak. A két regulációs véglet között hányódik a kései modern kor embere, aki már nem hihet sem az állam – filozófiailag bizonyítandó – racionalitásában, sem a magánélet anarchiájában. Hiszen ez az anarchia csak abból fakad, hogy nem lehet „racionálisan” beszámolni napi sok milliárd tranzakció virtuális végtelenjéről; ám kérdés, hogy igazuk volt-e a modern liberálisoknak, amikor e szféra szuverenitását tekintették a szabadságnak.

Marad tehát a középületet – vagy ha nem lehet, hát a közelben parkoló gépkocsikat – lángba borító tűzcsóvás zendülés, amelynek igaza van, csak épp értelme nincs. S miközben a zendülő fölpörzsöli a középületet, a kormányzat áruba bocsátja.

Az állam teste mindenképp elenyészik.

Nem siratjuk az államot, amely túl sokat ölt, kínzott és csalt. Az államról a huszadik századra emlékezőknek a sztálini állam jut eszükbe. S úgy látják, ez az állam túl nagy árat kért – a lelkünket – azért az ingyenes fogtömésért. Arról pedig, hogy a jóléti állam – a vörös Bécstől a skandináv szociáldemokráciáig – egyenlősítéssel, progresszív adóval és újraelosztással próbálta meg létrehozni a polgári osztálytársadalomban a „közjót” (s ez paradoxon), nos: erről szívesen megfeledkezünk. Az állam mint az igazságosság kieszközlője – s csak ez az állam teremthet népet a népuralomhoz, démoszt a demokráciához, hiszen „a nép” sincs magától, épp úgy politikai konstrukció, mint „a nemzet” – a múlthoz tartozó gondolat.

Ámde ki ad (a Molotov-koktélon vagy a kőbaltán kívül) eszközt polgártársaink kezébe, amellyel – s oly nyilvános racionalitással, aminő épp rendelkezésre áll – némi befolyással lehetnek a saját életükre? Az intézményeket teremtő s a honpolgárok puszta testi életét úgy-ahogy fönntartó, kissé félelmetes tervező állam ilyen eszköz volt. Talán ma is használható lenne még – a közelmúlt nyugati történelme mintha arra utalna, hogy lehetne –, ám többé senki sem bízik benne. Ez a test asztráltestnek tetszik, hinni benne babonának számít, szakszerű kezelését elfelejtjük, mint a cséphadaróét, a szövőszékét és a postakürtét.

Tüdővészben pusztulnak el gyermekeink a modern világvárosok gettóiban, mint a sztreptomicin és a penicillin fölfedezése előtt, mert nem tudjuk többé, hogyan találhatjuk meg őket, hogy beadjuk nekik, s azt se tudjuk, ki állja majd ezért a számlát. Nem nyílik meg a föld, de a medrükből kicsapó tengerek elárasztják utcáinkat. Alkotmányunkat nem semmisíti meg a népharag. Egyszerűen elázik a sós vízben.

A jóléti állam kísértete

(2008. április 1.)

A magyarországi egészségbiztosítási törvény körüli vitákból kiindulva a tanulmány elméleti és politikai szempontból elemzi a kelet-közép-európai szociális leépítést, és – visszatekintve – a jóléti állam különféle típusainak örökségét. A szerző politikailag helyesli, szükségesnek tartja a jóléti állam maradványainak megőrzéséért folytatott utóvédharcot, ugyanakkor szkeptikus a jóléti berendezkedés jövőjét illetően a posztfordista-posztindusztriális korszakban. Élesen megkülönbözteti az egyenlősítő-államosító-újraelosztó modellt a „szocializmus” normatív fogalmától.

A Magyar Köztársaság Országgyűlése pár hónappal ezelőtt, 2007. december 17-én (majd 2008. február 11-én ismét) elfogadta – mindenféle-fajta tiltakozások közepette – az egészségbiztosítás reformjáról szóló törvényjavaslatot.1 Kellett hozzá tizenkét nap, amíg valakinek föltűnt, hogy az Országgyűlés ugyanakkor elsöprő többséggel, „összpárti konszenzussal” elfogadta a sokkal súlyosabban neoliberális-neokonzervatív és sokkal jelentősebb, ominózusabb lisszaboni szerződést is. A lisszaboni szerződés arra szolgál, hogy a franciaországi és németalföldi szavazók által vehemensen elutasított alkotmányszerződés fő elemeit visszacsempéssze, és szinte alkotmányerejűen kodifikálja a jelenlegi népellenes és antidemokratikus európai politikát. Már az alkotmányszerződést is „csont nélkül” megszavazta a magyarhoni diéta, beleértve az állítólag „nemzeti” és „szociális” elkötelezettségű jobboldali ellenzéket – amelynek a hívei éppoly kevéssé tudják, mit művel a pártjuk, mint ahogyan ezt az őszödi beszéd nyilvánosságra kerülése előtt a szocialista párt hívei se tudták, pedig tudhatták volna és tudhatnák –, s így megint gyilkos ütközet dúl valamely fontos részletkérdésben, miközben az alapproblémákban szinte teljes a félig-meddig titkos összhang. (Az egész magyarországi sajtóban egyetlen írás szól a lisszaboni szerződés ratifikálása ellen: D. Horváth Gábor: „Nem hajt bennünket a tatár”.2)

A magyarországi közélet provincializmusa, tájékozatlansága, elbutulása kellett ahhoz, hogy – szemben szomszédainkkal – nálunk semmiféle vita ne legyen egyre problematikusabbnak és veszélyesebbnek látszó EU- és NATO-elkötelezettségünkről, s hogy az összes felelőtlen parlamenti pártok által könnyelműen elvállalt kötelezettségek aztán mintegy természeti szükségszerűségnek tűnjenek föl. A sajtó nagy része holmi nemzetek fölötti sikerként mutatta be csatlakozásunkat az ún. schengeni övezethez,3 amelyet az követett, hogy a burgenlandi községek „behajtani tilos” táblákkal zárták el útjaikat a magyarországi autósok elől, Németországban pedig a CDU soviniszta kampányt indított a kelet-európai látogatók ellen (néhány idegenrendészeti szabálytalanság miatt, amelyek eddig se mentek ritkaságszámba). A Magyar Nemzet megdöbbentő riportban számolt be arról, hogy az egyik határ menti településünkön az ott házakat és gazdaságokat vásárló szlovákiai betelepülőket atrocitások érik, „tótok, kifelé” föliratok virítanak a falakon.4 A szlovák rendőrség a szlovák nácik által a magyar beszéde miatt kis híján agyonvert felvidéki magyar lányt, Malina Hedviget ábrázoló céltáblára pufogtat a szolgálati lőtéren.5 A koszovói függetlenség ügyében már megint Németország, Ausztria és Magyarország a fő ellenfele Szerbiának,6 mintha 1914 óta semmit se sikerült volna tanulni, mintha nem lett volna elég eddig háromszor megállj-megállj-kutya-szerbiázni, most negyedszer is muszáj, hadd legyen megint fölfordulás a Balkánon, hadd lássák a Monarchia összes utódállamai, hogy pont olyan vakok, ostobák és rosszindulatúak uralkodó osztályaink, mint mindig is voltak.

Történelmi vakság

A provincializmus nemcsak térben, hanem időben is működik. Az embernek az a benyomása, hogy a magyarországi értelmiség utoljára valamikor az 1970-es években gondolkodott. Az ország összes problémáit az akkori reformviták réges-rég elavult terminusaiban fogalmazzák meg, a „terv vagy piac”, a „piac kontra állam”, a „piaci vagy központi irányítás”, a „piaci vagy bürokratikus koordináció” ellentétpárok ide-oda csavargatásával, ahol ráadásul „az állam” és „a bürokrácia” „a szocializmus” szinonimája. Némelyek „az állam” kifejezésen nagyjából a Gulag rendszerét értik, mások „a piac” kifejezésen a nemzet külföldiek általi kifosztását.

Itt valamelyes fogalomtisztázásra van szükség, mielőtt a hebehurgya, átgondolatlan vartyogás teljesen lehetetlenné, kivehetetlenné, érthetetlenné teszi az ésszerű beszédet.

Először is: százötven év társadalomtudománya úgy röpült el értelmiségünk feje fölött, mint a nikkel szamovár, ha azt képzeli, hogy „a bürokrácia” valamiképpen a kapitalizmus ellentéte. Minek élt szegény Max Weber, ha még ezt is magyarázgatni kell? Mind a többi életszférától elkülönült bürokrácia (mint rendi sajátosságokkal és saját éthosszal rendelkező populáció), mind a bürokratikus irányítás, ami operacionalizálható, egységes elemekre és ismételhető algoritmusokra bontja a társadalmi irányítás problémáit (továbbá precedensalkotás végett dokumentál és összehasonlít, elkülönült apparátusokkal kölcsönös ellenőrzést vezet be, szenioritással és irattárakkal, információmegőrzéssel hoz létre intézményi emlékezetet és folytonosságot, miután a vérségi kontinuitás elavult, funkciótlanná vált), szóval: a bürokrácia – akárcsak a piac, és vele együtt – a modern kapitalizmus alkotása. A korai tőkés modernség mintaállama, Anglia volt az első, amely nem állomásoztatott belterületén állandó hadsereget. A fizikai kényszert egyszerre helyettesítette a piac és a bürokratikus irányítás, haderő (flotta) csak a külhoni hódításokhoz, gyarmatosításhoz kellett. A brit történelemben a tisztikar nem játszik szerepet, nem úgy, mint Francia- és Németországban vagy nálunk (ahol a fölhígult katonai nemesség utódai – „dzsentri”, szoldateszka – a hiányos legitimáció miatt sokáig, „a fordulat évéig”7 megtarthatták bizonyos funkcióikat). Szilárd jogrendszer, széleskörűen legitimált, kétségbe nem vont állami erőszakmonopólium, azaz „belső béke, rend, közbiztonság” – és a mindezeket adminisztráló bürokrácia – nélkül nincs piac, ami a szerződéses viszonyok egyik (fő) típusa, s amihez önkéntesség, konformitás/​jogkövetés és mozgékonyság egyaránt szükséges. „Az állam” és „a piac” dichotómiája, vagylagos, merev ellentéte mondvacsinált, históriailag tarthatatlan.

Nem beszélve arról, hogy a bürokratikus logika és módszertan két forrása (a matematikai, hipotetikus-deduktív természettudomány, illetve a kettős könyvelés, azaz a hitelezés/​beruházás és a papírpénz, a bankjegy logikái/​metodikái) szintén csak a kapitalizmusban buzoghatott föl igazán.8

Másodszor: a XIX. század utolsó harmadában a szocialista munkásmozgalom akkor intézett döntő kihívást a tőkés társadalomhoz, amikor a kapitalizmus rendszere se gazdaságilag, se politikailag nem volt még teljes (ez csak a XXI. század közepére látszik kiépülhetni, ha minden „jól” megy). A kapitalizmus újdonsága – amit sokan még ma se fognak föl, hiába, hogy a gazdaságtörténet, a politika- és jogelmélet szemszögéből ez evidens – az, hogy az értéktöbbletet nem úgy vonják el a termelőktől, ahogy korábban, azaz fizikai és jogi kényszerrel (ennek különösen brutális példája a kései, ún. „második” jobbágyság, amelyről az olvasónak talán még vannak halvány középiskolai emlékei9), hanem „a piacon”, ahol a termelő önkéntes, jogilag egyenlő felek által kötött szerződés alapján bocsátja áruba munkaidejét („munkaerejét”). Mi sem jellemzőbb erre, mint hogy a kapitalizmusban a termelőeszközök tulajdonosa fizet (munkabért) a termelőnek, a kapitalizmust megelőző gazdasági rendszerekben a termelő még formálisan is fizet a tulajdonosnak (különféle adókat és járulékokat, pénzben és természetben), sőt: ingyen munkára (robot, corvée) is kötelezhető, „röghöz köthető” és í. t. A korábbi rendszerekben a termelő többnyire jogilag és politikailag is a tulajdonos („birtokos”) alárendeltje (úriszék, a nem nemesek jogfosztottsága stb.).10

A kapitalizmusban ez nem így van, a piaci/​szerződéses viszonyok korolláriuma a jogegyenlőség. (Azért tegyük hozzá, hogy Marion von Osten a svájci szövetségi statisztikai hivatal adatai alapján leírja: a világ egyik leggazdagabb országában 2004-ben 6,9 milliárd ledolgozott munkaórára, amelyet megfizettek, 8 milliárd fizetetlen munkaóra esett, ez utóbbiakat háromnegyedrészt nők végezték, akik a munkabérszektorban is átlag tizennyolc százalékkal kevesebbet kerestek.)

Ennek az elvontságnak persze komoly korlátokat szabott az állam és a tőkés elitek „rendi” jellegű összekovácsolódása – az udvartól a bankokig –, amellyel a termelőeszköz- és egyéb tőketulajdon nélküli személyek (egyszerűsítve: a proletárok) mint elszigetelt magánszemélyek állottak szemben, ami tetemesen gyöngítette szerződéskötési, nyomásgyakorlási esélyeiket. A szocialista vagy szociáldemokrata munkásmozgalom (elsősorban szakszervezeti- és pártmozgalom) megértette, hogy a rendszer ellen csak a proletárok rendi (korporatív) megszervezésével, az ellenhatalom és az ellenkultúra kiépítésével léphet föl hatékonyan. A kizsákmányoltak és elnyomottak korábban mindig a hegemón államkultúra törmelékeiből építkeztek (a munkáskultúra eredete is a nonkonformista vallási szekták kulturális alvilágában rejlik, ahogyan ezt E. P. Thompson klasszikus műveiből megismerhettük11). A kontrahegemonikus politika és kultúra (hogy a mai kultúratudomány Gramscitól származó fogalmát használjam) a modern ipari proletariátus kizárólagos és precedens nélküli leleménye volt; először állította a vagyontalan termelők valamely osztálya, hogy az uralkodó osztály és az állam legitimációs ideológiája hamis (nem pedig azt, hogy a helyes legitimációs ideológiával a hatalmasok visszaélnek). Ehelyett a munkásmozgalom azt tartotta igaznak, amit a „helyes tudománynak” plusz „kritikai elméletnek” tekintett. A jóléti állam szerény kezdeményei a hegemón és a kontrahegemón „rend” kollektív kiegyezéséből származtak, s a jóléti állam addig állt fönn, amíg az osztályharcot a „rendek” közötti rendezett küzdelem (konfliktus/​kiegyezés) határozta meg: a „kollektív szerződés” kifejezés itt jelképi erejű.

„A tőke” és „a munka” közötti kiegyezést az állami újraelosztás közvetítette. Az újraelosztási hányad és az újraelosztás állami kiváltsága köré csoportosuló intézmények relatív súlya az elmúlt másfél évszázadban fluktuált – egyébként persze a beavatkozó nemzetállami kormányzatok belső ereje a védővámoktól a militarizmusig egyebekben is megnyilvánulhatott –, azt viszont senki nem gondolta (mert nem gondolhatta), hogy az árutermelés és a bérmunka társadalmát az újraelosztó (és másféle) állami beavatkozás a saját puszta létével megszünteti, hiszen mindenki láthatta, hogy nem szüntette meg. Az állami újraelosztás növekvő súlyát, költségvetési részarányát, intézményes fontosságát természetesen a szocialista munkásmozgalom kényszerítette ki, de mivel a kompromisszum a proletariátus motivációs készletét a kapitalizmus irányába fordította és nagyban hozzájárult a kapitalizmus világsikeréhez, mindezt bármi okból „antikapitalistának” nyilvánítani: őrültség. (Ha előbb nem, ezt 1914 nyarán mindenki átélhette – s aki igazán átélte, Lenin és Rosa Luxemburg, ebből le is vonta a XX. századra nézve vészterhes, mégis elkerülhetetlen és támadhatatlan következtetést.) A kapitalizmus védelmezőitől ma már ugyanez a technika – hiszen kontrahegemonikus vetélytárstól nem kell tartani – ügyes trükk, az antikapitalistáktól öncsalás.

Harmadszor: attól is eltekintve, hogy az állami beavatkozás nem redukálható az újraelosztásra (a gazdasági beavatkozás se), az állam újraelosztó tevékenysége egyáltalán nem mindig egyenlősítő (egalitárius) tendenciájú, sőt. Már a Lassalle és Bismarck által megteremtett első, kezdetleges népjóléti rendszer is „rendi” jellegű volt, amennyiben egyfelől a tőke+állam, másfelől a „szociáldemokrácia”, azaz az iparban dolgozó, aktív férfiak korporációja között jött létre, a náluk szegényebbekre pedig az együttműködés hatálya nem terjedt ki. Számos, rendkívül erős államkapitalista vonásokkal rendelkező rezsim (így pl. a Harmadik Birodalom nemzetiszocializmusa) csökkentette a dolgozók reálbérét, növelte a fölhalmozási hányadot, széttiporta a munkásmozgalmat és az életszínvonal-növekedést csak közvetve, a fogyasztási szféra átalakításával érte el, ahol a tőke, a tőkés állam és a dolgozók konfliktusa depolitizálható volt.

Többen bizonyították, így kitűnő új könyvében Szalai Júlia is,12 hogy a hazai, rendszerváltás (1988/89) utáni népjóléti rendszer „perverz” (azaz a kezdeti szándékkal ellentétes végeredményű) tevékenységet folytat, amennyiben a jóléti transzferek címzettje javarészt a középosztály, ezért a költségvetés igen jelentős újraelosztási hányada nem növeli az egyenlőséget, legföljebb a középosztály (polgárság) különféle csoportjai között változtatja meg az egyensúlyi viszonyokat.

Negyedszer: a kapitalizmus gazdaságtörténetében – egészen a XX. század végéig – az állami beavatkozás túlsúlyával (de nem mindig az egyenlősítő újraelosztással), illetve a szabadpiaci/​szabadkereskedelmi (laisser-faire) lazítással jellemezhető rezsimek többé-kevésbé ritmikusan váltogatták egymást, de a múlt század utolsó harmadáig az uralkodó trend az egyenlősítő, kohéziót-harmóniát előmozdító népjóléti intézkedések és intézményrendszerek terjedelmi szélesedése volt: az emelkedő reálbérek mellett a terebélyesedő és növekvő politikai fontosságú ingyenes vagy nagyon olcsó (többnyire önköltség alatti) közszolgáltatások uralma és mintaadó jellege. Mindez a „fordizmus” korszakában volt lehetséges (ez a terminus is Gramscitól származik), amelyre jellemző a férfilakosság teljes foglalkoztatottsága, a viszonylag magas bérek, az olcsó áruval szaturált fogyasztói piac, a gyorsan elsajátítható futószalag-technika, a magas munkaintenzitás, a fizetőképes fogyasztói kereslet serkentése, a tőke, az állam és a szakszervezetek összefogása a ciklikus válságok megelőzésére. (A fordizmus korában, amikor a tőke elsősorban már nem az abszolút, hanem a relatív értéktöbblet kisajtolására törekszik, először valósul meg teljes egészében az, amit Marx úgy írt le, mint a munka „valóságos alávetését” [reelle Subsumtion] a tőkének: innentől a technikai racionalitásba – a munka matematizálható egységekbe osztásával, a taylorizmussal-fordizmussal, a „bedórendszerrel”, a darabbérrel stb. – beépített elnyomás, az időhasználati, azaz magát az életet leigázó logika a szerződéses viszonyokon messze túl vetette kényszer alá a proletárokat, és succubusként még ellenállásuk formáiba is beépült.)13

Az 1968-i vereség (s ne feledjük, a forradalom ekkor a jóléti, konformizáló, tömegtermelő-tömegesítő, újraelosztó-egyenlősítő, technokrata-államosító kapitalizmusváltozat ellen tört ki, amelyet az utóvédharcokat vívó, gyöngécske mai baloldal szívesen visszaállítana) után beindult a „posztfordista” verzió (informatika, a tőkejavak szabad áramlása [„liberalizáció”], az automatizálás-robotizálás második hulláma, „immateriális munka”, a munkaerő flexibilizálása, a spekulációs tőke mint „húzóágazat”, a termelői szaktudás leértékelődése, majd eltűnése, az egyenlőtlenségek nemzetköziesítése és etnicizálása/​rasszosítása, permanens forradalom helyett permanens háború – és persze a száz év alatt megteremtett népjóléti szisztéma lebontása: Sozialabbau). Az 1968-i forradalomra következő ellenforradalom – igen intelligensen – nem restaurálta a sok szempontból tarthatatlan etatizmust és „rendileg” korlátozott egalitarizmust, hanem előre rúgtatott és változtatott a játékszabályokon. Első renden szétzúzta a szakszervezetek hatalmát és blokkolta a (Francia- és Olaszországban genealógiai/​ideológiai okokból „kommunista pártnak” nevezett) szociáldemokrácia politikai befolyását. Az újraelosztó jóléti állam legutolsó európai kísérletét (1981, François Mitterrand) a tőkemenekülés, a frankra nehezedő nyomás hónapok alatt szétmángorolta; „az egyesült baloldal” (L’Union de la gauche) 1982-re már föl is adta a dolgot.14

Soha nem szabad elfelejtenünk, hogy minden hibájával együtt a második világháború utáni keynes-i jóléti állam teremtette meg a valaha ismert eddigi legnagyobb jólétet, biztonságot és a legszélesebb körű demokráciát a fejlett nyugati államokban (és a jóléti állam „keleti”, azaz szovjet típusú változata is véget vetett a kelet-európai periféria évszázados nyomorának és egyenlőtlenségének a diktatúra fokozatos enyhülése mellett). A jóléti állam radikalizálását involváló tektonikus mozgások (1968-i forradalom Nyugaton, demokratikus kísérlet Prágában, nemzeti fölszabadító mozgalmak a „harmadik világban”, az Egyesült Államok veresége Vietnamban, a kínai Nagy Proletár Kulturális Forradalom és a szovjet-kínai határincidens) következtében (illetve a munkásosztálynak tett kényszerű engedmények meg a technikai fejlődés folytán) csökkenő-süllyedő profitráta tette szükségessé a burzsoázia és a tőkés állam „piaci” ellenforradalmát, ami egyébként – a munkásmozgalom és a „szovjet tömb” mellett – a hagyományos burzsoáziát és a hagyományos tőkés államot is szétzúzta.

Hozzá kell tenni: mint az évgyűrűk, úgy mutatják az antikapitalista balosok elfogultságai szocialista fordulatuk időpontját, „keltezését”: a kései „fordizmus” balosai (kb. 1975-ig) államellenesek, a „posztfordizmus” utánuk jövő balosai piacellenesek. Némelyek ma már nehezen idézik föl, hogy az államellenesek is antikapitalisták. (A helyes megoldás: a kettő összekapcsolása.)

Rendszervakság

Mintegy százhetven, többnyire baloldali személy (szociáldemokraták, zöldek, kommunisták, antiglobalisták, szakszervezeti vezetők, jogvédők, NGO-aktivisták, néhány szélső- és ultrabalos, független társadalomkutatók, művészek, szakadtak, továbbá négy vagy öt szociális konzervatív; szomorúan jellegzetes, hogy őket a sajtó mindenütt „értelmiségieknek” nevezi, másfajta ember ugyebár nem létezvén) a Válaszúton c. nyílt levélben15 szólították, szólítottuk föl a kormánypárti, elsősorban a szocialista képviselőket, hogy ne szavazzák meg december 17-én az egészségbiztosítási törvényt. Erre több mint száz liberális személyiség, köztük a szocpárthoz közel állók is – fényes névsor! – válaszolt pár mondatban. A mondatok mindegyike kommentárt igényel. Az egyik elején arra kérik nyomatékkal az önbesorolása alapján balközép, ám voltaképpen jobbközép (neoliberális) kormány egészségügyi reformjai miatt aggodalmaskodó baloldaliakat, „[i]dézzék fel, mi mindent tárt fel a magyar társadalomtudomány és művészet arról, hogy miként tartja kiszolgáltatottságban az embereket az államelvű [!] berendezkedés…”16

Ezt annál könnyebb fölidéznünk, mivel az idevágó szövegek egy részét magunk írtuk.

Másrészt ha – az egyszerűség kedvéért – a szabadság és a jólét szemszögéből vizsgáljuk a tőkés rendszer „államibb” és „szabadpiacibb” változatait, érdekes eredményekre juthatunk. Szabadabb volt a „szabadpiaci” Chile Pinochet (ejtsd: pinosé, nem „pinocset”, francia eredetű család) uralma idején, mint Franciaország az etatista Mitterrand korszakában? Nagyobb volt a jólét a „szabadpiaci” Jelcin, mint az etatista Brezsnyev és Putyin idején? A századfordulós cs. kir. Magyarországon kétségkívül széles volt a szabályozatlan egyéni, gazdasági és sajtószabadság – együtt járt ez a demokratikus politikai részvétellel? (1900-ban a lakosság 6,1 százaléka szavazhatott, csak férfiak.) Az 1970-es évek etatista Magyarországát szociális biztonság, teljes foglalkoztatottság, egyre tágabb körű oktatás, növekvő fogyasztási színvonal jellemezte – együttjárt ez a demokratikus politikai részvétellel? (Az összlakosság 0,00 százalékának volt szavazati [választási] joga.) Az etatista, újraelosztó, egyenlősítő amerikai belpolitika éppúgy agresszív imperialista kül- és katonapolitikával társult Kennedy/​Johnson és Nixon korában, mint a „piacpárti” Reagan és ifj. Bush alatt.

Az „állam” démonizálása – az 1968-as nyugati forrástól eltekintve – részben a KGST-országokon belüli „reformkor” (új mechanizmus) ezópuszi nyelvéből származik. Amikor a cenzúrázott (és ön-) értelmiségiek „az állami túlszabályozást” és „a bürokráciát” szidták, a diktatúrára gondoltak. Amikor a „személyi kultuszt”, „a törvénysértéseket”, „a dogmatizmust”, „a szektásságot”, „a vonalasságot”, „a lakkozást” stb. stb. kifogásolták, a szabadsághiányra, az önkényuralomra, „az irányított kultúrára”, a rendszerszerű hazudozásra és a kényszerű kultikus cselekményekre gondoltak. Komikus lehetett volna „törvénysértéseknek” nevezni milliók rabszolgamunkáját a táborokban, de akkor persze még mindenki pontosan tudta, hogyan kell magyarra fordítani az ilyen műszavakat. A kontextus vesztével talán majd akadnak olyanok, akik ennek nyomán azt képzelik, Sztálin korában „törvénysértések” történtek, passz.

Ámde ha az új mechanizmus akkor ifjú kulcsemberei (emlékeznek Bereményi és Cseh Tamás dalára?17), ma őszülő liberálisok azt gondolják, az „államelvű” (?) berendezkedés valami különleges, vissza kellene emlékezniük arra, hogy minden kapitalizmus államelvű, jelesül a nemzetállam/​jogállam elvén alapult. A termelőeszköz-tulajdonos és a termelő közötti fizikai kényszer kikapcsolása (a tőkerendszer szerződéses-önkéntes jellege és a proletárnak a korábbi szubaltern, alsó néposztályokétól eltérő motivációs vagy indítékkaraktere révén) föllazította a társadalmi-erkölcsi szerkezetet: nem volt többé a szó hagyományos biopolitikai és kasztos/​rendi értelmében „úr és szolga”. Ekkor – a személyek közötti „deferenciális”, „fölfelé tekintő”, „úrtisztelő” viszonyok enyhülésével, a szerepek funkcionális behelyettesíthetőségének az általánossá válásával – „az úr” (mint az öröklött méltóság megszemélyesítője) helyett az állam erősödött meg, amelynek a funkcionáriusai nem személyes pozíciójuknak, hanem feladatkörüknek, hivatásuknak köszönhetik – kizárólag hivatali-jogi természetű – előjogaikat és fönsőbbségüket. A kapitalizmus absztrakt természetének párhuzama az állam elvontsága: ez éppúgy kiderül Max Weber, mint Fernand Braudel, Pierre Bourdieu és Michael Mann hatalmas műveiből – és ennek a viszonynak az erőszakos redukciója az uralmi viszonyra (tehát a tőkés viszonyok specifikumának föl nem ismerése) a legnagyobb hibája (és vonzereje) Michel Foucault írásainak.

Ha „az állam túlhatalmában”, az etatizmusban az egyénre nehezedő intézményes/​legitim kényszert kifogásoljuk (márpedig a mai liberálisok – szemben sokkal kifinomultabb XIX. századi elődeikkel – ezt teszik), akkor meg kell kérdezni, hogy vajon „az államtalanítás”, „a piacosítás” és a „decentralizáció” ezt a kényszert csakugyan csökkenti-e. Amikor Deák, Eötvös, Trefort, Wlassics, Wekerle eltörölte a Magyar Királyság teokratikus-államegyházi vonásait, az államra bízta a népoktatást s az anyakönyvezést, megszüntette a felekezetek közötti jogegyenlőtlenségeket stb., akkor csökkentette vagy növelte az egyes honpolgárokra (alattvalókra) nehezedő intézményes kényszert? Amikor szociáldemokrata vagy szocialista kormányok kerültek hatalomra – föltéve persze, hogy az alkotmányos viszonyokat adottnak vesszük, tehát pl. modern liberális demokráciákban –, vajon növekedett a dolgozók intézményes kényszernek való alávetettsége, ha a vállalatukat történetesen államosították? A piaci viszonyoknak való alávetettség talán nem intézményes kényszer? A „fékek és ellensúlyok” legtöbb szempontból üdvös rendszere korlátozza a hatalmi ágakat egymással szemben – de csökkenti-e a honpolgárokra (alattvalókra) súlyosodó államhatalom összmennyiségét (ha itt most elvonatkoztatunk az önkénytől és a visszaélésektől)? A független jegybank korlátozza a végrehajtó hatalom (ezen belül a pénzügyi kormányzat) hatáskörét, de megszűnik-e ezáltal a monetáris (és közvetve: a financiális) politikának az adófizető, megtakarító és befektető személyre vagy csoportra vonatkozó befolyása? (Arról nem szólva, hogy a monetáris és kamatpolitikára irányuló, „alulról fölfelé” ható, a parlamenten keresztül, közvetve gyakorolt demokratikus ellenbefolyás a jegybank – ma már gyakorlatilag az Európai Központi Bank – függetlensége következtében megszűnt. Növelte ez a „piacosító”, „államtalanító”, „decentralizáló”, „hatalmi befolyást elvonó” rendszabály a politikai szabadságot? Nyilvánvaló, hogy nem.)

A mai Kínai Népköztársaság és a Vietnami Szocialista Köztársaság példája hovatovább azt is gyönyörűen illusztrálja, hogy a „piacosítás” magas foka nem föltétlenül jár együtt az „államtalanítás” magas fokával (ez nem zéró összegű játszma), arról a politikai hipotézisről nem is beszélve, hogy a piac spontánul demokratizálna, liberalizálna, hiszen a politikai-rendőri elnyomás Kínában és Vietnamban alig csökkent.

Az se kétséges, hogy a dolgozók jóléte és a fogyasztók szuverenitása a legegyenletesebben a jóléti, újraelosztó, államosító, fogyasztásserkentő, magas, ám progresszív adókat kikényszerítő, „gazdaságélénkítő” (keynes-i) politika évtizedeiben emelkedett (a reálbér és az egy főre eső nemzeti össztermék az ipari társadalmakban csak 1955–1978 között gyarapodott folyamatosan, a magas infláció ellenére).

Ugyanakkor az is igaz, hogy az állami újraelosztás magas költségvetési részaránya egyáltalán nem garantálja az egyenlőség növekedését, még akkor se, ha (az intézményes és szociokulturális tényezőket az egyszerűség kedvéért elhanyagolva) pusztán a jövedelemegyenlőségre összpontosítunk. Számtalan etatista berendezkedésben igen éles társadalmi egyenlőtlenségek maradtak fönn – csak a szociáldemokrata jóléti állam volt kifejezetten egalitáriusnak nevezhető (bár mondjuk a gaullista vagy a Karl Schiller/​Ludwig Erhard-féle változat is egalitáriusabb volt, mint a mai ultrapiaci rezsimek bármelyike).

A jóléti állam – ami egyébként szerintem is a múlthoz tartozik – elleni ideológiai érvek legfontosabbika az antikommunista argumentum. Az állami újraelosztást, a közvetlen állami beruházást és fejlesztést, az állami gazdaságirányítást az 1989 utáni kelet-közép-európai gazdaságtörténeti, politikatudományi és publicisztikai irodalom a „szocializmussal”, a „szocializmust” pedig a „totalitárius diktatúrával” azonosította. (Annak ellenére, hogy a jóléti állam a történelem nagyjából lezárt fejezete, mégis méltánytalan, hogy a kelet-európai liberálisok voltaképpen szolgalelkűséggel és autoritarizmussal vádolják azokat a tömegeket, amelyek mernek rá emlékezni, hogy 1989 előtt a többségnek magasabb volt az életszínvonala, a reálbére, nagyobb volt a szociális biztonsága és jobb a szociális ellátottsága, mint ma. 1989 után ráadásul meredeken nőtt az egyenlőtlenség, összeomlott a társadalmi igazságosság minden maradéka, ami a klasszikus liberalizmusnak, szemben mai utódaival vagy epigonjaival, igenis fontos volt. És az sem mellékes, hogy a klasszikus szabadelvűség a független és a szuverén nemzeti-területi jogállam ideológiája volt, lásd: François Perroux: Nemzeti függetlenség és kölcsönös gazdasági függőség.18 Mindebből azonban nem következik a nép diktatúra iránti előszeretete: ez rágalom.)

Evvel a problematikus azonosítással itt csak nagyon röviden foglalkozhatom – de tárgyam természete miatt nem kerülhetem meg.

A „totalitárius diktatúra” fogalma sok tekintetben érvényes és használható, és a vele leírt rezsimeknek vannak (szörnyűséges) rokon vonásai; ám mindenkit meggondolásra kell hogy késztessen, miért borította lángba Európát a kétféle (a leninista, majd sztálinista, illetve a náci-fasiszta) parancsuralom közötti konfliktus, miért foglalt el a nácik önértelmezésében középponti helyet az antikommunizmus, és miért volt a fasiszta fordulat az európai és a latin-amerikai („Estado Novo” Brazíliában stb.) politikában többnyire a szocialista és kommunista mozgalmakkal szembeni preventív (ellen)forradalom.

A „szocializmus” fogalmáról – tömören összefoglalva – a következőket kell tudni.19

Először: „szocializmusnak” lehet nevezni (wittgensteiniánus szellemben) mindazt, amit a magukat szocialistának képzelő vagy annak nevező berendezkedések valaha műveltek – kb. ez az, amit a régiónkban elterjedt történetideológiák terjesztenek (érdekes módon ezt az ebben egyetértő sztálinisták, és liberálisok-konzervatívok egyaránt önigazolási célzattal teszik, habár ellenkező előjellel) –, ez a szemlélet azonban (mint azonnal látni fogjuk) tévedésekhez vezet.

Másodszor: szemben a „kapitalizmussal”, amely deskriptív, a „szocializmus” jobbára (noha nem csak) normatív fogalom (azaz követelményeket fogalmaz meg valamely rendszerrel szemben, nem pusztán leírja – de ez még nem azonos az utópia képzetével). Helyes párhuzama lehet pl. „a szabadelvű-alkotmányos jogállam”. Hiába jellemezte az 1936-i sztálini alkotmány a Szovjetuniót mint a legszélesebb körű alapjogi garanciák édenkertjét, a gyakorlatot (mindenekelőtt: jogilag ártatlanok tömeges bebörtönzését) vizsgálva bárki könnyen beláthatja, hogy a Szovjetunió nem volt jogállam. (A Harmadik Birodalom nem is állított magáról semmi ilyesmit.) Bár a kortársak többsége ebben hajdan nem nagyon talált kivetnivalót, a jogállamiság korlátoltsága a még nem demokratikus, ám liberális rendszerekben – az emberi és állampolgári jogokat a XIX. századi Egyesült Államokban nem terjesztették ki a feketékre; a brit, francia, holland, belga gyarmatbirodalmak nem ismerték el a színes gyarmati népek egyenjogúságát semmilyen tekintetben, nyugodtan halomra gyilkolták őket; az első világháború előtti szabadelvű Magyarországon a kifejezési szabadság és a politikai szervezkedés szabadsága nem terjedt ki a másokéval egyenlő mértékben a szocialista munkásságra és a nemzetiségekre, a parasztmozgalmakra pedig még ennyire sem – följogosítják az utókort arra, hogy szkeptikus legyen a korábbi rendszerek liberális hitelét illetően. A „szocializmus” ugyanilyen fogalom, a „kapitalizmus” nem. (1988/89-ben nem azt harsogtuk kórusban az utcán, hogy: „Kapitalizmust!”, hanem azt, hogy: „Demokráciát!”, s nem azért, mintha nem lettek volna közöttünk hívei a kapitalizmusnak, hanem azért, mert a követelések szükségképpen normatívak, a kapitalizmus fogalma pedig nem az. Megjegyzem, „a piac” fogalma, szemben a „kapitalizmus” fogalmával, amelynél jóval szűkebb átfogójú, normatív természetű – olyannyira az, hogy Polányi Károly köztudomásúlag utópiának nevezte20 –, hisz a szerződéses tranzakciók előföltételeként megkívánja az egyenlőséget és a szabadságot. Éppen ennek a normatív magnak az elemzése volt – logikailag – Karl Marx kiindulópontja, amikor a korai szocialistákra rácáfolva bebizonyította, hogy a [piaci] kapitalizmusban a kizsákmányolás nem az uralkodó osztályok erőszakának a következménye: éppen az az érdekes, hogy miként mehet végbe a kizsákmányolás meg a tőkének való [formális és reális] alávetés, ha egyszer nem a „státus” a polgári [„civil”] társadalomban jellemző tranzakciók domináns jogi formája, hanem a „szerződés”.) A „szocializmusnak” tehát ténylegesen vannak normatív ismérvei, kritériumai.

Harmadszor: ezek a kritériumok legalábbis negatív értelemben világosak. A szocializmus (vagy kommunizmus) kétségtelenül arra szolgál, hogy megszüntesse az árutermelést, a bérmunkát, az osztályokat, a pénzt, a társadalmi munkamegosztást, az államot és a patriarkális családot. A „szocialistának” nevezett rezsimek mindezt nem végezték el (utóbb meghatározónak bizonyuló történelmi pillanatokban nyilvánvalóan nem is végezhették: nem gondolom például, hogy a Lenin és Trockij vezette októberi forradalom vállalkozhatott volna a szocializmus normatív kritériumait kielégítő rendszer megteremtésére; ilyesmit állítani vagy számonkérni csakugyan történetietlen volna), ennyiben tehát azt kell mondanunk, hogy szocialista rendszer eddig még soha nem létezett, bár az egykor gigászi szocialista-kommunista mozgalmak újra és újra, elbukva és újjáéledve, többnyire őszintén törekedtek rá, hogy létezzék.

Negyedszer: sokan gondolták, hogy a szocializmus/​kommunizmus lényege a magántulajdon (illetve a piac) fölszámolása, és hogy ezt el is végezte. Ezért sok mai kommunista (ez a sok persze nem sok) úgy véli, hogy az 1917 és 1989 közötti kommunista (bolsevik, szovjet típusú) kísérlet minden borzalom ellenére mégis magában hordozta az emberi nem emancipációjának a lehetőségét. Ez a tévedés a „magántulajdon” fogalmának a félreértéséből ered. Marxistáknak tudniuk kellene, hogy a „magántulajdon” a tőkés rendszerben azt jelenti, hogy a termelők el vannak választva a termelőeszközöktől, amelyek mások tulajdonában vannak, s mivel termelés csak az élőmunka és a termelőeszközök szintézisével mehet végbe, ez itt úgy érhető el, hogy a munkások eladják a munkaidejüket a termelőeszközök tulajdonosainak. Ebből a szemszögből közömbös (bár más perspektívából persze korántsem), hogy a termelőeszközök tulajdonosa, tehát az értéktöbblet elsajátítója – ha más, mint a termelő – magánszemély-e, netán részvénytársaság, befektetési alap, bankholding vagy maga az állam. A „szocialistának” vélt rendszerek, ha rájuk vetítjük a szocializmus/​kommunizmus normatív kritériumait, államkapitalizmusnak bizonyulnak, amint ezt már számos kritikai marxista kielemezte 1918 óta, kiemelve, hogy a szocialista átmenet nem lehetséges (ahogy állítólagos politikai formája, a legendás „proletárdiktatúra” sem), ha nem maguk a munkások ellenőrzik (döntési-, azaz tulajdonjoggal) a gazdasági egységek és a népgazdaság szintjén egyaránt a termelést, a fogyasztást és az újraelosztást, a beruházásokat is beleértve. (Ez a kritika egyidős magával a bolsevizmussal.)21

Ötödször: ez természetesen nem jelenti azt, hogy a bolsevik forradalom által létrehozott rendszerek minden további nélkül „kapitalisták” voltak. A szovjet típusú államkapitalizmus – fönnállásának mintegy hetven esztendeje alatt – teljesen sajátságos rendszer volt, ráadásul rengeteget változott is, nem beszélve a különféle „szocialista országok” közötti tetemes különbségekről. A bolsevik forradalmak elsöpörték a régi uralkodó osztályokat, megteremtették a modernség és a racionalitás minden mástól (különösen a nyugati liberális kapitalizmustól, majd a fasizmustól) majdnem mindenben különböző modelljeit. A fölhalmozási puritanizmus kegyetlen spártai rendje (ami nagyjából 1956-ig, tehát az SZKP XX. kongresszusának és a magyar forradalomnak az esztendejéig tartott), majd a rá következő, 1968-tól kezdve gyorsuló fogyasztói „olvadás” mellett (ami bizonyos piaci „mechanizmusok” részleges bevezetésével járt) egyaránt megmaradt a szovjet típusú társadalmak egalitarizmusa, eltéveszthetetlen plebejus karaktere és a fölvilágosodás örökségéből származó „modern/​klasszicista” kultúrája (a tudomány és a magas művészet félreismerhetetlen kultuszával).22 A represszió, bár mindent áthatott, nem tekinthető „a létező szocialista” államkapitalizmus sajátos vonásának.

Külön fontos tulajdonsága lett ennek a rezsimnek, hogy mivel alapító aktusa – s ennek meghatározó jelentőségével (a nagy római történetírók nyomán) már Machiavellinek is tökéletesen tisztában kellett lennie – forradalmi volt, még eltorzított és meghamisított önlegitimációs ideológiájában is ott rejlett a forradalmi (emancipatorikus) mag, ami időről időre elkerülhetetlenné tette a szocializmus/​kommunizmus normatív ismérveivel való szembesülést. Márpedig ez minden parancsuralmi struktúra és hipertrófiás erőszakszervezet (elsősorban a világtörténelemben páratlan méretű politikai titkosrendőrség) ellenére roppantul bonyodalmassá tette a szovjet típusú államkapitalista államok kormányzását. Így pl. a piaci reformokat szabadjára engedő vezetők (Kádár, Gomułka), akik pártkarrierük egy-egy pontján szembekerültek a munkásosztállyal, ugyanakkor megkísérelték megőrizni az állam „munkás”-jellegét; ilyen nehézségekkel a szociáldemokrata vezetőknek (bár világnézetileg ők is évtizedekig zavarban voltak) a gyakorlatban Nyugaton nem kellett megküzdeniük.

A „terv” és a „piac” amúgy valóságos ellentéte azonban mind a keleti tömbben, mind Nyugaton rendszeren belüli konfliktus volt, és nem azonosítható a „szocializmus” és a „kapitalizmus” ellentétével, hiszen piaci „koordináció” állami tulajdon mellett is elképzelhető, a jóléti állam és a „fogyasztói társadalom” letűnt korszaka idején pedig a nyugati „demokratikus” kapitalizmusban is általános volt a népgazdasági tervezés.

Hatodszor: mára nyilvánvaló, hogy a kapitalizmus túlélte a korábbról ismert szociokulturális jegyekkel körülírható burzsoáziát és proletariátust. A posztfordista korszakban nemcsak a klasszikus ipari munkásság szóródott szét, hanem a menedzsmenttől elkülöníthető régi polgárság (nem pusztán a Bildungsbürgertum, „a művelt középosztály”) is: noha a kapitalizmus él és virul (már amennyire a folyamatos recesszió és depresszió közepette „virul”), „polgári társadalomnak” mégsem merném nevezni. (A szovjet típusú „létező” államkapitalizmusnak se volt polgári uralkodó osztálya, ami szintúgy nem vette elejét a kizsákmányolásnak.)

Az egészségbiztosítási törvény

A liberális személyiségeknek a Válaszúton c. baloldali dokumentumra írott levele arra céloz – helyesen, de ezt a baloldali tiltakozók se tagadták –, hogy az állami tulajdon és szabályozás nem föltétlenül mozdítja elő az egyenlőséget. A jelenlegi magyarországi egészségügyi rendszer szélsőségesen egyenlőtlen, igazságtalan, és ez 1989 előtt se volt másként. Mivel a minőségi egészségügyi ellátás kínálata roppantul szűkös, a keresleti oldalon elvadult verseny alakult ki, a szabályozatlan „második gazdaságra” jellemző anomáliákkal és kegyetlenséggel. Nem vonható kétségbe, hogy az orvostársadalom egy része – mint pl. az Éger István dr. vezette Nemzeti Paraszolvencia Szövetség – a jelenlegi szörnyű viszonyok konzerválásában vagy tovább rontásában érdekelt. De ők a kisebbség. Abban nagyjából teljes az egyetértés, hogy az egészségügyi rendszer reformra szorul. Csak az a kérdés, hogy milyen reformra. A Válaszúton kibocsátóinak és aláíróinak az a véleményük, hogy a kormányzat és az országgyűlési többség által tervezett reform helytelen irányú; a pozitív megoldásról nem szólnak. Ilyesmire a nyílt levél formája nem alkalmas, ehhöz politikai szervezetre volna szükség, amely szakértőivel ellenprogramot állít össze, meggyőzi a közvéleményt és keresztülviszi a terveit. Ilyen politikai szervezet (pl. párt) ma Magyarországon nem létezik (nincs szervezett baloldal); ebből a gyöngeségből kifolyólag marad a kritika (a neoliberális törvény kritikája), ami – a föllelhető legkiválóbb „egészséggazdasági” szakemberekkel való konzultáció után, s ezért itt mondok köszönetet – többféleképpen is összefoglalható, az alábbi csak az egyik lehetséges variáns – egyben válasz a liberális közéleti személyiségek válaszlevelének arra a föltételezésére, hogy a Válaszúton kibocsátói megtévesztik magukat és a közvéleményt, amikor amiatt sopánkodnak, hogy a bevezetendő neoliberális egészségügyi reformok növelik a gazdagok és szegények közötti esélyegyenlőtlenséget. (A most következők kisebb részben egyenes idézetek a kérésemre írott szakvéleményekből, nagyobb részben rövid parafrázisok.)

Először: a nemzeti kockázatközösség (egészségesek és betegek közötti jövedelemtranszfer)23 az egyes egészségbiztosítási alapok által „lefedett” kockázati populációkra bomlik föl (ötszázezer-kétmillió ember lehet majd egy-egy alapban). Az ún. állami fejkvóta a fölmerülő kockázatok egyharmadáig tudja kezelni a kockázati inhomogeneitásból eredő rizikót.24 A hollandiai példa nyomán nálunk is létre fognak hozni kockázatkiegyenlítő alapot, amely ezen utólagos korrekciót végez, ám egyelőre nem tudni, milyen szolgáltatásokra terjed majd ki, s hogy mekkora terheket hagy a reménybeli magánbefektetők vállán.

Másodszor: a magyarországi betegek 2009. január 1-jétől elvesztik a szabad orvosválasztás jogát, ami eddig pótolta az egészségügyi fogyasztóvédelmet és minőségellenőrzést. Ezentúl csak az élhet evvel a joggal, aki képes megfizetni. Az ország kistérségei között ma akár ötven százalékos különbség is lehet az egy főre eső egészségügyi közkiadások volumenében. Ott költenek kevesebbet egy-egy főre, ahol rövidebb ideig élnek és betegebbek az emberek. A fönnálló igazságtalan helyzetet a törvény akár nyolc évre is konzerválhatja. Egy kiváló szakíró szerint „ennek analógiájára törvényben szentesíthetnék azt is, hogy a roma gyermekek után »az örökölt igénybevételi igazságtalanságok« alapján a jövő évtől felére csökkentik az oktatási normatívát”…25

Harmadszor: az, amit technikai értelemben „szolidaritásnak” neveznek – azaz a gazdag és szegény közötti jövedelemtranszfer – a be- és kifizetésekből áll össze. A kormány reformtervei szerint a befizetési oldalon – a jövedelemarányos befizetések révén – megmarad a szolidaritás mozzanata, ámde az ellátásokat már nem az egészségi állapot függvényében fogják a páciensek igénybe venni, mert (a) az egészségügyi pénztárak a fejkvótán keresztül rögzített bevételhez jutnak; mivel a fejkvótát az állam kontrollálja, az összegét nagyon nehéz növelni, ezért a befektetők csak úgy takaríthatnak meg tőkét, ha szűkítik a kiadásokat; (b) az egészségügyi kiadások koncentrációja miatt – a honpolgárok tíz százaléka veszi igénybe a kiadások hatvan százalékát – a kiadások csökkentése érdekében nagy valószínűség szerint korlátozni fogják a leginkább rászoruló betegek ellátáshoz való hozzáférését, mert így lehet a lehető legnagyobb megtakarítást realizálni; (c) ha valóban így lesz – tehát ha az állam valóban korlátozni próbálja a hozzáférést –, a páciensek vándorolni kezdenek az egészségügyi pénztárak között, de mindenütt hasonló problémákkal fognak találkozni, ezért (d) a pénztárak majd valamilyen rejtett vagy titkos diszkriminációs rendszabályt fogadnak el, belső listákat alkotnak stb.; végül (e) tekintve, hogy a biztosítási csomag tartalma nincs pontosan meghatározva, könnyű kiüresíteni: a kórházak azt mondhatják majd, hogy bizonyos szolgáltatások nem „járnak” (vagy az adekvát terápiának csak olcsóbb, „lebutított” változata „jár”). Nincsenek ugyanis általánosan lefektetve olyan protokollok, amelyeket az orvosoknak kötelezően be kellene tartaniuk, illetve amelyek le vannak fektetve, azok különbözőek – innen már ma is a magyarországi páciensek kiszolgáltatottsága, amit a kormány reformtervei előreláthatólag csak fokozni fognak.

Negyedszer: az egy személyre eső egészségügyi közkiadások hetven-nyolcvan százalékát életünk legutolsó esztendejében használjuk föl. Azt, hogy megkapjuk, „ami jár”, csak az egészségügyi rendszer apparátusaitól független minőségellenőrzés biztosíthatná, de ilyen nincs. Most azonban olyan felet engednek az egészségügyi rendszerbe, amely minden eddiginél hatékonyabb érdekérvényesítésre képes. Az orvosok és kórházak minden egyes beavatkozásukkal annak a biztosítónak a profitját fogják csökkenteni, amelytől a finanszírozásuk, túlélésük függ. Vajon a középkorú menedzser egészségügyi ellátásán fog-e takarékoskodni a biztosító – kérdezi egyik orvosgazdász levelezőm –, vagy a nyolcvanéves haldoklóén?

Az Állami Számvevőszék Fejlesztési és Módszertani Intézetének a törvényjavaslathoz fűzött kommentárja26 megállapítja, hogy (a) a kórházi struktúra átalakítása 25-50 milliárd forintos adósságot eredményezett, amelyet más forrásból kellett pótolnia az Egészségügyi Minisztériumnak, amely 28 milliárdot osztott szét igen gyorsan. A 2008-ra tervezett, az infláció mértékét alig meghaladó tervezett kiadások az adósságállomány további emelkedéséhez fognak vezetni. A 2009 és 2011 közötti időszak tervezése nem számol növekménnyel, ez azt jelenti, hogy az új befektetők pénztárai a kórházi struktúrát fogják szűkíteni, mivel csak így juthatnak megtakarításokhoz. (b) A kórházak finanszírozásából – így fogalmaz az Állami Számvevőszék szakembergárdája – száműzték a teljesítményelvet. Az ún. teljesítményvolumen-korlát (TVK) fölötti teljesítményt már nem fizeti ki az Országos Egészségpénztár (OEP), sőt, a magasabb szintű ellátásokért az OEP „sajátos módon” kevesebbet fizet, mert míg a közkórházak a TVK túllépése ellen a beteg „magasabb szintre utalásával” védekezhetnek, addig ezt az egyetemi klinikák, intézetek nem tehetik meg, így ők ugyanazért a teljesítménypontszámért kevesebb pénzt kapnak. Mindez – az ÁSZ szerint – „a minőségi ellátás diszpreferálását jelenti, a versenyt korlátozza, a várólistákat növeli”. A TVK megszüntetésére nincs remény, bár még módosíthatják.

Ha a törvényt és a vizitdíjat stb. a népszavazások, tiltakozások, alkotmánybírósági eljárások hatására nem törlik el, 2008-ban a vizitdíj-bevétel 20,4 milliárd forinttal, a járulékbevételi többlet 36 milliárd forinttal javítja az államháztartási egyensúlyt.

(c) Ugyancsak az ÁSZ szerint a tervezett huszonkét, területi alapú kötelező egészségbiztosítási pénztár (KEP) versenyeztetné ugyan a szolgáltatókat, de valódi versenyre csak a fővárosban és az egyetemi központokban lehet számítani. A huszonkét KEP működtetési költségei messze (föltehetőleg nagyságrendekkel) meghaladnák a maiakat, aminek csak a kapacitás szűkítése lehet az orvosszere. 2009-től pusztán az átalakítással járó költségek 20 milliárd forintra rúghatnak. (d) „A befektetők – írják ugyancsak az Állami Számvevőszék elemzői –, ha érdemi menedzsmentjogokat kapnak (érdemi menedzsmentjogok [működtetési jogok – közbevetés: TGM] biztosítása nélkül föltehetőleg nem lesznek befektetők), várhatóan befejezik a félbehagyott kórházi struktúraszűkítést. Ezt logikusan a szolgáltatókkal kötendő szerződések odaítélésében való döntésre is fölhasználnák, azaz a kapacitások további [kiemelés: TGM] szűkítése érdekében a rossz minőségű szolgáltatókkal nem szerződnének, ami közvetetten számos kórház csődjét jelentené [s korábban már láttuk, hol valószínűek ezek a csődök – közbevetés: TGM], s az ezt megelőzősen kialakuló súlyos veszteségek az önkormányzatok költségvetését terhelik majd.” (e) 2007-ben a betegek terhei kb. ötven milliárd forinttal, azaz tizenöt százalékkal nőttek a gyógyszerek támogatási kulcsának csökkentése, számos gyógyszertámogatás megszüntetése, valamint a vizitdíj és a kórházi napidíj bevezetése miatt. Az egészségügyi szolgáltatások keresletét máris korlátozták, huszonöt százalékkal csökkent az orvos-beteg találkozások száma, a TVK fölötti finanszírozás megszüntetése miatt pedig – mint köztudott – általánossá váltak és egyre hosszabbodnak a várólisták.27

Föltétlenül meg kell itt említeni, hogy az egészségügy átalakításának közgazdasági problematikájáról, a magyarországi viták elmélet- és politikatörténetéről a legmélyebb és a legátfogóbb írás Sinkó Eszter tanulmánya: „Az egészségbiztosítási rendszer átalakításának menete”, Magyarország Politikai Évkönyve, 2008 (sajtó alatt).28

Attól tartok, hogy az aggályokra a kormányzatnak és támogatóinak nincsenek megnyugtató válaszaik. Ilyen válaszokat ugyanis szorgos kereséssel sem találtunk.

Az egészségbiztosítási törvényt – amelynek a kéziratom lezárása után zajlott 2008. március 9-i népszavazás a kormánykoalíció szociális politikájára nézve lesújtó eredménye miatt igen rosszak a végrehajtási esélyei, ráadásul 2008 őszére a törvényt magát támadó újabb népszavazás van kilátásban – követte a miniszterelnök bejelentése, amely szerint a kormány enyhíti a fölső középosztály és a tőkés vállalkozások ún. bérterheit és más adóit meg járulékait, továbbá a szociális segélyezés föltételéül a segélyezett személyek munkavégzésre való hajlandóságát szabja meg, ezt a hajlandóságot az ún. „munkateszt” révén hatóságilag ellenőrizteti, a munkanélkülieket „közmunkára” fogja kötelezni.29 Az „inaktív” populáció kénytelen lesz a létminimum alatti munkabérért dolgozni, miközben elveszti segélyjogosultságát – de ha nem hajlandó erre a megalázó és kínos tevékenységre, akkor is elveszti a segélyjogosultságát. Mint a témáról szóló publicisztikai írásomban már kimondtam: ez előbb-utóbb börtönbe kényszeríti az underclass és a prekariátus tagjait. Ezen fölül: a kormány azt a látszatot kelti, hogy aki nem dolgozik, az „nem akar dolgozni” – evvel a váddal a roma lakosságot szokták illetni, tehát az intézkedésnek enyhén fajüldöző-fajgyűlölő a szubtextusa –, összhangban azzal, ahogyan az Egyesült Államokban és Nagy-Britanniában ugyanezt (welfare helyett workfare) elfogadtatták a közvéleménnyel; a módszer: hangulatkeltés a feketék és a bevándorlók ellen. A baloldali (szociáldemokrata) politikai megoldás ebben az esetben egyfelől a harmincöt órás munkahét bevezetése volna, ami azonnal tetemesen megnövelné a munkaerő-keresletet, másfelől a garantált, munkavégzéstől független „megélhetési alapjövedelem” (living wage, Grundeinkommen) létrehozása. Ez a két lépés akadályozhatná meg a dologház logikájának érvényesülését, annak a XVIII. század előtti állapotnak a botrányos helyreállítását, amely bünteti (és erkölcsileg kárhoztatja) a nyomort.

A szociális leépítés és az állam kakotópiája

Az „utópia” szó arra a helyre utal, amely (még) sehol sincs, a „kakotópia” pedig arra, ahol minden csúf. Az államról „mint olyanról” Kelet-Európában forgalomban lévő, a klasszikus liberalizmus számára mellesleg ismeretlen közhelyek, amelyek még a libertárius-neokonzervatív érvelés 1980/90-es évekbeli barokk korszakának eszelős túlzásait is „túllicitálják” – ezekre sajnos magam is fogékony voltam akkoriban egy ideig –, megtöltik a kelet-közép-európai sajtót. Kivesézésükre itt most nincs terem, de nyilvánvaló, hogy eszmetörténeti és társaslélektani eredetük a szovjet típusú rendszer diktatorikus államberendezkedésének mitologikus emlékanyagában rejlik. Ámde minden „polgári” antietatizmus, államellenesség kétélű. Mindig államtalanítást követel azon a területen, ami „belül” van (vagy ami ideológiailag „belsőnek” látszik), lett légyen ez régebben „az államfönntartó elem”, az uralkodó etnikum, a belső piac = nemzetállam, „a gazdaság” mint olyan (ami egyébként nem létezik, puszta világnézeti-optikai illúzió), később „a nyugati világ”, „Európa” vagy bármi más. És mindig kemény, fegyveres államot követel ezen kívül: az irredenta/​szeparatista nemzetiségek (nemzeti kisebbségek) ellen, „a műveletlen tömeg” (főleg a parasztság) ellen, a „történelem nélküli népek” ellen (ezt a fogalmat még Friedrich Engels is használta), a gyarmati (vagy otthoni) színesbőrűek, a „fölforgatók”, a „hazátlan bitangok” (vaterlandslose Gesellen), azaz a szocialisták, a kommunisták, az anarchisták (értsd: a proletárok) ellen, és í. t.

Köztudomásúlag a mai Egyesült Államok is befelé államtalanít (bár a trend itt a vége felé közeledik), míg kifelé védővámos/​protekcionista; liberális és toleráns a városi fehér középosztály irányában, de rendőrállami az új bevándorlókkal és militarista (vagy még rosszabb) a közel-keleti és ázsiai iszlám népekkel szemben. A mai kelet-közép-európai publicisztika paneljai alapján eldönthetetlen, hogy most akkor az Egyesült Államok erős vagy gyönge, kicsiny vagy nagy állam-e. Elvégre oktatási és művelődési minisztériuma többnyire nincs, számtalan nálunk buzgón adminisztrált tevékenységi kört egyáltalán nem szabályoz („belül”), bár rendőri értelemben egyre többet.

Azt hiszem, egyszerű és időszerű példákkal is világossá tehető, milyen ellentmondásosak az állammal szembeni előítéletek ma Magyarországon. A honi közvélemény jobbik fele valóságos „lynch mob”-bá változott, amikor a budapesti Blaha Lujza téren késelő, nyilvánvalóan zavart elméjű székelyföldi (romániai) roma koldusgyerek kizsuppolásáról és megbüntetéséről volt szó: egy emberként kiáltottak milliók rendőrért (börtönért, bitóért). (Ebben egyesült a romákkal, a románokkal, az erdélyi magyarokkal és a hajléktalanokkal szembeni majdnem osztatlan, csaknem össznépi gyűlölet.)30 Ha úgy tetszik: állami beavatkozást sürgettek. Ezen mind a liberálisok, mind a független/​alternatív baloldal hívei – szerintem joggal – megbotránkoztak.

Ám a liberálisok, szociálliberálisok, független baloldaliak stb. vajon nem állami beavatkozást sürgetnek, amikor az oktatási szegregáció megszüntetését követelik, amikor iskolai integrációt és a cigányság javára pozitív diszkriminációt javasolnak? (És én legalább egy katolikus szociálkonzervatívot ismerek, aki szintén ezt javasolja, legalábbis magánbeszélgetésben.) Több állam, több szabályozás – mindkét esetben. Több államot a cigányok ellen – illetve: több államot a cigányok megsegítésére. Több államot a nevelésért – vagy több államot a büntetésért. A baloldal (ezen nem a kormánypártokat31 értjük) több államot kér a szegények javára, a jobboldal (ezen viszont igen – az ellenzékkel együtt) több államot kér a középosztály érdekében. A különbség nem az állami beavatkozás mértéke vagy aránya, hanem az állami beavatkozás (ha tetszik, morális, vagyis az összes politikai szubjektumok [honpolgárok] egyenlőségét érintő) iránya tekintetében döntő.

Ez fogja eldönteni a dilemmákat az egészségügyi reform és a készülő nyugdíjreform dolgában is. Én akkor fogok maradéktalanul hinni az egészségügyi reform elleni – örvendetesen széleskörű – kiállás értékében, autentikusságában, ha következetesen kiterjed majd a Munka Törvénykönyvének készülő módosítása, a közszolgáltatások privatizálása (megszüntetése), a közalkalmazottak tömeges elbocsátása, az iskolabezárások, az oktatásban észlelhető faji elkülönítés elleni tiltakozásra is.

A „jóléti állam” fogalmához nem elég az állami beavatkozás magas részaránya a szociális-gazdasági tranzakciókban; ezt a fogalmat csak az egyenlősítő (nagyobb jövedelem-, státus-, „esély”- és hatalmi egyenlőségre törekvő) politika elégíti ki, amelyet puszta kormánypolitikából a munkásmozgalom ellenhatalma tett (egy időre) rendszerré.32

Ebben az értelemben a „létező szocialista” államkapitalizmus rendszere a szociáldemokrata variáns mellett szintén jóléti államnak tekintendő, amelyben a valóságos munkásmozgalom nyomását „a párt” (a főhatalmat gyakorló ex- és/​vagy álkommunista állampárt) fejti ki, nem mint mozgalom, nem mint „képviseleti” párt, hanem egyrészt mint korporáció (a „negyedik rend”, a proletariátus foglalata), másrészt (itt Ernst Fraenkel kettősállam-elméletének osztályozását követem) mint a nyilvános jogrendszeren kívüli, diszkrecionális rendszabályokat foganatosító (szabadrendelkezésű) paraállam (Maßnahmenstaat).33 Arról, hogy evvel a korporatív-paraállami főhatalmi apparátussal miként versengett a többi közhatalmi és gazdasági struktúra, jó fölvilágosítást nyújt pl. a „szocialista” nagyvállalatok (többek között hatalmi) szerepéről szóló gazdaságszociológiai szakirodalom (Szalai Erzsébet, Lányi Kamilla) Magyarországon is.34 A fordizmus korszakának lezárultával (nagyjából az 1970-es években: amikor 1968 veresége után kiderült, hogy mind a szociáldemokrata, mind a sztálinista, mind a fokozatosan „eurokommunistává” váló pártok föladták az ellenhatalom [reformista] stratégiáját és betagozódtak abba, ami a kapitalizmus akkor még többé-kevésbé eleven „rendi” szerkezetéből megmaradt: compromesso storico35 stb.) mind a szociáldemokrata-etatista, mind a sztálini gyökerű („szovjet típusú”) államkapitalista jóléti állam csődbe jutott. Nem véletlen, hogy egyszerre. Az ún. „piaci reformok” is nagyjából egyszerre indultak meg Kelet- és Nyugat-Európában. (Evvel összefüggésben mind a „keleti” tömbben, mind a „nyugati világban” csak 1955 és 1978 között emelkedett folyamatosan a „reálbér”.)

Kelet-Európában az állam – Friedrich Engels szerint: „az ideális össztőkés”36 – tulajdonosi szerepe okozott és okoz mindmáig értelmezési nehézségeket. Amennyiben a kapitalizmust (egészen elvontan) a termelés társadalmasultsága és az elsajátítás „magánjellege” közötti ellentét megtestesülésének fogjuk föl, akkor a „magántulajdon” látszólagos hiánya mintha arra utalna, hogy a „szovjet típusú” társadalmakban nem lehetett semmilyen kapitalizmus, államkapitalizmus se, hanem ez valami sui generis, különös rendszer volt. Ez a „tulajdon” fogalmának hamisan leegyszerűsített értelmezéséből fakad. A magántulajdon lényege a kapitalizmusban a termelők elkülönítése, elválasztása a termelőeszközöktől (lásd följebb), a termelőeszközök fölötti – a római jog szellemében meghatározott – korlátlan, abszolút rendelkezés („kontroll”). A költségvetési korlátok minden „puhasága”37 ellenére (ez csak viszonylagos különbség a két berendezkedés között) a keleti tömbben is fönnmaradt az árutermelés, a bérmunka és az árucsere/​pénzgazdaság; így a magas újraelosztási hányadból következő masszív transzferek mindkét – számtalan vonatkozásban persze eltérő – rendszerben egyformán csökkentették a profitokat és lelassították a munkatermelékenység fejlődését.

A technikai változások (fordizmus: futószalag, darabbér, nagyüzem; posztfordizmus: számítógép, rövid lejáratú szerződéses munka, „deterritorializált”, „területen kívülivé” tett, pl. otthoni munkavégzés; fordizmus: virtuálisan teljes foglalkoztatás; posztfordizmus: részmunkaidős, „rugalmas” foglalkoztatás, „élethossziglani tanulás”, ami semmi mást nem jelent, mint hogy a hatóság előtt igazolni kell, hogy az utcára tett alkalmazott csakugyan munkát, alkalmazást keres, hajlandó magát úgymond „átképezni”, tehát ez a terrorista osztályelnyomás [mint állandó fölügyelet] kiáltó példája, és í. t.), az eladósodás és néhány egyéb tényező (pl. az 1973-as olajválság, akkor még autark nemzetgazdaságok, nukleáris konfliktus a két tömb között…) miatt a nemzetközi gazdasági rendszer (így a monetáris és hitelrendszer) borulékonnyá vált: megnehezedett a „visszaosztott” értéktöbblet befektetése, ami lerövidítette a ciklusokat és permanens válsággal (recesszióval) fenyegetett.

A félig-meddig államkapitalista „nyugati” jóléti államok tipikus esetei közül tanulságos Japán példája, ahol a patriarkális, gondoskodó vállalati struktúra valaha élethossziglani foglalkoztatást és garantált szociális szolgáltatásokat biztosított. Ma már az iskolát és főiskolát végzettek több mint ötven százaléka (!) nem talál állandó munkát („állást”), így kénytelen részmunkaidős dolgozóként élni az állandóan foglalkoztatottak átlagbérének negyven (!) százalékáért; ezek a fiatalok kiesnek a társadalombiztosítási rendszerből és a – Japánban a nagyvállalatoknál létesített – tovább- és átképzési hálózatból. Lakni kezdetleges lakókonténerekben laknak, vagy kénytelenek a szüleik nyakán élni nyugdíjas korukig. Németországban a hatmillió hivatalosan elismert, tényleges munkanélküli mellett tizenhárom millió „függő foglalkoztatott” (anhängig Beschäftigte) szociális védelem nélküli munkaviszonyban van (részmunkaidősök, „aligfoglalkoztatottak”, „önálló szakmunkások”, szerződéses és idénymunkások, kölcsönmunkások, mélyen a minimálbér alatt foglalkoztatottak [Ein-Euro-Jobber] és az ún. egyéni vállalkozók [Ich-AGs]). Ámde a még mintegy tizenkilenc millió társadalombiztosítási járulékfizetésre kötelezett, „állással” rendelkező dolgozó helyzete is roppant súlyos: 2003-ban 3,4 millió teljes munkaidőben foglalkoztatott dolgozó óránként 8,75 eurót keresett: ez a többi teljes munkaidőben foglalkoztatott átlagos órabérének a fele – ők az új „dolgozó szegények” (the working poor). Mindez persze még súlyosabban érinti a nőket és a migránsokat (elsősorban a szolgáltatások: konyhai munka, takarítás, köztisztaság, call centers stb. területén) annak ellenére, hogy néhány szektorban később bevezették a 7,50 eurós minimálbért, ami 2,4 millió dolgozó szegény helyzetét javította.38 A minimálbér emelése és az itt hivatkozott kutatás lezárásának dátuma közötti másfél évben a szakszervezetek 670 kollektív szerződést kötöttek meg ezekben a szektorokban; az órabér mindegyikben mélyen 7 euró alatt volt.39 Ne feledjük azt se, hogy az Egyesült Államok már az 1980-as és 1990-es években „átstrukturálta” a gazdaságát: a tőke és a tőkés állam sikeres támadást intézett a meggyöngített szakszervezetek ellen, stagnáló bérek mellett meghosszabbította a munkaidőt – az ezredfordulón az amerikai munkás a német munkásnál már huszonöt százalékkal (!) hosszabb ideig dolgozott! Így volt képes az Egyesült Államok a Németországénál és Japánénál gyorsabb növekedésre: az USA gazdasága 1990-től 2000-ig 3,2 százalékkal nőtt, míg Japáné 1,3, Németországé 1,9 százalékkal. 2001–2002-ben az amerikai gazdaság 5,9 százalékot növekedett, a német 0,9-et.40 Ezt a relatív hátrányt kezdte ledolgozni a Schröder-Fischer kormány a reálbérek befagyasztásával, a nyugdíjcsökkentéssel, a vizitdíjjal, a prekär lakossági csoportok létszámnövekedésével, a munka „flexibilizálásával” (részmunkaidős nyomormunkára kényszerítés a segélyjogosultság elvesztése mellett), a munkanélküliség egyidejű kiterjesztésével és kriminalizálásával, a keletnémetek, a kelet-európai vendégmunkások, a színes menekültek és bevándorlók elleni hangulatkeltéssel. Ez terjed át most – mint láthatjuk – Magyarországra is.

Mindehhöz tegyük hozzá az ILO (a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet) legfrissebb adatait: ma a világon hárommilliárd dolgozót tartanak számon, ez az „aktív” korúaknak mindössze 61%-a; negyven százalékuk nő. 1997-ben 70,2 millió férfi volt munkanélküli és 94,6 millió nő, 2007-ben 81,6 millió munkanélküli férfi van és 108 millió munkanélküli nő. Félmilliárd dolgozó keres napi egy dollárnál, 1,3 milliárd dolgozó napi két dollárnál kevesebbet. A fekete-afrikai dolgozók 85,4 százaléka tartozik utóbbi csoportba, a dél-ázsiai dolgozók (beleértve a „sikeres”, a „dübörgő” Indiát) 80 százaléka, a délkelet-ázsiai dolgozók 50,3 százaléka (beleértve a „szárnyaló” Kínát, Vietnamot, Tajvant).41

A tőkejavak nemzetközi forgalmának liberalizációja – ami a globalizációnak nevezett jelenségkör lényege, s ami persze egybeesik a munkaerő cirkulációjának minden eddiginél brutálisabb állami szabályozásával… – javította a tőke profitabilitását, ám az ezért lepengetett szociális ár igen magas. (A keynes-i jóléti állam szabályozása – a mindeddig a történelemben páratlan fogyasztási színvonal, kényelem, technikai fejlődés, szociális biztonság, növekvő szabadidő és í. t. mellett – sikerrel próbálkozott az olyan ciklikus válságok megelőzésével, mint az amerikai jelzáloghitel-piacé vagy a minapi nemzetközi tőzsdekrach…42 A tőkepiaci liberalizáció mellett az ilyen krízisek rombolásának a számottevő enyhítése a lehetetlennel határos, hiszen világvaluta nélkül – s az amerikai dollár már nem az – még a globális monetáris szabályozás se lehetséges.) Igen komoly problémákat jelent ez a polgári nemzetállamoknak, amelyeknek a szociális leépítés miatt rég nem látott legitimációs és közbiztonsági gondjaik is támadtak, s ahol a hagyományos hatalmi- és érdekszférák megtartása egyre kevésbé látszik kivihetőnek. Mindezek megoldására a számunkra legfontosabb kísérlet az Európai Unió átalakítása, hiszen ennek a volt kelet-európai (szovjet) csatlósállamok is jelentős szereplői.43

A következőkben Guglielmo Carchedi leírását fogom követni.44 Az ortodox (neoklasszikus, egyensúlyi) elmélet számára az EU lényegét az Európai Központi Bank, az Európai Beruházási Bank és a maastrichti szerződés árstabilitási törekvése jelenti. A cél: a tőkék, az áruk és a munkaerő szabad piaca. Ennek természetesen legföljebb a fele igaz, hiszen ha ez volna a cél, akkor az EU nem volna protekcionista kifelé, elsősorban a mezőgazdasági ágazatban, amivel mellesleg tönkreteszi a globális Délt (korábban: „harmadik világ”). De hát a „szabad piacnak” az Európai Unión belül sem mutatkozik egyensúlyi állapota: viszonyát a világpiaccal kontextusban kell látnunk, s ez a kontextus az euró, a kereskedelmi kapcsolatok a külfölddel és az Európai Unió belső támogatásai, szubvenciói, transzferei, amelyekkel megteremtik a kiváltságosok klubját. Ha az EU csakugyan szabadpiaci társulás lenne, akkor megszüntetné az agrártámogatásokat, beengedné a déli (főleg afrikai) mezőgazdaság termékeit a belső piacára, a kamatlábat pedig a dollárárfolyamot irányító kamathoz igazítaná vagy még lejjebb engedné. Guglielmo Carchedi szerint az egyenlőtlen csere (az eltérő technikai fejlettségi szintek miatt) a piac normális állapota, s ez nem a profitráta kiegyenlítődéséből származik, hiszen a profitráták nem egyenlítődnek ki (amint már Marx is tudta, az egyensúly: kivétel). Az európai fölhalmozás fő forrása a különböző termelékenységű termelők közötti cseréből származó többletprofit. Az európai tőke titka a politikai befolyása a tőkehiányos szegény országokra. Ennek érdekében kényszeríti rá saját valutáját másokra, amiből hatalmas komparatív előnyök származnak. Európának ma is (vagy megint) gyarmati típusú gazdasági kapcsolatai vannak az afrikai, karibi és csendes-óceáni országokkal és legalábbis sajátos relációi a kelet-európai új tagállamokkal. 1991 és 1996 között az EU élelmiszer-, ital- és dohányexportja Kelet-Európába összértékében 1,7 milliárd euróról 4,7 milliárd euróra nőtt, az importja alig változott (2,2, illetve 2,7 milliárd euró). Így a külkereskedelmi mérleg félmilliárd eurós deficitét 2 milliárd eurós többletté változtatták. A földolgozóipari termékek tekintetében a többlet a hatszorosára emelkedett, hárommilliárd euróról 19,2 milliárdra. Az eurózóna konvergenciája – a tagállamok erőteljesen divergáló gazdasági fejlettsége és egyéb differenciái ellenére – sikeresnek mondható, ám csak látszólag neoliberális jellegű: alapja az újraelosztás, ám a regionális újraelosztás, nem az osztályredisztribúció. A konvergenciakritériumok45 (amint azóta a saját bőrünkön is megtapasztalhattunk) az alacsonyabb termelékenységű, szegény országokat sújtják. Milyen előnye származik az Európai Uniónak az újonnan csatlakozott kelet-európai országokból a piacnövelés kétséges előnyein kívül? Elsősorban geopolitikai, stratégiai, katonai. Az Európai Unió a dollárövezettel – az Egyesült Államokkal – folytat éles konkurenciaharcot, és ebben eszköznek használja a kelet-európai új tagállamokat (nem csoda, hogy a lengyel- és magyarországi nacionalisták ennek a hátránynak a leküzdése végett az Egyesült Államokkal vagy Oroszországgal/​Kínával próbálnak politikailag szövetkezni, ami aligha sikerülhet).46

A kihalófélben lévő humanista nagypolgárság utolsó képviselőinek egyike, dr. Róna Péter nemzetközi hírű bankszakember, c. egyetemi tanár – írásait főleg a Népszava közli – azt tanácsolja a magyar kormánynak, hogy adja föl a nemzetgazdaságunk számára csak szenvedést okozó konvergenciakritériumok teljesítését célzó utópiáját, halassza el sine die az euró bevezetését és inkább törekedjék arra, hogy a szakképzetlen magyarországi munkaerő számára alacsony bérű, főleg mezőgazdasági munkát szerezzen, hiszen ez illik az ország jelenlegi adottságaihoz (legsúlyosabb problémánk a szakképzett munkaerő hiánya – a schumpeteri „teremtő rombolás” ún. „rendszerváltó” típusának egyenes következménye –, az alulfoglalkoztatottság, illetve az evvel részben összefüggő demográfiai katasztrófa), továbbá fordítson minden nélkülözhető pénzt a szakképzés fölfuttatására, hogy a helyzet megváltozhassék.47 Politikai szemszögből persze ez vágyálom, hiszen az EU kérdéseiben a magyarországi parlamenti pártok – híveik és a nyilvánosság háta mögött – a legnagyobb egyetértésben, minden kritikai reflexió vagy akár némi töprengés nélkül teljesítik a brüsszeli parancsokat (vö. a két alkotmányos okirat, a Lisszaboni szerződés és az Európai Unió szerződése [TEU] vita nélküli ratifikálásával, ami az új magyar parlamentarizmus legnagyobb botránya 1990 óta – ehelyett a képviselői költségtérítés48 tizennyolcadrangú kérdésével etetik a közvéleményt).

A kérdés az, hogy a „szubaltern” osztályok és népek (nem csoda, hogy ez a kifejezés – amelyet ma főleg a „postcolonial studies” használ, vö. Gayatri Chakravorty Spivak műveivel – szintén Gramscitól származik) mit tudnak tenni a posztfordista korszaktól rájuk rótt újfajta, roppantul veszélyes, mert etnicizált és szexualizált kizsákmányolási formák ellen.

Be kell ismernünk, hogy az, amit ma itt – a végtelenül gyönge kelet-európai baloldalon – csinálunk, utóvédharc: a gyakorlatilag már megszűnt fordista jóléti állam maradék vívmányainak kétlelkű védelme. Nem az a baj, hogy erre a neoliberális szerzők rásütik kedvenc bélyegüket, a „kádárizmust” – ami az én esetemben, lássuk be, elég komikus –, hiszen ami ebből „védelem”, csak azt védi, ami Kádár János és Willy Brandt és Olof Palme jóléti államában közös volt (egyszóval nem a diktatúrát, a cenzúrát és a többit); sokkal inkább az a baj, hogy ennek a harcnak mind az elméleti, mind a politikai eszköztára jócskán elavult. Nem is az a gond, hogy ez az utóvédharc nem tudja kiküszöbölni a vereséget szenvedett jóléti állam különféle anomáliáit (mert igenis képes volna kiküszöbölni a jelenlegi hazai egészségügyi rendszer egyenlőtlenségét, igazságtalanságát, méltánytalanságát és észbontó drágaságát, s az általuk okozott tengernyi szenvedést – s mindezt kétségtelenül a bomladozó diktatúra „második gazdaságából” örököltük –, márpedig ezeket épelméjű ember nem akarhatja megtartani; ugyanakkor szemlátomást nem a privatizáció a jó megoldás; azt pedig elég részletesen bemutattam, hogy az államosítás nem szüntetheti meg a kapitalista karakterjegyeket, tehát a kapitalizmuson belüli államosításokhoz valódi szocialistának nincs miért gyöngéden viszonyulnia minden esetben).

Az a baj, hogy hiába tudunk a jóléti állam elavultságáról, mégis ezzel a kezdetleges elméleti-politikai instrumentáriummal kell harcba szállnunk – amit olykor sajnos joggal gúnyol a liberális publicisztika –, ugyanis az antikapitalista mozgalom itteni és mostani állapota semmi egyebet nem enged meg, és mert nincs idő várni, ameddig adekvátabb pengével lehet majd megvívni avval a „fölégetett föld”-politikával, amely tönkreteszi a magyar népet. S minden népet.

Egyébiránt vannak olyan szociáldemokrata reformelképzelések, amelyek a posztfordizmus és a „globalizáció” körülményei között, a „polgári társadalom” kereteit nem feszegetve próbálják újrafogalmazni a redisztribúció és a „piaci szocializmus” mérsékelt eszményeit. Az egyik, talán a legfontosabb akció a Real Utopias Project, amelynek élén a nagy amerikai szociológus, Erik Olin Wright áll. A tervekről eddig öt kötet jelent meg.49 A legtöbb szerző a néhai „analitikus marxizmus” szétszóródott iskolájából származik. Az idevágó vitákat a Politics & Society, a Boston Review, a New Left Review közli; idetartozik Robin Blackburnnek a nyugdíjrendszerrel kapcsolatos munkája50 is (ebből kisebb szemelvényt publikált az Eszmélet).51 Az egyik középponti kérdés itt a mindinkább a valóságos polgári politika színpadához közeledő „megélhetési alapbér” vagy „alapjövedelem” (living wage, Grundeinkommen), amely éppúgy elválasztaná a biológiai túlélés kérdését a foglalkoztatástól, ahogyan a posztfordista globális kapitalizmus (földrajzilag és szociálisan) is elválasztja az értéktermelést a munkától, azaz a tőketulajdon nélküli személyeknek a termelési rendszerbe való „betagozásától”, létrehozva a munka szférájától nemzedékekre elszakított prekariátus (a précaire, prekär kifejezésből, a. m. „nincstelen”, aki „alig van életben”) pacifikálhatatlan, szocializálhatatlan és a legtöbb nyugati országban etnikailag is „idegen”, nomadizáló, jogfosztott és ezért zűrzavarosan lázadó, millenarisztikus, (gyakran, de nem mindig) vallási ideológiák martalékává váló tömegeit, amelyek éles konfliktusban állnak a maradék proletariátussal. Mondani sem kell, hogy a megélhetési alapbér a polgári és szociáldemokrata kormányzati szakemberek, technokraták, „szociálpolitikusok” kezén a nyomor, a függőség és a lojalitás egybefüggő minimumát jelenti majd.52

A jog „a puszta élethez” (Giorgio Agamben)53 szintetizálja, kibékíti, egybefoglalja a „népjogokért” folytatott rousseau-i küzdelmet az 1968-i szörnyű vereség után kialakult biopolitikával (radikális feminizmus, mélyökológia, „queer” mozgalmak), ahogyan a faji egyenlőségért folytatott harc is összeolvadt a „posztkoloniális/​szubaltern” küzdelmekkel (megdöbbentő, hogy a közép- és dél-amerikai őslakosok mozgalmai – a Chiapas tartományi [Mexikó] zapatistákon [EZLN] kívül fölhívnám a figyelmet Evo Morales bolíviai elnök MAS [Mozgalom a Szocializmusért, pontosabban: -hoz] aymara indián bázisú pártjának dokumentumaira – váratlanul rekonstruálták a XIX. századi demokratikus nacionalizmus univerzalizmusát: Fichte, Mazzini, Bakunyin, Dosztojevszkij). Mindezen törekvések természetesen nem változtathatják meg a kapitalizmus alapvető adottságait, de kétségtelenül méltó utódai a fordista korszak szociáldemokráciájának – mellesleg gyakran ugyanavval a hamis tudattal: a meggyőződéssel, hogy meghaladják a tőkés rendszert, amikor végül is bévül maradnak rajta. Ez kiváltképp jellemző a nálunk durva egyszerűsítéssel „antiglobalistának” vagy csikorgó, magyartalan szóval „globalizációkritikusnak” nevezett új szociális mozgalmakra, amelyek egyébként kifulladóban vannak, s ezért elkeseredett, nem ritkán céltalan és színpadias „végvári csatákat” vívnak maguk is.

TGM és én

Ignotus Pál egyik zseniális esszéjében olvasom, hogy amikor valamelyik hírlapíró szerényen megjegyezte jákfai vitéz Gömbös Gyula vk. szds., m. kir. miniszterelnöknek, hogy: „kegyelmes uram, ellent méltóztattál mondani önmagadnak”, akkor a nagy férfiú gyorsan föltalálta magát, s ezt a marhaságot válaszolta: „én több dimenzióban dolgozom”. Hát sajnos én is „több dimenzióban” vagyok kénytelen dolgozni egyszerre, s erre elvtársaim, tanácstalan olvasóim és nagyszámú ellenségeim vagy az ismeretes (alaptalan, viszont jól meggyökeresedett) közhellyel reagálnak: „TGM folyton változtatja a nézeteit”, vagy pedig pártütésre, színvallásra akarnak kényszeríteni. Hát jó.

Álláspontom nem bonyolult.

Én ellenfele vagyok a tőkés rendszernek (beleértve mai alakváltozatait), tehát nem pusztán a neoliberalizmusnak (ami egyébként kezd mítosszá változni), a globalizációnak (ami szintén) és a szociális leépítésnek. Súlyos filozófiai fönntartásaim vannak a redisztributív egalitarizmussal szemben – ezek életem minden eddigi korszakában megvoltak –, mert az a morális szemrehányás, amelyet az egyenlőséghit intéz a modern kapitalizmushoz, szerintem az ellenfelének tekintett rendszer téves leírásán alapul, ezért „perverz” (a kitűzött céllal ellentétes) eredményeket ér el, ha politikává változik. Nem mintha az egyenlőség ne volna kívánatos állapot. De, az. Mindannyiunknak meg kell küzdenünk Rousseau-val (akár Lévi-Strauss vagy Bourdieu vagy Foucault álnéven). Írtam korábban a marxistáknak arról a balsorsáról, hogy folyton visszahanyatlanak Rousseau-hoz, az egyenlőség eszményéhez és a civilizációkritikához.54 Nem csoda, hiszen Rousseau-nak, ennek a csak Platónhoz és Spinozához hasonlítható lángelmének, a burzsoázia és a polgári civilizáció a kapitalizmus győzelme előtti kritikusának még nem kellett fölvetnie a kapitalizmus transzcendálásának (meghaladásának) a kérdését, miközben most sokaknak úgy tetszik, ezt a kérdést már nem lehet fölvetni, mintha a sztálini univerzum 1989-es megsemmisülése ennek a transzcenzusnak a megsemmisülése lett volna, amit én tagadok. (Kiteljesedett kapitalizmus mint valóságos világrendszer: ez a XXI. század frankensteini alkotása lesz. Akkor jön el az egyetemesen félreértett Karl Marx ideje.) Fönntartásaim ellenére, ha – és ez megint Rousseau posztumusz győzelme – a szociális részvét, együttérzés szavára hallgatva cselekedni akarok, akkor az egyetlen ma, itt érthető keret „az osztó igazságosság” eszméje, amelyben őszintén szólva nem hiszek. Ámde ez itt nem filozófiai eszme, hanem a harcostársaimmal való közösség szimbóluma, a közös harc pedig ezen a helyen a jelenkori kapitalizmus (a Kelet-Európában egészen rendkívülien szélsőséges rezsim) legkirívóbb aspektusai elleni reformista, rendszeren belüli küzdelem. Ezt pedig nem vagyok hajlandó filozófiai kételyek miatt föladni, s az ezáltal okozott ellentmondást sem vagyok hajlandó erkölcsi okokból „megoldani”.

Ugyanakkor óva kell intenem attól a módszertől, amellyel Hannah Arendt démonizálta, szintén Rousseau-t bírálva, az ún. „szociális kérdést”. A hozzám hasonlóan „több dimenzióban dolgozó” Hannah Arendt – minden vonzó intellektuális erénye ellenére – a (Németh László szavával) „nagy hibbantók” közé tartozott. Mind a forradalom ideáltípusának, mind a totalitárius diktatúráknak a leírásakor Hannah Arendt a „szociális kérdés” (azaz a gazdasági-politikai egyenlőség) fölvetését állította be a modern despotizmus kútfejének, szemben „a jogok” és „a szuverenitás” követelésével – a whig értelmezés szerint utóbbi volt az angolszász forradalmak sajátossága, ellentétben a francia (no és az orosz) forradalommal, ami nyilvánvalóan nonszensz. (Tessék belelapozni Christopher Hill könyveibe az angol forradalomról.) Hannah Arendt a kilencszázhetvenes-nyolcvanas évek neokonzervativizmusának a vezérmotívumait zendítette meg, amikor – a merő államellenes dogmatizmusnál sokkal szubtilisabban – „a politikum” szuverenitását védelmezte „a társadalom” ellen: tömegiszony, a liberális polgári jogállam ortodoxiájától bármiben eltérő elképzelések irracionálisnak bélyegzése, az 1848 utáni antidemokratikus szabadelvűség föltámasztása, akkor még az antikommunista „önvédelemre” való hivatkozással, amiből mára csak a vulgáris platonista elitizmus maradt (vö. Étienne Balibar és Jacques Rancière nagyszerű könyveivel a tömegektől való félelemről és a demokrácia iránti gyűlöletről,55 amelyeket szeretettel ajánlok a magyar olvasónak).

Hannah Arendtet ritkán említik a neokonzervativizmus forrásai között, mert ami a gazdaságtól és „a szociális kérdéstől” radikálisan elválasztott politikai részvételt és „az alapjogi forradalmat” illeti, preferenciái egyébiránt demokratikusak és republikánusok voltak, ezáltal számos őszinte demokrata neokonzervatív, antiegalitárius fordulatának lehetett az ihletője. Ugyanakkor a neokonzervatív eszmeáramlat alapítói nem nagyon csináltak titkot abból, hogy bár a törvény előtt helyeslik, magában a törvényhozásban már nem kívánnak egyenlőséget, és előnyben részesítik az alkotmányos-alapjogi garanciákkal körülbástyázott, az egyéni jogok tekintetében liberális zsarnokságot a „zajos, követelőző”, az inkompetens honpolgárok egyetemességének politikai túlhatalmához vezető demokráciával szemben (a Hitler elől elmenekült, antináci emigránsnak és liberálisnak tartott Ludwig von Mises – gondolom, I. Ferenc József hiányában – pl. Seipel, Dollfuss, Salazar, sőt: Franco mint megannyi second best apologétája és megbánás nélküli híve volt haláláig56). Ők következetesebbek voltak Hannah Arendtnál, mert tudták, hogy a demokrácia és a republikánus politikai-részvételi egyenlőség elválaszthatatlan „a szociális kérdéstől”, valamint a polgári „magánügyek” és „szubjektivitás” radikális megtámadásától. Kapitalista körülmények között ez volna az ára a következetesen egalitárius demokrácia érvényesítésének, ennélfogva a liberálisok antidemokratikus (következményeikben: elitista) aggályai ezen a ponton nem egészen indokolatlanok, én pedig ezért tartom az egyenlőségi stratégiákra redukált mai baloldali szociáldemokráciát (Die Linke, Rifondazione comunista, PCd’I, Partido dos travalhadores, latin-amerikai „szocializmus”, antiglobalisták, szociálisfórum-mozgalmak és í. t.) a kisebbik rossznak, amiért ettől még érdemes lankadatlanul harcolni a szenvedés enyhítése érdekében.

Hannah Arendt volt az egyik első reprezentánsa annak a „haladó” értelmiségnek, amely melegen pártolta a feketék „polgárjogi” mozgalmát – amely, hadd mondjak ki népszerűtlen igazságot, sehová se jutott volna az Egyesült Államok Kommunista Pártjának támogatása nélkül (vö. Herbert Aptheker munkásságával) –, ám anélkül, hogy ennek szociális dimenzióját valaha is elismerte volna. Ez ma idegenszerűen csöng, de jellemző a legtöbb kelet-európai liberálisra, akik vállalják a pofonokat és rúgásokat a romák és a migránsok (vagy akár a nők és a melegek) egyenjogúsága védelmében, de teljességgel közönyösek pl. a fehér vasúti munkások, proletár férfiak küzdelmei iránt. Ez őrültség, hiszen az emancipációs küzdelmek oszthatatlanok (a polgári társadalomban a szükségszerű formaelvük a jogegyenlőség); szétválasztásuk csak az ellenforradalomnak segít.

Egyik tekintélyes és kitűnő bírálóm – önironikus terminológiai atavizmussal – álláspontomat „retrográdnak” nevezte. Van benne valami, mert a jóléti államnak a régi munkásosztály korporatív (rendi) ellenhatalmától kikényszerített újraelosztó és gondoskodó mechanizmusai még plauzibilis módon korszerűsített formáikban is elavultak, s mint mondtam, még fölújított és tatarozott védelmi stratégiáink is csak az utóvédharc – kétségtelenül kudarcra ítélt – körébe tartoznak. Vagyok annyira hatvannyolcas és annyira alapos Marx-olvasó, hogy e tekintetben (az állam „megváltó” szerepe tekintetében) világosan (és szkeptikusan) lássak, és tudjam, hogy itt én most a biztos vesztesekhez csatlakozom. De azt is tudom, hogy nincs más választásom. Ehhez még csak annyit tennék hozzá, hogy a honi liberalizmus szintén leragadt a fordizmusnál: igazhitű államellenessége valójában a fordista „fogyasztói társadalom” reduktív konformizmusa és represszív-autoritárius jellege ellen irányul, ami a libertárius, American Psycho (jobb esetben Monty Python) stílusú neokonzervativizmusnak és a technokrácia-menedzserizmus Manuel Castells-féle rák- és tükörmegfordításának57 a korában: merő anakronizmus.

Az egalitárius és (régimódi szocdem) „osztályharcos” TGM jobb filozófiai lelkiismerete ellenére nem azonos velem. Nem tagadom meg, jól teszi, hogy próbál hazája szűkös körülményei között segíteni az elnyomottakon és a szenvedőkön, akkor is, ha sűrűn megjelenő prédikációi kissé naivak. TGM meghozza a magyar értelmiségitől elvárható legnagyobb áldozatot: megkockáztatja azt, hogy ne nézzék pokolian okosnak. Az általa szeretve gyűlölt Rousseau-hoz hasonlóan „a nép oldalán áll”. Hát istenem.

Én azonban valójában marxista vagyok, ha tetszik: kommunista, sok gyötrődés és kínlódás árán, amiről ne essék több szó. Ha azt mondom, „kommunista”, olvasóim elméjében olyan képzettársítások százait idézem föl, amelyek teljesen idegenek tőlem. A Komintern hagyományához – bár tanulok belőle – semmi közöm. A „marxizmus” is rossz szó, amint G. A. Cohen harminc éve megjelent klasszikus művében58 kifejtette: vallásokat (buddhizmus) szoktak alapítóikról elnevezni; ennek a vallásnak nem vagyok hívője. A „kommunista” még rosszabb, mert – akárcsak a „szocialista” – a közösség kultuszát sugallja a polgári individualizmussal szemben (s ezáltal semmivel se jobb nála), nem beszélve a heroikus és tragikus kommunista világmozgalom felejthetetlen rémtetteiről. (Bár olvassuk Hegelt is: „[…] Korántsem akarnak ártatlanok lenni. Ellenkezőleg: hogy amit tettek, valóban megtették, a dicsőségükre szolgál. Az ilyen héroszról nem lehetne rosszabbat mondani, mint azt, hogy ártatlanul cselekedett. A nagy jellem becsülete az, hogy bűnös.”59) De ha Félix Guattari (a Mille plateaux társszerzője60) és Antonio Negri húsz évvel ezelőtt megengedte magának (s az Empire előtti Negrit nagyon szeretem), hogy kommunistaságról beszéljen, én is megtehetem.

Ami leginkább elválaszt a szociáldemokrata (akár az igazi szociáldemokrata) hagyománytól, az a megengedhetetlen transzformáció, amelyet minden – Kautskyból vagy Leninből (ami világnézetileg egyre megy, ha politikatörténetileg persze nem is) kiinduló – szociáldemokrata vagy „etatista” bolsevik végrehajt a marxi elméleten: jelesül a kizsákmányolás, elidegenedés, eldologiasodás és társadalmi munkamegosztás körülményei között végzett munkának a kínból és gyötrelemből dicsőséggé és „értékteremtéssé” változtatása, ami rendre visszazuhan Lassalle demokratikus (fichteánus) szocializmusába („a munkás joga a munka teljes hozadékához”) vagy a legjobb esetben a premarxista Gazdasági-filozófiai kéziratok (1844)61 naturalizmusába-humanizmusába; márpedig ez politikailag utópia, filozófiailag pedig a liberális fogalmi apparátushoz (a „jogköveteléshez”) való visszakullogás. A szocializmus: küzdelem a munka ellen.

Az érték az, amit a kapitalizmus gazdasági és erkölcsfilozófiai értelemben „a termelési paradigma” középpontjába helyezett, megadva evvel a XX. századi filozófia alaphangját, amelyen még a rendszer ellenségei is megpróbáltak beszélni, s így – engedelmeskedve a kapitalista „második természet” szociális gravitációjának – tévedhetetlenül eljutottak Karl Marxtól Max Weberig, s onnan aztán bárhová. S az érték az, amit a kommunista szubverzió, bomlasztás szét fog zúzni. S így újra megkérdezi majd Kanttól, hogyan lehet érvényes a szubjektivitás.

Ennyit magamról, mert már muszáj volt, de most nem ez a legfontosabb. A legfontosabb az, hogy az egészségbiztosítási törvényt ne lehessen alkalmazni, hogy a nyugdíjrendszer ne kövesse az egészségügyet az idősek teljes kiszolgáltatottsága felé, hogy legyen garantált megélhetési alapjövedelem, hogy emeljék a minimális bért, hogy hosszabban folyósítsák a munkanélküli-segélyt, hogy szüntessék meg az oktatásban a faji szegregációt, hogy tartsuk meg a világi államot, hogy kényszerítsük rá az egymást követő rémséges kormányzatokat arra, hogy óvják azokat, akik nem tudnak beilleszkedni a munkahiány és a munkakényszer közös rendszerének tébolyába,62 hogy a megbokrosodott liberalizmus romjain ne segítsük hatalomra a tekintély- és parancsuralom fanatikusait, hogy védjük népünk cselekvőképességét és államunk függetlenségét, a nemzeti szuverenitás keretében a népszuverenitást, hogy megszelídítsük, megjuhászítsuk a büntetésre és erőszakra kész hatalmat, hogy a kapitalizmus furfangjait kiismerve csapjuk be a rendszert és kényszerítsük ravaszul némi humanizmusra, könyörületre, engedékenységre, nagylelkűségre, ha lehet.63 Nem tartom megalázó föladatnak, iparkodjunk rajta serényen, akkor is, ha a világszellem ellenünk dolgozik, s akkor is, ha azok, akiken a siker reménye nélkül segíteni szeretnénk, megtapsolják majd hóhérainkat.

Értő fülek

(2008. június 11.)

A Népszava nemrég beszámolt róla, hogy Szűcs Erika (MSZP) szociális – magyarul: népjóléti – és munkaügyi miniszter találkozott a szerencsi kistérség néhány potentátjával, köztük a hírhedt monoki polgármesterrel, akiknek az ismert javaslatai a vadonatúj miniszternél, aki nemrég még maga is helyi potentát (miskolci alpolgármester) volt, „értő fülekre” találtak.1 Ugyanezek a polgármesterek, élükön Rónavölgyi Endréné országgyűlési képviselővel (MSZP), szerencsi polgármesterrel, petíciót adtak át Szili Katalinnak (MSZP), az Országgyűlés elnökének, ugyanevvel a célzattal. (Ne feledjük, hogy Lamperth Mónika [MSZP], Szűcs előde a miniszteri székben, azért volt kénytelen távozni, mert az ilyesfajta intézkedésekkel nem értett egyet.2)

Azután Gyurcsány Ferenc miniszterelnök (MSZP) foglalt óvatosan állást a munkavégzéshez kötött, „munkára ösztönző” segélyezés mellett, avval a fönntartással, hogy ez nem irányulhat a romák ellen (márpedig magától értetődően a romák ellen is fog irányulni, ez a gondolat népszerűségének az egyik titka, Gyurcsány szocialista pártelnök kijelentése ezért – a legjobb esetben – képmutató), ugyanígy nyilatkozott Kiss Péter kancelláriaminiszter (MSZP), a Baloldali Tömörülés (!) elnöke is.

Bár az említett szereplők jó része szocialista párti, a kezdeményezést nagy hévvel támogatja a jobboldali és szélsőjobboldali sajtó, „visszhangos” és szörnyűséges ódát írt róla e hasábokon Csányi Vilmos akadémikus.3 (Erre Révész Sándor, a Népszabadság rovatvezetője válaszolt:4 eddig ez az egyetlen bírálat, a hivatalos „baloldal”, sőt a bimbózó „szélsőbaloldal” is hallgat. Meg kell említenem, hogy a „munkateszt” és más, állítólag munkára kényszerítő, valójában azonban csak a segélytől megfosztó kormányzati technikák ellen már korábban ugyanitt fölszólamlott – időrendben – e sorok írója, Ferge Zsuzsa és Krémer Balázs.)5 A kissé szociáldarwinista ódát a jobboldal melegen üdvözölte; sok szerzőn nem csodálkozom, tőlük megszokhattuk már; de a Magyar Nemzet közölte Németh György – akinek a kitűnő írásaiból sokszor okultam – rémületes, hideglelős, hátborzongató, emberellenes cikkét;6 ha ez a ragály ilyen kiváló elméket is megfertőz, akkor csakugyan nagy a baj.

Hadd foglaljuk össze a tényállást a kétségtelenül illetékes, szélsőjobboldali Magyar Hírlap ércbe öntött szavaival: „[…] A monoki képviselő-testület május 21-én úgy döntött: nem folyósítja tovább a gyermekvédelmi támogatást azoknak a szülőknek, akik nem járatják óvodába, illetve iskolába gyerekeiket. A helyi képviselők arról is határoztak, hogy megvonják a szociális segélyt azoktól, akik nem végzik el a fölajánlott közmunkát. […] A [Szerencs környéki] polgármesterek kemény hangú levelükben fölhívják a figyelmet [arra], hogy a jelenlegi családtámogatási rendszer fölgyorsította és gerjeszti az alacsonyan szocializálódott [???] tömegek [?] népességnövekedését, megélhetési formává fejlesztette [?!] a gyermekszülést, maffiaszerű [?] bűnözéssé a szociálpolitikai csalást [?]. A szociális segély kapcsán megjegyzik: sok család esetében ennek [!] összege és a minimálbér között nincs különbség, ami így a munka kerülésére ösztönöz [!]. Több generáció nőtt és nő föl úgy, hogy azt látja: nem kell dolgozni, nem kell iskolába járni, mégis megél a család – írják. […] Monok polgármestere, Szepessy Zsolt elmondta: jelentős társadalmi tiltakozás generálta [!] a változtatást, ugyanis a tisztességesen dolgozó, de alacsony jövedelmű embereknek elfogyott a türelmük [?], miután hosszú ideje tapasztalják, hogy bizonyos réteg [???] kivonva magát [!] a munka alól, a könnyen jött [!] segélyre rendezi be életét. »A dolgozó emberek védelme [?] és a munka becsületének visszaállítása a célunk ezekkel az intézkedésekkel, hiszen egy [eme] társadalom nem működhet megfelelően, ha aktív [!], egészséges tagjai megtagadják [!] a munkát« – mondta a polgármester. Az ezernyolcszáz lelkes Monok lakosságának tíz százaléka él évek óta segélyekből, és közülük jó néhányan nem azért nem dolgoznak, mert nem lenne rá lehetőségük, [hanem] […] [azért], mert tudatosan kerülik a munkát, nem fűlik rá [helyesen: hozzá] a foguk. Őket fogja érinteni az intézkedés, s a rendelet értelmében saját falujuk javát szolgáló közmunkán vehetnek részt.”7

Azt az apróságot a szélsőjobboldali Magyar Hírlap nem említi, hogy a községi rendelet súlyosan törvénysértő. A települési önkormányzat a szociális segélyt csak kézbesíti, a jogszabály által megállapított segélyezési feltételeket, kritériumokat nem módosíthatja. A törvény betartásához a tizennyolc polgármesternek nem fűlik a foga. A jogszabály abban különbözik a közönséges, pl. a söntéspultnál megfogalmazott honpolgári véleménytől, hogy következményei nem tetszőlegesek: a honpolgárok nem – és a helyi hatóságok különösen nem – mérlegelhetik, hogy betartsák-e vagy se. Mindenképpen be kell tartaniuk, punktum.

Ráadásul: nem illik hatósági személyeknek, fölesküdött tisztségviselőknek, a magyar állam hivatalos képviselőinek petícióban kérniük olyan törvényhelyek megváltoztatását, amelyeket – ha nem tévedek, bűncselekmény árán – éppen (tudatosan, előre megfontolt szándékkal, nyíltan és nyilvánosan, mi több: kihívóan) megszegtek vagy megszegni készülnek.

Természetesen az is számít, hogy valaki milyen szándékkal sérti meg a hatályos jogot. Magam is alacsony véleménnyel vagyok a kizsákmányoló osztálytársadalom beépített igazságtalanságait kodifikáló jogrendszer számos elnyomó és méltánytalan aspektusáról, ez azonban puszta vélekedés, és nem mentesítene a jogkövetkezményektől, ha netán polgári engedetlenséget gyakorolnék (s ugyanakkor nem volnék fideszes képviselő).8 A szándék megítélése azonban erkölcsileg befolyásolhatja azt, hogy miként vélekedünk a jogsértésről.

A természetjogi fölfogás – amely számos nagy társadalmi változás legitimációjához járult hozzá a múltban –, habár a jogkövetkezmények alól persze nem menthette föl a zendülőket, megbecsülte azoknak a virtusát, akik a törvény szelleméből kiindulva, az igazságosság érdekében nem tartották be a törvény betűjét. A polgári engedetlenséget is akkor becsüljük (habár elviseljük miatta az esetleges joghátrányokat), ha célja az igazságosság, a szabadság, az emberi lehetőségek tágítása, a kultúra védelme.

Ha valaki – kockára téve megélhetését, testi épségét, fizikai mozgásszabadságát – önzetlenül tesz lázadó (tehát büntethető) gesztusokat szenvedők érdekében, akik maguk nem képesek tiltakozásra, megemeljük előtte a kalapunkat. (És küldünk neki csomagot a fogházba.)

De annak jogsértését, akinek a fölfogása a véres tépőfogú prérifarkas „humanizmusára” emlékeztet, nem értékeljük sokra. S így már nem jogi kérdésről van szó, hanem morális – vagy ami ugyanaz: politikai – problémáról.

A monoki polgármester és Szerencs környéki (újabban sárospataki, sátoraljaújhelyi, Heves megyei) tettestársai, illetve politikai és sajtóbeli védelmezőik arra az igazolhatatlan – sőt, nyilvánvalóan hazug – állításra támaszkodnak, amely szerint a szociális segély kedvezményezettjei nem azért nem dolgoznak, mert nincs munka (pedig hát a magyarországi foglalkoztatási adatok nyilvánosak és közismertek), hanem azért, mert lusta ingyenélők. Ennek az állításnak ellentmond az a közismert tény, hogy gazdasági konjunktúra idején a munkanélküliek munkába állnak, a munkanélküliek zöme korábban dolgozott – és többségük nyilván most is dolgoznék, ha dolgozhatnék. A szociális segély – és a szegények – ellenségei azt is mondják, hogy a minimális bérhez közeli segélyösszeg nem „ösztönzi a munkába állást”. Itt bújik ki a szög a zsákból. Mit akarnak ezek a körök? Természetesen azt, hogy rá lehessen kényszeríteni a honpolgárokat arra, hogy éhbérért végezzenek kellemetlen, fárasztó és megalázó munkát – semmi kétség: a közmunka önmagában megalázó, különösen falun, ahol mindenki ismer mindenkit –, lehetőleg a minimálbér alatt, továbbá hogy azt, aki nem tesz eleget a teljesíthetetlen, abszurd feltételeknek, a segély megvonása révén teljesen ki lehessen taszítani a társadalomból. (Hozzá kell tenni ehhöz, hogy nálunk az órabér átlaga 8 euró [!], az európai átlag 23 euró [!], a lusta ingyenélőnek gyalázott magyarországi dolgozók keményen robotolnak nagyon kevés pénzért – ezek azok a „bérterhek”, amelyek ellen a multinacionális és a magyar nemzeti tőke egyaránt halálhörgéseket hallatva tiltakozik. A munkára kényszerítés nem a jólét, hanem a nélkülözés és a kimerültség világába űzi a segélyezetteket, még a legjobb esetben – átképzés, szakképesítés és földrajzilag elérhető munkahely esetében – is. A szegények vonakodása nem irracionális.)

Ha a szegények ellenségei, akik – mivel köztudomásúlag nincs elég munkahely, különösen vidéken – ki akarják rekeszteni a népjóléti rendszerből a szerencsétleneket és boldogtalanokat, célt érnek, és csakugyan megvonják (vagy akár csak használhatatlanná csökkentik) százezrek segélyeit, kénytelenek lesznek bővíteni két másik szociális rendszert. Az egyik bővítendő rendszer a büntetés-végrehajtás. A másik: a temető.

Erre a megoldásra másutt már régen rájöttek. Az Egyesült Államokban kétmillió ember ül börtönben. Brazíliában rendőrökből és őrző-védőkből alakult halálbrigádok a helyi vezető körök megbízásából módszeresen (géppisztollyal) irtják az utcagyerekeket. A szegények ellenségeinek – ha következetesek – javasolniuk kellene munkatáborok fölállítását.

Az antiszociális petíció szerzői azt is javasolják, hogy három gyerek legyen a plafon, azon fölül ne folyósítsanak a gyerekek után járó különféle szociális ellátásokat, különösen „az alacsonyan szocializált” (?!) néprétegek esetében: ez föltehetőleg a romákat jelenti. Föltéve, de meg nem engedve, hogy valaki azért szül gyereket, hogy némi kevéske pénzt kapjon az államtól: ez nem éppen részvétel, együttérzést indokolna? Nem jótékony beavatkozásra, segítségnyújtásra kellene hogy indítsa a hatalommal és költségvetési pénzzel rendelkező hivatalos személyeket? Tölthetett-e pár esztendőt kelet-európai faluban az a személy, aki nem tudja, hogy a szegényeknek mindig több gyerekük van? Lehetséges, hogy valaki – különösen falusi ember – ne tudná, hogy kenyéren, rántott levesen, s csak ritkán szalonnán élő paraszt dédapáinknak és dédanyáinknak olykor tucatnyi gyerekük volt? Potyaleső ingyenélők lettek volna munkában megszakadó, szíjas, szikár őseink? Anyagias cemendék az ükanyáink?

A régi falu szokásai már csak az alvégen élnek – meg a cigánytelepen. Az éhező-fázó, régi, azaz kapitalizmus előtti paraszti társadalom szolidáris volt (ha embertelenül kemény is, embertelenül kemény körülmények között), egyenlően osztotta szét a nyomorúságot, s mivel semmije se volt, hát nem is nagyon tervezett: bízott istenben, hitt és remélt. (A kapitalizmus hatására fejlődött ki később az egyke, amely a népi képzeletvilágban még ma is a modernség, racionalitás, tervezés, felnőttség képzettársításaival konnotált; a magyar társadalomba mélyen beivódott a gyermekáldással szembeni „egykés”, „ridegparaszti” ellenszenv, amely most is testet ölt a népes, ám szegény családokkal szembeni – megdöbbentő – vendettában.)

Amikor az önző kegyetlenség ma lecsap a falusi szegénységre, a magyar nép múltját is üti vele.

De térjünk vissza a munka kérdésére.

A XXI. század elejének műszaki és gazdasági állapota fölöslegessé teszi a szükséges és eladható áruk termelésében az aktív korú összlakosság munkavégzését. Itt nem csupán a ciklikus válságok okozta munkanélküliségről van szó, hanem mély és strukturális munkanélküliségről. A globalizált nemzetközi gazdaság bizonyos iparágakat és mezőgazdasági ágazatokat mindössze néhány országban összpontosíthat anélkül, hogy ez – a teljesen liberalizált világpiac körülményei között – a fogyasztói piacok ellátását bárhol akadályozná, ahol fizetőképes kereslet mutatkozik. Az alacsony bérű iparosodott országokban (Távol-Keleten, Dél-Ázsiában stb.) nő a foglalkoztatottak száma, a volt centrumországokban és a volt félperiférián csökken, a – pillanatnyilag még leggazdagabb – nyugat-európai és észak-amerikai országokban a lakosság fogy és rohamosan öregszik. (Fekete-Afrika egyszerűen kiesik a világgazdaságból, lakói pedig az életből.) Ez számos „improduktív” kiadásra szorítaná a tőkés államokat Nyugaton, ahol (mint bizonyos mértékig Kelet-Európában is) a nép hozzászokott a szerény, de a puszta fizikai túlélésen felüli javakat, szolgáltatásokat, kultúrát biztosító életszínvonalhoz. Ezeknek a kiadásoknak a „szinten tartása” vagy bővítése ma már nem volna lehetséges másként, mint a globális tőke drasztikus megadóztatásával vagy uzsorakamatokkal terhelt hitelfelvétellel. Ennek teljesítésére az Európában működő globális tőke se nem képes, se nem hajlandó. Következésképpen az állami kiadásokat csökkenteni „kell”.

Az a döntő politikai kérdés tehát minden polgári kormány (és polgári ellenzék) számára, hogy miként lehet az életszínvonal csökkentését, az életminőség, a szociális biztonság, a kultúra, a természeti és épített környezet tönkretételét elfogadtatni a néppel.

A módszerek évezredesek.

Mint mindig, az a probléma, hogy miként lehet a szükségképpen kisebbségben lévő birtokos osztályok és politikai „kíséretük” álláspontját elfogadtatni az ellenérdekű többséggel. (Ezt nevezik a „közjó”-nak.) A szociális katasztrófát legitimáló hivatalos ideológia (a nyíltan vagy rejtetten neokonzervatív „pensée unique”) – széttekintve a harcmezőn – azt látja, hogy az érintettek két fő csoportra oszlanak.

Az egyik csoport a minimális béren felül javadalmazott termelőké vagy dolgozóké. Ezt a csoportot – amely egyre inkább elszigetelt kisebbség Európában, különösen, ha csak az értéket/értéktöbbletet előállító termelőket értjük ide, az „improduktív” (pl. hivatali) „munkaviszonyban” állókat nem – a „normalitás” kitüntető jegyeivel látják el. A termelők e „normalitásban” osztoznak a tőkésekkel, hiszen úgy tüntetik föl, hogy munkások és tőkések együtt „állítanak elő” értéket. Így ideológiailag az ún. „normális viszonyok között élő”, „konszolidált” személyek és csoportok között eltüntetik (persze csak politikailag és ideológiailag) a kizsákmányolás tényét. A „munkaadók” és „munkavállalók” átlátszóan manipulatív, hazug terminusaival egységesítik (ideológiailag) az osztályharc hagyományos formáiban egykor egymás ellen harcolt feleket. (Az osztálykonfliktus persze soha nem múlik el a tőkés rendszerből, de ha a proletariátus vesztésre áll, visszavonul vagy hallgat, esetleg politikailag átáll saját ellenségének az oldalára, akkor azt lehet füllenteni, hogy az ellentét valamiképpen föloldódott vagy eltűnt.)

A másik csoport azoké, akik – különféle okokból – kiszorultak az érték/​csereérték, értéktöbblet/​profit termeléséből és elsajátításából. Az uralkodó osztályok legitimációs ideológiája számára kulcskérdés, hogy ennek a másik, alárendelt (szubaltern) csoportnak a közös gazdasági, szociális, kulturális és politikai vonásait eltüntessék és az eltérő karakterjegyeit hangsúlyozzák.

Ez a második csoport – nyugdíjasok, munkanélküliek, tanulók, betegek, rokkantak, fogyatékosok, háziasszonyok, gyermeküket nevelő személyek (többnyire persze fiatal nők), feleségek és „egyedülálló” anyák, rendezetlen állampolgárságúak, bevándorlók, menekültek, hontalanok, illegális munkavállalók, a gyakran jogellenes „feketegazdaság” részvevői, különféle társadalmi patológiák áldozatai (elmebetegek, depressziósok, neurotikusok, autisták, továbbá alkoholisták, kábítószerfüggők, szociopaták), „kiesők” és „kiszállók”, nonkonformista bohémek, a hospitalizációból magukhoz térni nem képes árvák, „intézeti gyerekek”, „beilleszkedési” nehézségekkel küzdők, diszkriminált, kirekesztett-kitaszított kisebbségek tagjai, kulturális hátrányokkal sújtottak (pl. a használatos államnyelvet nem beszélők, a „Leitkulturból” kitaszítottak), a távmunkát, részmunkát, képernyős munkát stb. végző „prekariátus” tagjai, hajléktalanok, a „részlegesen” és időszakosan (szezonálisan) foglalkoztatottak, és így tovább a végtelenségig – az uralkodó világnézetben a legfenyegetőbb stigmáktól sebzett. (Romániában vezető mainstream publicisták nyíltan indítványozzák, hogy a nyugdíjasokat fosszák meg a választójoguktól!)

Ennek a második – „inaktív” és „improduktív” – csoportnak a némely (néha, de távolról se mindig szubkulturális/​etnikai sajátosságokkal megkülönböztethető) alcsoportjait a „morális pánik” gerjesztésének ideológiai- és médiakampány-módszertanával veszik célba („targeting”). Ezek az alcsoportok ma Európa-szerte (távolról se csak Magyarországon, sőt, Nyugat-Európában e téren most rosszabb a helyzet), a segélyen élők (meg általánosabban a szociális és/​vagy nyugellátásban részesülők), közülük is főként 1. azok, akik bevándorlók, menekültek és/​vagy népszerűtlen etnikai-szubkulturális-felekezeti populációkhoz tartoznak, 2. azok, akik ellenszenves(sé tett) gyakorlatokat folytatnak, mint a tartós segélyre szorulás, segélytől függés („welfare dependency”), serdülőkori szülés („teenage pregnancy”), koldulás, csavargás („vagrancy”), 3. azok, akik „indokolják” a „morális pánikot”, azaz: „megélhetési bűnözést” folytatnak, nem takarékosak, nem beosztók, nem tervezők, nem elég szerények, visszahúzódók, alázatosak, hanem önérzetes jogkövetelők, s akiknek a kaotikus, iránytalan ellenállása félelmetes és „irracionális”, mert spontán és kiszámíthatatlan fizikai erőszakban nyilvánul meg.

Így az uralkodó ideológia – manapság elég simán – elfogadtatja, hogy ezt a második csoportot (illetve különösen a „kilőhető” szubkulturális alcsoportjait) állapota és magatartása miatt büntetni kell. Akár a polgári társadalom és a felvilágosodás előtt, most is azonosítják egymással a társadalmi és az erkölcsi státuszt. A történelmi és társadalmi („objektív”) magyarázatot kivonják az elfogadott oksági láncból, s elhitetik, hogy az előnytelen vagy hátrányos helyzet az érintettek hibás erkölcsi magatartása, rossz képességei, azaz alacsonyabbrendűsége miatt következik be – mintha az elmúlt kétszáz esztendő filozófiája, politikaelmélete, társadalom- és történettudománya nem is létezett volna. Az „establishment” reményei szerint meggyőzheti a népet arról, hogy a jelenlegi gazdasági-társadalmi rendszer okozta helyzetéből – és a rendszer jóvoltából – mindenki kimenekülhet egyéni erőfeszítéssel, csak akarni kell, aki pedig erre nem képes, az erkölcstelen vagy bűnöző. Röviden: a rendszer okozza a munkanélküliséget, és a rendszer bünteti a munkanélküliséget. Evvel egyrészt csökkenthetők a közkiadások, másrészt erkölcsileg előre diszkreditálhatók a potenciális ellenfelek. Láthattuk, milyen sikeres volt ez a stratégia a párizsi elővárosok (banlieue-k) zendülése vagy a szlovákiai roma éhséglázadás alkalmával.9 A legutóbbi nyugat-európai választások világosan megmutatták, hogy az „aktívak” és az „inaktívak” szembeállítása (amelynek a kiaknázásával, más-más módokon, de az összes magyarországi parlamenti – és pár parlamenten kívüli – párt kísérletezik) győztes stratégia: sikerült a nyugat-európai munkásosztály fontos erőit idegen- és segélyellenes jelszavakkal átcsábítani a szélsőjobboldalra. A hagyományos (szociáldemokrata és kommunista) baloldalnak ugyanez a munkásosztály a fő „közönsége”, de hagyományai miatt nem használhatta föl a kiközösítő ideológiai- és médiastratégiákat, az osztálykonfliktus újrafogalmazásától viszont visszariadt.

Már Platón támadta a demokráciának azt a vonását, hogy „osztogat”. (A tisztességes sajtóban pénzbírságot kellene kiróni arra a szerzőre – hiszen cenzúrázni nem szabad –, aki az „osztogatás” nevezetű ideologémát használja a szokásos értelemben. Evvel ugyanis rögtön bizonyítja, hogy rosszhiszemű és népellenes.) Igen, a demokráciák – s ezen nem a modern szabadelvű alkotmányos jogállamot értem, mint a szó téves hazai jelentésével visszaélve jelölni szokták, hanem a népuralmat – meg szokták kísérelni, hogy eltartsák az önálló javak vagy jövedelem nélkül szűkölködő néprétegeket, mert ezt követeli tőlük az élethez való jog és az egyenlő méltóság természetjogi-alkotmányos alapelve (amelyet számos becikkelyezett nemzetközi egyezségokmány is tartalmaz egyébként, bár ez mellékes). De a munkahelyeket és munkajövedelmeket elpusztító társadalmi kataklizmáért – amint szokás – a katasztrófa áldozatait kell okolni, vádolni, megalázni, kitaszítani. S ha sikerül a kizsákmányoltakat – hiszen nem csak a (történetesen még) dolgozókat zsákmányolják ki: itt az össztőke áll szemben a teljes proletariátussal, amelynek a megfosztottsága egyetemes, függetlenül tagjai egyéni sorsától (épp arra való az elmélet, hogy ezt föltárja) – szembeállítani egymással, akkor a rendszernek máris nyert ügye van: a tőke „erkölcsi” sikolya az állam vezetőinél értő fülekre talál.

A régi, egységesen antidemokratikus ógörög és római filozófia, szatíra és politikai szónoklat mindig is hitványaknak (kheironesz, improbi) nevezte a szegényeket és kiválóknak, hasznosaknak, jóknak (beltisztoi, khrésztoi, boni) az uralkodó osztály tagjait. A Magyar Nemzet és a Magyar Hírlap publicistái ennek az ősi és nemes hagyománynak a jegyében nem tartóztatják meg magukat a „csőcselék” és a „csürhe” őszinte megnevezésétől; a morális pánik jegyében az egyik legműveltebb, legfinomabb tollú konzervatív tárcaíró, Végh Alpár Sándor legutóbb a diákpofozó tanár panegirikuszát zengette el (mintha ez volna a „tanárverő diák” szindrómájának ellenszere…),10 ám a legradikálisabb mű e tárgyban mégis a Népszabadság rendszeres szerzőjétől, a már említett Csányi akadémikustól származik.

Ez esetben szocialista politikusoktól jobboldali „véleményformálókig” teljesen összezárt az „establishment”. Állítólag az egyik kisebb parlamenti párt, az MDF a „monoki modellt” törvénymódosítási javaslat formájában be szeretné terjeszteni az Országgyűlésnek. De a „monoki” kezdeményezésen túl is megindult az általános világnézeti támadás a szegények, a munkanélküliek, a nyugdíjasok, a kisgyermekes anyák (tehát a kisgyerekek) ellen (vö. a GYES folyósítási időtartamának tervezett megrövidítésével, ami megfosztja a kisgyerekeket az édesanyjuktól akkor, amikor a legnagyobb szükségük volna rá, és növeli a munkaerőpiaci keresletet akkor, amikor a kínálat szűkül). Két-hárommillió ember elemi megélhetése van veszélyben, miközben a mérvadó médiák ingyenélőkről, bűnözésről vartyognak. (Mellesleg a monoki ügy azt is bebizonyította, hogy baloldali pártként itt az MSZP-re egyszerűen nincs szükség. Baloldali pártnak az „aktív” és „inaktív” kizsákmányoltakat kell – egyszerre és együtt – képviselnie, a tőkének az egyik képviseletét a sok közül kár a „szocialista” jelzővel fölruházni. Mint egyre inkább kiderül, erre a fügefalevélre a tőkének sincs szüksége. Az a személyzet következik, amelyet már A falu jegyzője meg a Rab Ráby meg A fekete város meg A sötét világ kitűnően leírt – s a volt járási, kerületi, megyei első titkárok, tanácselnökök, tsz-jogtanácsosok is idetartoznak –, látszatokra egyre kevesebb a szükség. Az MSZP évtizedekig leszerelte a szakszervezeteket, evvel betöltötte történelmi hivatását. Isten önökkel.)

Minekutána lehetetlen, hogy az aktív korú népesség nagy többségének tartós munkahelye legyen, az „inaktívak” elleni „erkölcsi” támadás teljesen indokolatlan és igazolhatatlan. Nagyon kevés ember dolgozik elviselhetetlenül sokat és kibírhatatlan intenzitással, miközben a többiek kiszorulnak a kapitalizmusban „az élet vizének” számító tőke-munka kontinuumból – ahelyett, hogy (amit a XXI. századi technika megenged) sokkal többen dolgoznának egyre kevesebbet (vissza kell térni a harmincöt órás munkahét követeléséhez is), és valamennyien alkotásra, játékra, gondolkodásra és élvezetre szánnák szabadidejüket, hogy emberhez méltóbb életet élhessenek végre.

A haladó értelmiség – szándékosan használom ezt a kigúnyolt és divatjamúlt fogalmat – pedig ismét használja kiváltságát, azt, hogy a fölforgató beszédet (egy darabig) inkább elviselik tőle, mint mástól. A téma ugyanaz, mint egykor és mindig: a megalázottak és megszomorítottak.

Az ellenforradalom lelki szegényei

(2008. augusztus 18.)

Bevezetés

A magyar újságolvasót nehéz meglepni bármivel. Én is egyre ritkábban rökönyödöm meg. De mégse hittem volna, hogy ilyesmiket látok majd a hírlapokban.

1. Soha nem hittem volna, hogy a Magyar Nemzet kinyomtatja V. Tamás kesznyéteni riportját. Kesznyétenben, mint emlékezetes, egy helyi nyugdíjas sodronnyal vette körül a veteményesét, és a sodronyba áramot vezetett. Egy személy – aki vélhetőleg zöldséget akart csenni – meghalt, a másik életveszélyesen megsebesült. A vélelmezett tettest – gyilkosság gyanújával – letartóztatták, a hírhedt monoki polgármester, Sz. Zsolt pénzt ajánlott föl jó ügyvédre, állítólag aláírásgyűjtés is indult a gyanúsított érdekében (akárcsak korábban a polgárőrök javára, akik gyújtóbombát dobtak romák házába). A riportból világosan látszik, hogy V. Tamás a föltételezett elkövetővel rokonszenvezik, kevésbé súlyos bűnnek tartja a (vélelmezett) gyilkosságot, gyilkossági kísérletet, mint a (vélelmezett) uborka- és reteklopást. Ez csak akkor lehetséges, ha valaki komoly értékkülönbséget tételez föl két etnikum között, s ennek következtében az egyik uborkája többet ér, mint a másik élete. Azt hittem, hogy az írás megjelenése után – amelyet nyilvánvalóan nem olvastak el az elfoglalt szerkesztők – fölrobban a magyar sajtó, tiltakozások százai látnak napvilágot. Néma csönd. (Hihetetlen, de mintegy két héttel később újra jelentkezett V. Tamás. Interjút készített dr. E. Csabával, a gyanúsítottat pro bono publico, ingyen képviselő ügyvéddel, aki elmondja, hogy védence fölmentése esetén – de ő legkevesebb arra számít, hogy „gondatlanságból elkövetett emberölésről” fog szólni az ítélet, és védence majd fölfüggesztett börtönbüntetést kap – „háromnapos karnevál kezdődn[ék]”. A Magyar Nemzet a cikk mellett, keretben, föltűnő helyen közli azt a két bankszámlaszámot, ahová a rokonszenvezők az óvadékra, ill. a pörköltségre pénzt küldhetnek. Ha nagyon udvariasan akarunk fogalmazni: ez pogrom- és lincsújságírás. Mindazonáltal meg vagyok róla győződve, hogy munkatársak és olvasók fölháborodott üzeneteivel lesz tele a remekül szerkesztett konzervatív újság, amelynek olyan ékességei vannak, mint Bittera Dóra és Molnár B. Tamás méltán híres kulináris rovata.)

2. A Munkácsy- és Kossuth-díjas festő és író, K. Gábor, a Védegylet egyik alapítója és tiszteletbeli elnöke, másokkal, többek között V. Gábor akadémikussal együtt, kilépett a Védegyletből, mert a Védegylet a fenyegető homofób atrocitások hírére a melegekkel szolidáris nyilatkozatot tett közzé. Értsük meg jól. A kiváló esszé- és regényíró nem belépett a Védegyletbe a rokonszenves nyilatkozat miatt, hanem kilépett belőle.

3. Az Élet és Irodalom közölte B. András „alternatív Nobel-díjas” (Right Livelihood Award) jogvédőnek, az Autonómia Alapítvány és a Rádió C kezdeményezőjének, romabarát programok patrónusának a nyilatkozatát, amelyben az antirasszista társadalomtudós, korábban magasrangú ENSZ-funkcionárius a „blame the victim” (hibáztasd az áldozatot) kampány keretében fölhívja a figyelmet a romák különféle hibáira, „társadalmuk” ún. „premodern” jellegére, majd arra ragadtatja magát, hogy kijelenti: minden nép közül, amelyről valaha hallott, a cigányság az egyetlen, amelynek úgymond semmi köze a földhöz. (A Magyar Nemzet sürgősen ismertette a föltűnő interjút.) Ennek az ótvaros fajgyűlölő közhelynek az a sajátossága, hogy évszázadnyi ideig használták a zsidók ellen; a nácik különösen kedvelték. Hihetünk a szemünknek? Ezt is meg kellett érnünk?

4. Azt hittem volna, hogy az Élet és Irodalom következő száma a tiltakozások tucatjait közli, s a „politikai korrektség” újra elkövetett bűne miatt az ÉS majd akkora sesztákot kap, hogy a fal adja a másikat. Örömmel láttam, hogy van hozzászólás, B. Péter mérnök-közgazdász olvasói leveleken edzett tollából. Mit mond B. Péter? Azt, hogy az iskolát nem rendszeresen látogató cigány gyerekeket el kell venni a szüleiktől, és bentlakásos iskolába adni, hadd civilizálódjanak. A szülőket még nem akarja átnevelőtáborba küldeni, de – gondolom – ez csak idő kérdése. Ezt közli (szerk. megj. nélkül) az Élet és Irodalom. (Azóta a „mérsékelt baloldali” B. Péter jobbról támadja a szociálkonzervatív K. Istvánt a Népszabadságban…)

Azon már nem csodálkozom, hogy a hirszerzo.hu, az index.hu, a hvg.hu, a konzervatorium.blog.hu, a reakcio.hu, a judapest.hu, a gondola.hu – szalonképesnek tartott – portálok véleményrovatában mik jelennek meg, hogy az Európában 1945 óta fölbukkant legveszedelmesebb szélsőjobboldali politikus, Nicolas Sarkozy émelyítő ajnározása hogyan folyik a „civilizáltnak” vélt sajtóban, hogy miként lehet megúszni az arabozást, cigányozást, bevándorló- és szegényellenes antiszociáldemagógiát, ha valakinek van annyi esze, hogy eltekintsen a zsidózástól (ahogyan a kilencszázhúszas-harmincas években a pesti „liberális” sajtó rajongott Mussoliniért, aki – akárcsak ma Sarkozy és Berlusconi – kétségtelenül nem volt antiszemita: mintha ez fölmenthetné őket egyéb disznóságaik terhe alól). A hazánkban egyébiránt irreleváns iszlámellenesség egy része szimpla zsidó elfogultság, a másik része – ld. az index.hu W jelű publicistájának, a híres szóbűvésznek és eszmeatlétának a gyöngéd műgonddal prózaverssé formált leleményét: „asszimilálódj, köcsög!” – egyszerű rasszista piszokság.

A huszadik század utolsó évtizedében mintegy hatvan ismert író, társadalomkutató és egyéb kasza-kapakerülő értelmiségi – összeszámoltam! – írt rendszeresen demokráciavédő (akkortájt persze alapvetően liberális, szociálliberális, olykor konzervatív-liberális szellemű) „publicisztikát”. Mára – és itt nem a hivatásos újságírókra, politikai elemzőkre gondolok – ez a publicisztika megszűnt.

Mára ismét az a magatartás vált uralkodóvá, amelyet a tizenkilencedik század derekán így fogalmaztak meg naplójukban a Goncourt fivérek: „Hazug frázisok, hangzatos szavak, üres locsogás – mindent összevéve körülbelül ez az, amit korunk politikusaitól kapunk. A forradalmak egyszerűen őrségváltások: utánuk ugyanazok az ambíciók, korrupciók és gazemberségek költöznek vissza abba a lakosztályba, amelyből az előbb kiköltöztek – és mindez mennyi rombolással és költséggel jár. Ha körülnézek és elfogulatlan véleményt keresek, még véletlenül sem találok. Az emberek vállalják a kockázatot [!], és kompromittálják magukat a jövendőbeli állások reményében… Hosszú távon az ember teljesen elveszti illúzióit, kiábrándul mindenféle hitvallásból, eltűr bármiféle hatalmat, és teljesen közömbössé válik minden politikai szenvedély iránt. Valamennyi íróbarátom így van vele, Flaubert is, én magam is. Az ember rájön, hogy semmiféle ügyért nem szabad meghalnia, el kell viselnie minden fönnálló kormányt, akármilyen ellenszenves is – semmi másban nem szabad hinnie, csak a művészetben, és nem szabad mást vallania, csak az irodalmat. Minden más hazugság és csapda.”1

Ismerős?

Nekem ugyan hiányoznak, de milyen okosan halt meg Csalog Zsolt, Szabó Miklós, Eörsi István! Épp jókor. Az ő beállítottságuk ma elavultnak tetszenék. A citoyen elhunyt, a bourgeois órája ütött.

Tárgyalás

Hát mi az ördögbögyörő van szeretett hazánkkal?

Több mint két esztendővel ezelőtt, amikor megnyerte az országgyűlési választásokat a szocialista/​liberális koalíció, elkezdtek első jelei mutatkozni annak, hogy az akkor alakulóban lévő kormány nem a megígért politikáját folytatja majd, hanem belevág a neokonzervatív tanácsadók által is javallott masszív szociális leépítésbe. A balatonőszödi beszéd még a jövő méhében szunnyadt. Én már akkor láttam és megírtam, hogyha a szocialista/​liberális kormányzat evvel megpróbálkozik, ennek eredménye csak a fasizálódás lehet.2 Nem kellett hozzá nagy bölcsesség. (A rövidség kedvéért csak jelzem a mai kómához vezető út stációit, s hivatkozom írásaimra.)

Ahogy egyre jobban szivárogtak az információk – s egyre diadalittasabb, kihívóbb és derűlátóbb lett a kormánypárti értelmiség, amely ma rettegve hallgat –, az is világossá vált, milyen koalíciók állnak majd össze a váratlan kormányprogrammal szemben.3 2006 nyarának végén azt is látnom kellett, hogy ami – szervezetlen – baloldal van Magyarországon, annak frontális ellentámadást kellene intéznie a kormány ellen, de az adott helyzetben csak annyit javasolhattam, hogy a küszöbön álló helyhatósági választásokon a baloldaliak ne szavazzanak az MSZP-re és az SZDSZ-re.4 Az önkormányzati választásokat a kormánypártok e nélkül is parádésan elvesztették.

Kitörtek a csakhamar szélsőjobboldali jelleget öltő zavargások, a rendőrség a legdermesztőbb brutalitással verte szét a tüntetéseket. A méltányolható tiltakozó megmozdulások gyorsan elvesztették minden szociális színezetüket: követeléseik a polgári demokrácia megdöntésén túl egyre inkább az európai modernség teljes visszavonására irányultak, az 1919 ősze óta hagyományos fajvédő-ébredő, egyszerre „kommunistaellenes” és „antikapitalista” eszmekincset – aggiornamento nélkül – restaurálták.5 Az országot beborították az árpádsávos zászlók.

A kormány mindennek ellenére folytatta az esztelen és igazságtalan egészségügyi reformot. Kórházakat zárt be, iskolákat számolt föl, vasúti szárnyvonalakat készült megszüntetni. A köztársasági elnök visszaküldte az Országgyűlésnek az egészségbiztosítási törvényt, de a Ház a második olvasásban is elfogadta. Ezúttal a magyarországi baloldal – Válaszúton c. dokumentumában6 – tiltakozott, minden irányzat részt vett benne, aláírták az összes szakszervezeti vezetők. Hiába szólították föl a szocialistákat, hogy ne szavazzák meg a képtelen, antiszociális törvénytervezetet. A szakszervezetek is megmozdultak végre.7 Idén márciusban a jobboldal népszavazásra tette föl a népellenes reformok néhány kérdését: természetesen fényes győzelmet aratott.8 Hazánkat ellepte a szélsőjobboldali politikai erőszak, megalakult a Magyar Gárda, a kormánykoalíció vezető pártja, az MSZP visszavonta az egészségbiztosítási törvényt, leváltották a liberális egészségügyi minisztert, fölbomlott a kormánykoalíció. A „biztos szavazó pártválasztók” között – és ez számít! – a Fidesznek tartósan kétharmados többsége van, ez választási rendszerünk sajátosságai miatt ma a mandátumok kb. nyolcvan százalékát jelentené a Fidesznek. Hitelt érdemlő, befolyásos ellenzék nélkül. Az Alkotmánybíróság határozata megszüntette az egészségre veszélyes szakmák munkaidő-kedvezményét…

Ekkor hozta nyilvánosságra Gyurcsány Ferenc miniszterelnök, a Magyar Szocialista Párt elnöke, hogy csökkenti a középosztály adóit, s evvel növeli a munkások terheit. Ugyanakkor bejelentette: „kötelező munkatesztet” fognak alkalmazni, azaz az aktív korúaknak csak akkor nyújtanak majd rendszeres szociális segélyt, ha közmunkán vesznek részt, kizárják a szociális rendszerből a bejelentés nélkül foglalkoztatottakat, szigorítják a nyilvántartott álláskeresők ellenőrzését otthonukban is. A munkateszt ellen széles néptömegek tiltakoztak, azaz Ferge Zsuzsa és szerénységem.9 Semmi kétség, a „monoki gondolat” szellemi atyja: Gyurcsány Ferenc.

Amikor a szerencsi kistérség polgármesterei (felerészt szocialisták, köztük Szerencs szocialista polgármestere és országgyűlési képviselője!), élükön a monoki kollégával, előálltak érdekfeszítő ötletükkel – azóta sok tucatnyi település vezetője csatlakozott hozzájuk így vagy úgy, s ez utóbbiak között is számosan szocialisták –, akkor a kormányzat ógott-mógott, de alapvetően támogatta a dolgot. A „monoki gondolat” rém egyszerű: a kapitalizmus – és kebelében a műszaki fejlődés – növeli a munkanélküliséget, ezért meg kell büntetni, voltaképpen éhhalálra ítélni a munkanélkülieket. „Munkára kell serkenteni” a dologtalanokat; az, hogy nincs munka, nem számít. Az uralkodó osztály jóindulatú képviselői azt mondják, hogy a megoldás a népoktatás, szakoktatás kiterjesztése – mintha nem tudná mindenki, hogy a diplomások zömének semmi esélye az elhelyezkedésre.

A „monoki gondolatot” – elsősorban azért, mert a legsúlyosabban a mélyszegénységben élőket (underclass), köztük is a cigányokat érinti – azonnal fölkapta a szélsőjobboldal, majd a mainstream jobboldali médiavilág, amely a romák ügyében levette az ökléről a kesztyűt, és a „No More Mr Nice Guy” politikáját követi.

A klasszikus, ún. „fordista” ipari társadalom, amely a munkásosztály növekvő béreivel serkentette a keresletet, fizetőképes fogyasztóvá tette a korábban csak a puszta megélhetés gondjaival viaskodó dolgozókat, és evvel bővítette a gazdaságot, továbbá az egyre szélesebb terjedelmű és emelkedő színvonalú, egalitárius népjóléti (szociális) intézmények hálójával növelte a kohéziót, a biztonságot – ez megszűnt. Megszűnésének többek között politikai okai voltak: a fordista ipari rendszerbe kooptált munkásmozgalom végzetes meggyöngülése és – evvel párhuzamosan – a szovjet típusú társadalmak piaci reformja, majd összeomlása. A neokonzervatív rezsimek adócsökkentései, privatizálásai, szociális leépítései, a mikroelektronikai-informatikai forradalom, a tőkés vállalatok sikeres törekvése arra, hogy költségeiket „externalizálják”, az „államellenes” politikai ideológia diadala, a tőkejavak körforgásának fölszabadítása (globalizáció), a munkaerő flexibilizálása (prekariátus), tehát: a „posztfordizmus” kétféle politikai következménnyel jár.

Az egyik: az alacsony bérű, iparosodó periféria szubaltern lakosságának ráncba szedése, ha kell, háborúkkal (amelyeket egyre inkább „kiszervezett” katonai magáncégek folytatnak az egalitárius jóléti állam megelőzése érdekében); a másik: a centrumországok és a félperiféria lakosságának ráncba szedése (a középosztály védelmét ellátó és az „underclass” megfélemlítését szolgáló, rendőrséget helyettesítő, „kiszervezett” biztonsági magáncégek a legnagyobb munkaadók közé tartoznak pl. Kaliforniában)10 „zéró toleranciával”11 és más visszataszító, eredetükben premodern rendőrállami módszerekkel. A két dolog összeér: a centrumországok öregedő, egyre szervezetlenebb és kiszolgáltatottabb népeit csak akkor lehet fegyveres erővel féken tartani – hiszen ezt a belső, „liberális-demokratikus” konszenzus nem engedné meg –, ha a Harmadik Világ megjelenik a küszöbön. A második világháború óta Nyugat-Európában nem vetettek be fegyveres erőt fehér emberek ellen (Kelet-Európában 1981 decembere óta nem), nem voltak sok száz áldozatot követelő vérengzések (Charles de Gaulle elnöksége elején a Párizsban élő algériaiak tüntetésének leverése után véres arab holttestek százai úsztak a Szajnán; a vizsgálat ma, csaknem ötven évvel később se zárult le, vagy nem nyilvános). Ámde ma, a harmadik, ezúttal félfasiszta Berlusconi-kormány idején Olaszországban a hadsereg járőrözik a kelet-európai roma betelepülők és az illegális afrikai bevándorlók kordában tartására. A centrumban és a félperiférián (mint nálunk) ennek az ideológiai megfelelője, amivel meg lehet akadályozni a tőke gazdasági és politikai támadásával szembeni ellenállást, a rasszizmus és a xenofóbia. Ez Franciaországban és Olaszországban fényesen bevált, most Ausztria és Magyarország következik.

Magyarországon hatalmas és – nézetem szerint – jogos ellenállást váltott ki a szociális leépítésnek minden aspektusa, amely a középosztályt is érintette (megszorítások az egészségügyben, egyetemi tandíj).12 Ugyanazok, akik hevesen, erőszakosan és fölöttébb hatékonyan tiltakoztak a szociális leépítés említett válfaja ellen, ugyanilyen hevesen, erőszakosan és hatékonyan SZORGALMAZZÁK a szociális leépítést, amennyiben az érintettek a szubproletariátus, az „underclass” – mélyszegénységben élő – tagjai. Ugyanaz a jobboldali sajtó, amely szinte szociálforradalmi hangolásban verte a tamtamot a szociális leépítés ellen az egészségügyben, a közoktatásban, most még hangosabban veri ugyanazt a tamtamot a szociális leépítés mellett, amikor ez a proletariátus, a szubproletariátus, a kiszolgáltatott járadékfüggők (nyugdíjasok, segélyezettek) érdekeit károsítja.

(Van-e olyan naiv ember, aki elhiszi, hogyha a zsidók és a melegek körében olyan volna a vagyonosok és vagyontalanok, állásban lévők és állástalanok, diplomások és tanulatlanok aránya, mint a romák között, akkora lenne a fölháborodás az antiszemitizmus, rasszizmus, homofóbia, heteroszexizmus esetében, mint így? Fasiszták és antifasiszták mind a középosztályt védik; természetesen a középosztály különböző alcsoportjait. Efelől a polgári antifasisztáknak igazuk van, de ez az igazság persze – mint mindig – osztályelfogultságtól színezett igazság, ennélfogva pedig részleges. A hamis tudat őszinte harcosai persze nem tudják, de teszik. A Magyar Gárda nem sejti, hogy a tőkés rendszer legfontosabb politikai funkcióját teljesíti: a tőketulajdon nélküliek munkára kényszerítését olyan társadalomban, amelyben nincs jogi munkakényszer, mint az úrbéri rendszerben a robot. Csak a polgári társadalmat védjük akkor, amikor a jogi munkakényszer ellen tiltakozunk. A munkakényszer törvényesítése és politizálása kifelé mutat a polgári liberális demokráciából – a fasizmus felé.)

Miután a „segélyt munkáért” nevezetű hazug és alantas demagógia látszólag a romák ellen irányul – hangsúlyoznunk kell, hogy csak látszólag, hiszen az érintetteknek a fele se roma –, a futótűzként terjedő fajgyűlölet elfogadtatja a tőkevagyon nélküli dolgozókkal, munkanélküliekkel, nyugdíjasokkal, tanulókkal, hogy értelmes és erkölcsileg helyes saját osztályérdekeik ellen cselekedniük. (Természetesen semminő osztálytársadalom nem maradhatna fönn egyetlen óráig se, ha a vagyontalan, dolgozó többség nem volna hajlandó osztályérdekei ellenére cselekedni – ez ébresztette rá Gramscit, hogy miért alapvető a kulturális küzdelem a kései kapitalizmusban.)

Ezért nem váltott ki semmiféle tiltakozást, hogy a szocialista kormány – engedve a „pártok fölötti”, aktív rasszista-antiszociális közvélemény-töredék erős nyomásának, a félrevezetett többség értetlen tétovaságát pedig (rövidlátóan) politikailag használhatatlannak ítélve – csökkentette a segélyek összegét, hogy „munkára serkentse” azokat, akiknek persze nincs semmiféle munka. Ebben a kulcskérdésben a szocialista kormány, a populista-rasszista helyhatóságok és a Magyar Gárda között az égvilágon semmi különbség nincs. A parlamenti jobboldal – rendkívül okosan és ügyesen – nem ártotta bele magát ebbe a dologba, hagyta, hogy az MSZP agyonkompromittálja magát a bárminő „baloldalinak” címzett párt számára hosszú távon öngyilkos lépéssel. A jobboldali sajtó meg szerintem egyenesen zseniálisan taktikázik. Miközben persze fortissimo támogatja a „segélyt munkáért” nevű életveszélyes humbugot, természetesen meg sem említi, hogy az ötlet első hatásos fölvetője nem volt más, mint a jobboldal által csak mérsékelten kedvelt Gyurcsány; arról pedig mélyen hallgat, hogy a kormány már végre is hajtotta a követelés leglényegesebb részét (értéktelenné tette a szociális segélyt). Kit támad a jobb- és szélsőjobboldali sajtó avval, hogy elejét akarja venni ennek a roppantul erkölcsös, a dologkerülők, ingyenélők, csirketolvajok, szemtelen kódisok olcsó életét megkeserítő intézkedéssorozatnak?

Nyilvánvalóan a „politikailag korrekt” szociálliberális értelmiséget, ez azonban fikció, fantom, hiszen ez az értelmiség nincs sehol. Három-négy ember hangot adott helytelenítésének és aggodalmainak, ennyi. A Magyar Nemzet és a Magyar Hírlap úgy tesz, mintha volna „baloldali” értelmiség, mert múlhatatlanul szüksége van ellenségre, ámde az értelmiség megadta magát, befogja a száját, retteg – nem egészen, de azért javarészt oktalanul –, a Brezsnyev/​Kádár-korból ismerős módon egyéni kiutakat keresgél, „már nem érdekli a politika” és í. t. (A jogvédők a maguk ismeretesen absztrakt-formális modorában, bár egyre halkabban, de meg-megszólalnak a legkirívóbb visszaélésekkel szemben. Nekik is be kell látniuk, hogy módszerük már nem kielégítő.13 De az emberi jogi szervezetek halk mormogása is elég ahhoz, hogy magukra vonják az „új reakció” növekvő és egységesülő táborának őrjöngő gyűlöletét – a szocialistáktól a fasisztákig.)

Erre jön most a tervezett népellenes, a gazdasági növekedés vonatkozásában fatális adóreform, amely avval a nesszel, hogy kifogja a Fidesz dagadó vitorlájából a szelet, tkp. végrehajtja a Fidesz és az SZDSZ (nagyjából azonos) adópolitikáját, csak kevésbé koncepciózusan és kompetensen, éppen azt az adópolitikát, amelynek a hagymázos képtelenségét olyan ékesszólóan szidalmazta egy bizonyos Gyurcsány Ferenc 2006 daliás tavaszán. „Az élőmunka terheinek csökkentése” (értsd: a tágan vett reálbér értékcsökkentése, a társadalombiztosítási szolgáltatások költségeinek a bérmunkásokra hárítása), a részvétel a hazai tőkés gazdaság szemszögéből végzetes adóversenyben (verseny lefelé) hatalmas rést üt a költségvetésbe, amelyet nyilván csak újabb privatizálásokkal, az infrastruktúra-fejlesztés további visszafogásával, a környezetvédelem, a betegségmegelőzés, a kultúra és hasonlók forrásainak szűkítésével lehet betömni.

A szocialista kormány „veszi” a Magyar Gárda és a nagytőke egybehangzó üzeneteit, és végrehajtja őket. A hatás: újabb és egyre nehezebben teljesíthető követelések. A magyarországi és a globális-multinacionális tőke érdekképviseletei – látva a kormány gyöngeségét, mi több, félájultságát – egyre szemérmetlenebb igényekkel lépnek föl. Ennek láttán mit lép a kormány? Kiüresítve a trilaterális érdekegyeztető tanácsot (amelyben részt vettek a „munkaadók”, a „munkavállalók” és a kormány, tehát a tőkének csak kétharmados többsége volt), új gazdaságpolitikai tanácsadó testületet állít föl, amelyben a több tucat tőkés egyesület reprezentánsai mellett a dolgozóknak mindössze egy képviselője foglalhat majd helyet. (Ez emlékeztetheti azokat közülünk, akiknek még mond valamit a magyar történelem, arra az 1848 előtti helyzetre, amelyben az alsótáblán – a hatvanhárom feudális vármegye több száz követe mellett – az összes magyar városoknak egyetlenegy képviselőjük volt, a fölsőtáblán meg egy se.)

Mindeközben kiszivárogtak Orbán Viktor országgyűlési képviselőnek, a keresztyén-nemzeti jobboldal vezetőjének az „Asztali Beszélgetései”, amelyek világossá teszik, hogy a de facto hatalmat gyakorló és a formális hatalomátvételre módszeresen és következetesen készülő államférfi elérkezettnek látja az időt rá, hogy támadást intézzen a nyugdíjak és a nyugdíjasok ellen. Orbán képviselő, a „posztmodern” és „posztfordista” új reakció tehetséges gondolkodója, aki (a Hans-Christian Strache, Jörg Haider, Ewald Stadler által nyomás alatt tartott következő osztrák konzervatív kormánnyal, Blocherrel, Bossival, Alemannóval, Sarkozyvel, Mirek Topolánekkel, Václav Klausszal, Donald Tuskkal stb. összhangban) fölfogta, hogy a kirekesztett színes bőrű és „egyéb felekezetű” kisebbségekkel szembeni rasszista-etnicista fölhorgadás önmagában erőtlen, csak akkor használható, ha a döntő „aktív”-„inaktív” ellentétre ráültethető. Az „inaktívak” halmaza magában foglalja a nyugdíjasokat, betegeket, munkanélkülieket, a „gyes”-ből vagy megfelelőiből úgy-ahogy megélő fiatal anyákat, ösztöndíjas diákokat és más „segélyezetteket”, akiket – az elterjedt hamis ideológia szerint – úgymond „el kell tartaniuk” az aktív dolgozóknak. Itt hatalmas szerepet játszanak a nemzedékek és nemek közötti egyenlőtlen erőviszonyok és érdekellentétek.

Az „aktívak” és „inaktívak” közötti létszámarány eltolódása közvetlen eredménye a „fordista” ipari társadalom fölbomlásának és annak, hogy – a globalizáció miatt – a tőke és a nemzetállam viszonyában változás állt be, s emiatt a kohézióban, stabilitásban, „közrendben” érdekelt nemzetállam képtelen rábírni a szabadon mozgó tőkét az egyenlősítő újraelosztásban, a „közteherviselésben” való szerepvállalásra. A modern nemzet létföltétele az 1789 és 1989 között eltelt két évszázadban az egyenlőség irányába mutató „érdekegyesítés”: a „közjó” és „közérdek” képzetének uralkodó válfaja ekkoriban az egyenlőség, amely (habár csak ideológiailag) alátámasztotta az engedelmesség (jogkövetés) fizikai kényszer nélküli módozatát (innen a „government by consent”, a beleegyezésen nyugvó kormányzás). Ennek alapja a szocialista munkásmozgalommal való kiegyezés volt.

A „beleegyezésen nyugvó kormányzás” és a „közérdek” bázisa mára összeszűkült. Már csak a relatív többségre, az „aktív”, viszonylag fiatal, fehér bőrű, zömmel hímnemű és heteroszexuális populációra korlátozódik, amely nyílt ellentétben áll (nem a tőkével, hanem) az „élősdinek” érzékelt, hatalom és politikai „projekt” nélküli populációkkal, amelyekkel szemben egyre inkább elfogadott az intézményes és az informális erőszak. A korlátozott konszenzus összeszűkült bázisa csak a mozgósítottság állapotában hatékony társadalmilag és politikailag, és ezt az új (a legújabb) jobboldal képes hatékonyan elvégezni, mármint a mozgósítás munkáját. A szociális intézmények leépítésnek azt az aspektusát, amely az „aktívak”, az új középosztály érdekeit érinti, elutasítja az általuk dominált közvélemény (vö. a 2008. márciusi magyarországi népszavazással)14, az „inaktívak” érdekeinek sérelmét ugyanez a közvélemény lelkesen pártolja. (Orbán Viktor országgyűlési képviselő népszerűsége se nagyon szenvedte meg azt, hogy napvilágra került, milyen merényletet tervez a nyugdíjasok ellen – már nem először!)

Téves tehát az a beállítás, amely a 2006-tól tartó tiltakozások uralkodó jellegét általában antikapitalistának, „szociálisnak” véli (noha ennek az elemei persze jelentős mértékben belekeveredtek a – hangsúlyozom: önmagukban jogos – megmozdulások politikai eszmeirányába). Igaz ugyan, hogy az egészségügyi reform (továbbá a közoktatás, a posta és a vasút leépítése) leginkább a legszegényebbeknek ártott volna, de ha csak a szegényeknek ártott volna, akkor a jobboldali és szélsőjobboldali mozgósítás nem járhatott volna sikerrel – ha egyáltalán sor kerül rá, ami valószínűtlen. Ezt egyértelműen bizonyítja, hogy – ismétlem, mert alapvetően fontos! – az új antiszociális intézkedések és tervek (a segélyek és a nyugdíjak értékcsökkentése, a jogosultságok durva korlátozása) a korábbi tiltakozók helyeslésére tarthatnak számot. Ez persze kétségbe vonja korábbi jelszavaik, nyilatkozataik őszinteségét – de ennek a zavarba ejtő hatásától mentesíti őket a fajgyűlölet, amely az „inaktív” problémából cigánykérdést, a globális kapitalizmus problémájából pedig zsidókérdést csinál. Az egyenlőség következetes gondolati érvényesítésének pedig elejét veszi – a régi náci recept szerint – az egyszerre „antikommunista” és „antiliberális” uszítás, amellyel mellesleg a (túlnyomórészt zsidó árnyalatú) neokonzervativizmust is semlegesíteni lehet. (Igen föltűnő a magyarországi „kozmopolita”, „urbánus” neokonzervativizmus közeledése – főleg gondolatokban, de olykor már személyes állásfoglalásokban is – a nemzeti-konzervatív jobboldalhoz, és viszont.)

Így hát a Magyar Gárda a „posztfordista” kapitalizmushoz szükséges kirekesztés érdekében menetel a cigány alvégen és a nagyvárosok főutcáin, hogy a legszerencsétlenebb nincsteleneket és potenciális támogatóikat megijessze. Már régebben meg lehetett érteni, hogy az 1989 utáni posztfasizmushoz nem kell formális diktatúra, egypártrendszer, militarizmus (mindezt a kilencszázhúszas-harmincas években a radikális rendszerváltással fenyegető marxista tömegpártok elleni preventív ellenforradalom tette szükségessé, ám ilyenek ma nincsenek), elegendő egy formális elv, amely viszont azonos a háború előtti fasizmus és nemzetiszocializmus egyik alapelvével: a „barát” és „ellenség” megkülönböztetésének nem a „belföld” és a „külföld”, hanem valamely állam állampolgárainak kategóriáira való alkalmazásával.15 Ezért válik a migránsok és az etnikai-faji-felekezeti kisebbségek kérdése a kor alapproblémájává.

Ma kétféle ellenforradalommal van dolgunk. Az egyik a neokonzervatív („neoliberális”, bár a voltaképpeni szabadelvűséghez való viszonya ambivalens) ellenforradalom, amely tetemesen megnövelte a tőke dominanciáját, kiválóan alkalmazkodott a tudományos és műszaki fejlődéshez, és alapvetően meggyöngítette – a munkásmozgalom végső válsága után – az ellenfél utolsó bástyáját, az újraelosztó jóléti (és értelemszerűen: nemzeti-területi) államot. A másik ellenforradalom részben az első ellen irányul: mint láttuk, szűkebb bázison fönntartaná az állami újraelosztást és intézményét, a nemzetállamot (ahol a nemzet azonban már nem az egyenlő patrióta honpolgárok népe, hanem a középosztállyal és a régi munkásosztállyal nagyjából azonos terjedelmű fehér enklávé, amelyet védeni kell az új, jelentős részben színes helótákkal szemben), ezért fönntartásai vannak a globális-multinacionális karvalytőkével szemben, képviselni próbálja a réges-régen köddé vált nemzeti burzsoáziát („schaffendes Kapital”),16 újjáalkotja az „aktív” beilleszkedettek nemzetinek vélt identitását, szembefordul a migránsokkal, a „flexibilizált” munkára kényszerülő (részben „kreatív”) prekariátus gesztusvilágával, a (reneszánsz, fölvilágosító, liberális-demokratikus, szocialista) humanizmussal és a modern magaskultúrával.17 „Nemzeti” jellege problematikus, zenéje nem Liszt rapszódiái vagy Brahms magyar táncai, hanem a szkinhed „nemzeti rock” (vö. Kriza Bori megdöbbentő filmjével),18 irodalma a tévé. Politikai kultúrája: az interneten terjedő, koholt rémhírek és a délibábos áltörténeti fikció.

Az azonnali politikai kérdés: sikerül-e nálunk is (mint drámai mértékben Észak-Olaszországban) az újreakciós fehér enklávé részévé tenni a régi munkásosztályt (lakótelepeken belül és kívül), aktívakat és nyugdíjasokat, vagy nem. Sikerül-e általában a kizsákmányoltakat a tőke támadásának (s ami jelenleg evvel együtt jár: a polgári demokrácia [maradványai] fölszámolásának) a pártjára állítani, amiért a vigasz és a jutalom csak közvetett, azaz a helóták – a cigány, munkanélküli, iskolázatlan, eddig segélyen tengődött, de ma már növekvő mértékben egyszerűen a sorsára hagyott szubproletariátus, „underclass” – üldözése, büntetése, megalázása (aminek nem lehet más a vége, mint a valahogyan mégis életben maradottak tömeges bebörtönzése vagy [ha lehet] elkergetése). Ha igen (s mint láttuk, ezt Észak-Olaszországban a baloldal ottani masszív jelenléte se tudta megakadályozni, sőt: a baloldal ebbe pusztult bele, talán végleg, s nálunk még az olaszországihoz hasonló, tehetetlen és megosztott baloldal sincs), akkor valóban új rendszerváltás küszöbén állunk.19

Befejezés

Az új ellenforradalom lelki szegényei természetesen becsapják magukat. Azt hiszik, hogy ők az ellentéte mindannak, amit „a liberális kapitalizmus” – hol van már a párizsi kommün és az első világháború között szétroncsolódott liberális kapitalizmus? – fő kulturális jellemzőinek tartanak.

Ezek között az első az önzés.

Ám mit mondanak az új ellenforradalom lelki szegényei?

Azt, hogy én, aki fehér vagyok, én, akinek állása van, én, aki reggeltől estig gürcöl a családjáért, én, aki tisztelem a szüleimet, én, a keresztyén, én, a férfi, én, a heteroszexuális, én, a még potens fiatal hím, aki bizony megfordul a csinos menyecskék után, én, az egészséges, én, a hazafias, én, a hagyománytisztelő, én, aki hű vagyok a történelmünkhöz, én, aki szeretem a természetet, én, aki respektálom a tekintélyt, én, aki nem kívánom a másét, én, aki rendet akarok, tisztaságot, közbiztonságot, én, aki a magamfajtával érzem jól magam, én, aki otthonosságra vágyom és otthon is vagyok, én, aki együtt kirándulok és sportolok a cimboráimmal, én, aki rendben tartom a házam táját és rendszeresen szervizbe viszem az autómat, én, aki eljárok a kötelező tüdőszűrésre, én, én, én, én, én, én, én – én nem tűröm, hogy ők, az idegenek mondják meg nekem, hogyan éljek, akik nem akarják, hogy úr lehessek a saját hazámban, akik filozófiailag és szexuálisan elcsábítják a gyerekeimet, ők, ők, ők, ők, ők. Én csak magamért állok ki, meg az olyanokért, mint amilyen én vagyok. Én, én, én. Azt, aki nem olyan, mint én, öreg, beteg, sötét bőrű, buja, buzi, tétlen, azt én nem tartom el az adómból. Őt nem. Őt nem. Őt nem. S aki azt mondja, hogy ez nem szép, az nem normális, természetellenes, ferde hajlamú, romlott. Haljon meg. Haljon meg ő. Ő, ő, ő. Én őt nem hallgatom meg, én csak azt hallgatom meg, ami engem magasztal, dicsőít, erősít, véd, szolgál, segít.

A második a beszéd.

Elég volt – mondják az új ellenforradalom lelki szegényei – a sok fecsegésből, a moralizálásból, a vitatkozásból, a gúnyolódásból, a tréfálkozásból, a rímelésből és skandálásból, az igeragozásból és az egyeztetésből, a kifinomultságból és a jó ízlésből, az ízlések összevisszaságából és az ízlésdiktatúrából, a mélyenckedésből és a modernkedésből, a sznobokból és a kékharisnyákból, a szüfrazsettekből és a jogvédőkből, az elemzésből és a vélekedésből, a tudóskodásból és a művészkedésből. Az élet egyszerű. A közösség tartson össze. Elég volt a paradoxonokból és az ellenség álláspontjának belátó „megértéséből”. Elég volt a hitekből és a meggyőződésekből, a tagadásból és a tiltakozásból, a megtérésből és a kételyből. Az orvostudomány intézze el, hogy a betegek gyorsan gyógyuljanak meg. A depressziósok gyógyuljanak meg. A kábítószeresek, az alkoholisták szokjanak le. A nők hagyják abba a paráználkodást. A gyerekek ne feleseljenek. De a nagyfejűek se szóljanak bele semmibe. A politikusok ne dumáljanak, hanem oldják meg a problémákat. Pártokra semmi szükség. Újságokra semmi szükség. Bankokra semmi szükség, csak az kér kölcsön, aki képtelen beosztani a pénzét, vagy aki nem szeret dolgozni. Jólétre és rendre van szüksége mindenkinek, s aki nincs jól és nem rendes, haljon meg. Csak az panaszkodik folyton, aki genetikai hulladék. Akinek itt nem tetszik, húzzon el. S ha nincs hová, akkor haljon meg. De ne panaszkodjék, ne kritizáljon, ne okoskodjék. Majd akkor beszéljen, ha boldogult a maga erejéből és bebizonyította, hogy hasznos tagja a társadalomnak. Hogy ki a hasznos? Azt mindenki tudja. Aki nem tudja, húzzon el. Vagy haljon meg. Nem beszélni kell, hanem dolgozni. Keményen dolgozni. Szorgalmasan dolgozni. Éjt nappá téve dolgozni. Szakszerűen, hozzáértően dolgozni. Aki nem dolgozik, az nem akar dolgozni. Akinek nincs munkája, annak jár a szája, hogy nincs munka, mert büdös neki a munka. Ha nem tud megélni, akkor nem szeret dolgozni, haljon meg. Ne beszéljen, fogja meg a dolog végét, haljon meg.

Meg kell értenünk, hogy ez az ellenforradalom nem konzervatív és nem nacionalista.

Nem nacionalista, mert a nacionalista nem antipolitikus, hanem a politikai közösséget bővíti, szilárdítja, egységesíti. A nacionalista asszimilál, a kulturális standardizálás és a politikai lojalitás/​konformizmus föltételével bevon, nem kitaszít vagy kirekeszt. A demokratikus politikai nacionalizmus, a risorgimento létrehozta Nagy-Britanniát, Olaszországot, Belgiumot, Csehszlovákiát, Jugoszláviát, Nagy-Romániát. Az új etnicizmus elszakítja Skóciát, létrehozza „Padániát”, amely nem hajlandó a Mezzogiornónak átutalni az észak-olasz adókat,20 fölbontja Belgiumot, szétveri Csehszlovákiát és Jugoszláviát. Ha volna nacionalizmus, Románia és Besszarábia (a Moldovai Köztársaság), Albánia és Koszovó már egyesült volna, de erről szó sincs. Az etnicizmus nem nacionalizmus.

Nem konzervatív, mert a konzervativizmus – arisztokratikus eredetéhez híven – nem lehet (és soha nem is volt) antipolitikus, hiszen az ún. „jó kormányzásban” (good governance) érdekelt, hivatástudata az állam irányítására, az intézmények fönntartására, a magaskultúra Nagy Hagyományának őrzésére predesztinálja, így lényegénél fogva nem lehet elitellenes, azaz „populista”. (Ha persze „elitnek” a ma már csekély befolyású liberális értelmiséget nevezik nagy ravaszul, akkor mindent lehet.) A konzervativizmus nagy dilemmája évszázadok óta a hierarchia legitimitásába vetett mély hitének és a keresztyén tanításoknak a jelek szerint vesződséges összeegyeztetése, amint látható pl. T. S. Eliot esszéiben. Nem ezek az „új reakció”, az új ellenforradalom problémái.

A középrétegekre, az „aktívakra”, a „fehér enklávéra” korlátozott szociális igazságosság gondolata, amelynek nevében a magukat – tévesen – antikapitalistának képzelő rohamosztagosok dübörögnek a legextrémebb egyenlőtlenség és elnyomás árpádsávos zászlai alatt: gondolatnak groteszk, politikának hatékony és sikeres. Alapeszméjét a szocialista kormánytól a nemzeti-konzervatív sajtóig mindenki elfogadja. Azt se mondhatjuk, hogy ez példátlan, és másutt jobb a helyzet. Az új ellenforradalomnak jobbak a pozíciói Olaszországban, Csehországban, Dániában, Hollandiában, Franciaországban, Ausztriában, mint nálunk. A mérsékelt baloldal mindenütt tátott szájjal, ijedten és értetlenül adja föl hadállásait. A radikális baloldal a középbal ostobaságait utánozza, itt-ott kivételekkel. Az antikapitalista-antiliberális konszenzus (nem először) példátlan mértékben megnövelte a tőke politikai hatalmát.

Újabb árulások és átállások várhatók.

A vallomás

(2008. augusztus 29.)

A Magyar Nemzet aláíratlan szerkesztőségi cikkben1 válaszol korábbi, terjedelmes írásom [Az ellenforradalom lelki szegényei, ÉS, 2008. augusztus 15.] pár sorára.2 Ez bizonyos értelemben megtiszteltetés, hasonlóan ahhoz az esethez, amelyben a Magyar Köztársaság Legfölső Bíróságának Büntetőkollégiuma (mint olyan) írt vitacikket ellenem. A megbecsülést köszönöm. A rutin az lenne, hogy jeges hallgatással térek napirendre a bírálat fölött, ahogy szoktam, vagy az ÉS-ben teszek közzé néhány gúnyos sort, ahogy mások szokták. Evvel a módszerrel azonban nem megyünk semmire, amint ez húsz éve jól látszik.3

A Magyar Nemzet, a konzervatív polgári napilap és én ellenfelek vagyunk, de kívánatos volna, hogy becsületes – vagy legalább nyílt és őszinte – ellenfelek legyünk, a szerkesztőség állásfoglalása pedig nyílt és egyenes. A konzervatív polgári napilap olvasói nyilván az engem ért bírálatokból ismernek elsősorban, és kevéssé otthonosak azokon a területeken, ahol álláspontom közelebb esik az újságukéhoz, mint az uralkodó neokonzervatív-neoliberális konszenzushoz, bár erre az okaim merőben különböznek azokétól, akiket ők sűrűn olvashatnak ezeken a hasábokon [azaz a Magyar Nemzetben].

Igen jellemző az a pont, ahol az egyetértés megszűnik. Én éppen annyira elleneztem és ellenzem a közszolgáltatások leépítését és privatizálását (az egészségügyben, a közoktatásban, az egyetemeken, a postán, a vasúton, az energiaszektorban stb.), mint a Magyar Nemzet meg általában a magyarországi nemzeti-konzervatív jobboldal, szemben a neokonzervatív-neoliberális jobboldallal, amely nálunk történeti-kulturális okokból szociálliberális baloldalnak vagy balközépnek hiszi és nevezi magát, ámde – szerény nézetem szerint következetesebben – én a „szociális leépítést” (Sozialabbau) a legszegényebbek szociális segélyeinek, a munkanélküli-segélynek és a hasonlóknak a területén is ellenzem. A segélyezettek munkára kényszerítését a legjobb esetben is merő illúziónak tartom, bármennyire elterjedt ez az agyrém más tőkés országokban is. Itt a keresztyén-nemzeti konzervatívok nemcsak a Monoki Gondolat atyjával, az ottani polgármesterrel fújnak egy követ, hanem kedvencükkel, Gyurcsány Ferenc miniszterelnökkel is, aki a munkateszt ötletével maga kezdte el a segélyjogosultságok zsugorítását. A kormány szociálpolitikája egyre inkább „monoki” árnyalatúvá válik. Érveimet itt nem ismételhetem meg, csak arra kérhetem a politika, vagy ha tetszik, a sorskérdések iránt érdeklődő nyájas olvasót [a Magyar Nemzet olvasóját] – bár ez talán szokatlan –, hogy legyen szíves korábbi írásaimat föllapozni. Én a szociális leépítést, a politikai közösséget (más szóval: a nemzetet) összetartó közszolgáltatások és közintézmények szétrombolását akkor is helytelenítem, ha ez nem érinti súlyosan a középosztályt. Nekem a proletariátus és a szubproletariátus is egyenlő mértékben fontos – sőt.

Az aláíratlan szerkesztőségi cikkben kifogásolt írásom föltételezte, hogy amikor a kesznyéteni riport szerzője kifejezte rokonszenvét a veteményesét magasfeszültségű árammal védő, csakugyan szánalomra méltó parasztember iránt (az akció eredménye: egy halott, egy életveszélyes sérült), ez azért lehetett lehetséges, mert szemében a fehér ember uborkája többet ér, mint a cigány ember élete. „Véleményében a szerkesztőség egy emberként osztozik” – írja a Magyar Nemzet. Igaz, avval a fönntartással, hogy a szerkesztőség minden uborkatolvajjal szemben pártfogásába vesz minden, tulajdonát akár emberölési kísérlettel védeni óhajtó birtokost, akkor is, ha a tolvaj fehér, a tolvaj testébe áramot vezető birtokos pedig roma. (Állásfoglalása tehát nem etnicista vagy rasszista, hanem egyetemes igényű.)

Tegyük félre kontextuális tudásunkat – elvégre a sok vonatkozásban legszínvonalasabb magyarországi napilap [azaz: a Magyar Nemzet] a legtöbb kisebbségi csoport iránt szemet szúróan barátságtalan –, és azt se vegyük tekintetbe, hogy hasonlóan más jobboldali sajtószervekhez, milyen kitörő örömmel üdvözli (immár másodszor) Bíró Andrásnak, egészen mostanáig kedves barátomnak a cigányság örökletes etnokulturális rossztulajdonságairól szóló kétes fejtegetéseit.4 Üsse kő, higgyük el, hogy így van.

De ha így van, hogy van?

A tekintetes szerkesztőség nem mond mást, mint hogy számára általánosságban a magántulajdon értékesebb, mint az élet.

Helyben vagyunk. Ez a lényegét illetően nem meglepő, ám brutális, leegyszerűsített nyíltságában mégis megrázó vallomás kielégítően megmagyarázza, miért áll az újság fejlécén a büszke meghatározás: „Polgári napilap”. Aligha lelhetjük jobb megfogalmazását a burzsoázia – ámbár a klasszikus polgárság nagyrészt kimúlt, mondjuk hát inkább így: a kapitalista világkorszak – halálkultúrájának.

Kacérkodhat a lap a romantikus antikapitalizmus bármennyi régi és vadonatúj retorikai alakzatával, amikor a tőkés világrend igazi, valóságos fundamentuma kerül szóba, nincs kecmec. Igaz ugyan, hogy a XVIII. század óta a jog nem nagyon alkalmaz halálbüntetést a tulajdon elleni bűntettekre, de a tek. szerkesztőségnek teljesen igaza van abban, hogy ez puszta látszat. Ilyesmit nem illik javasolni, ha a bűntett a polgárságon belül megy végbe. Még a legszenvedelmesebb olvasói levelek se kértek halált Tocsik Márta, Schlecht Csaba, Vellai Györgyike, Princz Gábor, Kulcsár Attila fejére, akiket effélékkel gyanúsítottak, joggal-e, most ne firtassuk. Sötét bőrű, éhenkórász uborkatolvajok nem a legaggályosabb jogi formák betartásával végrehajtott kivégzése azonban – a gyanúsított fölmentése esetén, mondja a védőügyvéd – háromnapos össznemzeti karnevált váltana ki honunkban. (Ez azért túlzás, nem?) Nem beszélve természetesen azokról, akik a tulajdon és az élet konfliktusában az élet pártjára állnak, s akik ebből filozófiai és politikai következtetéseket bátorkodnak levonni. Az ő fogalmi, kulturális-szimbolikus kivégzésük, marginalizálásuk, válság esetén pedig az elpusztításuk bevett szokás, amint ezt legkésőbb a párizsi kommün utáni megtorlás óta mindenki tudja.

A tőkés tulajdon – amelynek a természetéről még mondok pár szót – legitimitásának megkérdőjelezésére a kivégzés politikai-filozófiai megfelelőjével szoktak válaszolni, jelesül úgy, hogy utópiának nevezik. Evvel az antikapitalista, tehát radikális kételyt a nemlétezőnek a fölségterületére helyezik át. Az áthelyezés a létből a nemlétbe pedig: kivégzés. A tulajdon nélküli élet: utópia, mondják. Olyasmi, aminek nincs helye – ezt jelenti a görög kifejezés. De ha a tulajdon máskülönben is ellentétben áll az élettel, akkor az élet maga is utópia, és az életigenlés halálbüntetést kell hogy vonjon maga után.

A kesznyéteni eset persze csak jelképesen szól a tőkés tulajdonról, hiszen az idős nyugdíjas veteményese nyilván saját céljait szolgálta, és nem mások bérmunkája révén szerzett belőle profitot/értéktöbbletet. (És mint küszködő szegény ember, ő is megérdemli együttérzésünket, ha nem is tudjuk helyeselni az önbíráskodást.)

A tőkés „magántulajdon” semmi mást nem jelent, mint azt a helyzetet, amelyben a termelési eszközök el vannak választva a termelőktől, s a termelők csak akkor hozhatnak létre értéket, ha „egyesülhetnek” a termelési eszközökkel, azaz ha szerződést kötnek a termelőeszközök tulajdonosával, akik (amelyek) megvásárolják a tulajdon nélküli termelők munkaidejét. Csak a termelők munkavégzése, azaz a változó tőke beruházása teremt értéktöbbletet, az élettelen állandó tőke önmagában persze nem. A termelők szemszögéből közömbös, hogy a tulajdonos magánszemély-e vagy részvénytársaság, esetleg befektetési alap vagy maga az állam. A tőkés tulajdon alapja a termelők és a termelőeszközök (jogilag rögzített) elkülönítése, ennyiben az 1989 előtti (szovjet típusú) rendszer államkapitalizmus volt, amely csak a piac (másodlagos) fontossága tekintetében különbözött a klasszikus (vagy a mai) kapitalizmustól, a tulajdon- és osztályviszonyok tekintetében nem. (Ezen nem változtat, hogy 1948 és 1989 között nagyobb volt az egyenlőség, mint jelenleg. Minden újraelosztó jóléti államban nagyobb volt az egyenlőség, mint most, függetlenül attól, hogy kapitalizmusa állami volt vagy „magán”. Az osztálykülönbséget a tulajdon alapvető ténye határozza meg, nem a bevételek eloszlása, a rétegződés vagy az állami újraelosztás mértéke és a nemzeti össztermékhez viszonyított aránya.)5

Mivel a termelés jellegét és célját a termelőeszközök tulajdonosai, a tőkések – pontosabban: a tőke intézményei – szabják meg, a dolgozók (a proletárok) a megélhetésükért (gyakorlatilag: a fogyasztásért) dolgoznak, munkájuk célja, tudományos-technikai és üzleti logikája idegen saját belső célkitűzéseiktől (akkor is, ha elvétve örömüket lelhetik valamely művelet némelyik műszaki-intellektuális mozzanatában). Ez a manapság keveset emlegetett „elidegenedés” egyik fő aspektusa.

Mivel a kapitalizmusra a személytelen uralom a jellemző (az egyes tőkések és vállalati igazgatók egyéni szándékait is fölülbírálja a piac anonim működése), a fölnőtt emberek szellemi és erkölcsi élete számára nélkülözhetetlen tudatos döntés alárendelt szerepet játszik vagy (a következmények felől nézve) irreleváns. (Ideológiai túlértékelése pedig a „hamis tudat” tipikus esete. Így teszünk akaratlanul is felelőssé embereket tettekért és viszonylatokért, amelyekben tudatos cselekvésük jelentősége oksági értelemben minimális. Ilyen hamis ideológiai illúzió a szabadelvűségé, amikor ez – letérve a kanti útról – a szerződéses viszonyok túltengését a kényszer, hagyomány vagy státus meghatározta viszonyokkal szemben a szabadság tényének tekinti, nem regulatív eszmének, így válhatik a kapitalizmus legitimációs ideológiájává, s így szűnik meg elméletnek lenni.)

A személytelen uralomnak való alárendelődés: halál, az élő halottak társadalmát valósítja meg. Ennek a polgári kultúra számára alig érzékelhető halálnak két oldala van: a tulajdon és a munka. A tulajdon – azaz a határvonal termelők és termelőeszközök között – más kezébe juttatja élettevékenységünk irányítását, tehát kivonja elménk, lelkünk, szívünk kontrollja alól azt, amit életünkben művelünk, s ez az emberi szubjektivitás és az emberi autonómia halála. A munka, igaz, „értéket teremt”, ámde ez a dolgozó öneszmélésétől és „értéktételezésétől” idegen, ez az érték a piacnak (tehát személytelen és személyfölötti, „vak” intézményrendszernek) érték. Emiatt a munka mint erkölcsileg kívánatos „szocializációs” keretösszefüggés fölötti publicisztikai érzelgés nevetséges – ha nem álszent. A tőke számára végzett munka (és más nem nagyon van) nem vált meg senkit az eleven haláltól, bár fegyelemre és engedelmességre szoktat, ennyiben persze hozzájárul az élőhalott társadalom közrendjének, békéjének, csöndjének fönntartásához – ha van munka.

A munka erkölcsi túlértékelése is jellegzetes későkapitalista korjelenség: mivel hatalmas iránta a kereslet, és egyre csökken a kínálat, képzeletbeli kívánatossága és becse egyre nő a piaci logikát „megbellebbített” (interiorizált) s evvel megtévesztett, félrevezetett közönség szemében. A mai kapitalizmus a munkanélküliség társadalmát hozza létre. A köztiszteletben álló, nálunk is jól ismert német társadalomtudós, Ulrich Beck már tizenkét esztendeje leszögezte híres, sokat idézett esszéjében: „A [mai] kapitalizmus megszünteti a munkát. A munkanélküliség nem peremsors többé, potenciálisan mindenkit érint – és fenyegeti a demokráciát mint életformát. Ám a globális kapitalizmus, amely lerázza magáról a foglalkoztatás és a demokrácia iránti felelősséget, saját legitimitását is aláássa. Mielőtt új Marx rázná föl szendergéséből a Nyugatot, ideje volna a megváltozott társadalmi szerződés régen esedékes [új] eszméivel és modelljeivel megbarátkoznunk. Újra kell alapozni a demokrácia jövőjét a munkatársadalmon túl.”6 Ulrich Beck ennél is korábbi ismert munkájában7 leszögezi, hogy azelőtt a gazdasági élénkülés a munkanélküliség csökkenéséhez vezetett, de ma – a technikai fejlődés és a globalizáció-liberalizáció, azaz a nemzetállami tervező beavatkozások lehetőségének villámgyors hanyatlása miatt – ez az összefüggés egyszerűen nem áll fönn többé. Ulrich Beck, ahogy mondani szokás, középutas, mérsékelt polgári tudós. Nem forradalmár.

A mai Európa – és Magyarország ebben messze nem a legrosszabb eset, ha mondjuk a mai Olasz- és Franciaországhoz viszonyítjuk – persze nem követte Ulrich Beck (müncheni egyetemi tanár) fölhívását. Ehelyett a munkatársadalomból már kiszorult vagy kitaszított populációk (javarészt etnikai kisebbségek, bevándorlók stb.) ellen uszítja a középosztályt meg a csökkenő létszámú és életesélyű munkásságot, a létminimum alatti bérekért végzett munkára kényszeríti a még integrálhatókat, kirekeszti a társadalombiztosítási rendszerből a „flexibilizált”, részmunkaidős vagy idénymunkás dolgozókat (Nagy-Britanniában az a személy már nem számít munkanélkülinek, aki heti tizenöt órát dolgozik, viszont ha ezt a fölkínált lehetőséget nem fogadja el, akkor a „munkateszt” segítségével szintén megfosztják a munkanélküli-segélytől…).8 Az iránytalanul és kaotikusan lázadozókat és követelőzőket pedig bűnözőnek nyilvánítják, börtönbe zárják, internálják – vagy hazazsuppolják az éhező Afrikába, az egyre kőszívűbb, ridegebb, részvétlenebb Kelet-Európába…

A Magyar Nemzet szerkesztőségének iszonyú, de az átlagtól csak nyíltságában eltérő vallomása ennek a halálkultúrának újabb ékesszóló, sokatmondó példája. A tek. szerkesztőségnek minden bizonnyal igaza van, ha föltételezi, hogy a közvélemény többsége e pillanatban mellette áll. A szocialista párt és a kormányzat környékén szintén hasonló hangzatok zengenek föl. A tek. szerkesztőség szerint eszmetársaim és szerény magam kevesen vagyunk, s velünk – már ha föltételezzük, hogy nézeteinket sokan és helyesen ismerik, amiben kételkedem – alig valaki ért egyet. Lehetséges. A globális kapitalizmus áldozatainak kriminalizálása tekintetében föltűnő a nézetazonosság a világnézeti teret – egymással viaskodva – csaknem betöltő globalista neokonzervatív és nemzeti konzervatív eszmeáramlatok között. Meggyőződésem, hogy evvel a konszenzussal a nép többsége pórul jár.

Mindenesetre hálás vagyok érte, hogy láthatólag marginális világszemléleti helyzetem ellenére vitatkoznak – vagy legalábbis civakodnak – velem. Minden jót.

Szürkület

(2008. november 7.)

Miért nem szólt senki?

De szóltak. Paul Krugman (Princeton) hosszú évek óta a rendszeres rovatában (The New York Times), amelyért önmagában is megérdemelte a Nobel-díjat.1 Évtizedek óta először fordult elő, hogy baloldali közgazdász kapta meg ezt a kitüntetést. Világválság kellett hozzá, hogy a kritikai szellemet megjutalmazzák.

Én Nobel-díjat nem oszthatok. De valamennyiünknek, akik közügyekkel, politikaelmélettel, társadalomtudományokkal így-úgy foglalkozunk Magyarországon, a magyar nyelvterületen, a kelet-közép-európai régióban, el kell ismernünk – annak ellenére, hogy a mai Magyarországon minden dicséret gyanús, minden hódolat, főhajtás dühöt vált ki –, hogy Szalai Erzsébetnek, aki megingás és habozás nélkül bírálja húsz éve a neokonzervatív („neoliberális”) gazdaság- és társadalompolitikát, minden lényeges dologban igaza volt, minden fontosabb sejtése igazolódott. Mások is megláttak – lassabban, későbben – ezt-azt, de Szalai Erzsébet következetessége és az a tény, hogy baloldali szociáldemokrata volt akkor, amikor senki más (anélkül, hogy az 1989 előtti rendszerhez bármi érzelmi szál fűzné, nem úgy, mint az új piaci rendszer sok más kritikusát), politikailag is rendkívülivé teszi a teljesítményét.

A válság egyetlen elemzése se lehet teljes Szalai Erzsébet (MTA PtI) munkásságának elismerése, a személyének szóló igazságtétel nélkül.

Miután kellőképpen népszerűtlenné tettem magam vele, hogy jót mondtam valakiről, próbáljuk meg az általános és a magyarországi krízis megértésének útjában álló ideológiai akadályokat – legalább ideiglenesen – eltávolítani, vagy ha ez túl nagyralátó cél, legalább megérteni. Megérteni, hogy miért nem értjük: már ez segít egy keveset.

Az okok nemzetköziek, ám ezeket a tényezőket a sajátos magyarországi politikai-világnézeti harcok alakulása kirívó mértékben eltúlozta és eltorzította. Amióta a második világháború utáni korszak első nagy fordulatának az évében, 1968-ban (a másik nagy fordulatra természetesen 1989-ben került sor) a Magyar Szocialista Munkáspárt vezetősége elszánta magát a piaci reformokra, a hazai „ideológiai államapparátusok” (Louis Althusser) önazonosítása, a lehetséges vetélytársaikkal való csaták színhelyének (a konfliktus terminusainak) kijelölése, a nyílt leosztás negyven évre eldőlt. A „piac” gondolata (képzete) négy évtizedre társult minden egyéb gondolattal, amelynek a konnotációja „haladó” volt: szabadság, pluralizmus (ezt nevezik azóta is – tévesen – „demokráciának” és „demokratizálódásnak”), jogállamiság, jogbiztonság, egyéni autonómia, fejlődés/​növekedés, modernizáció, fölzárkózás, nyugatosodás és a többi. Sokaknak úgy tetszett, ez menti meg a szocializmust is, amelynek kezdeményeit, csíráit többen fölfödözni vélték a pártállami diktatúrában, így maga Lukács György, aki az „új gazdasági mechanizmus” nagy támogatója volt, s az „új mechanizmus” támogatása végett (is) tért vissza pártja kebelére, amelyből 1956 után (s miatt) kiszorították, műveit betiltották stb.

A „piac” volt az állampárti „reform” és „progresszió” lobogójára írva (szemben a parancsgazdasági, tervező, dogmatikus „betonnal”), és ez volt a demokratikus ellenzék emberi jogi, lázadó politikájának előbb korolláriuma, majd alapzata is. Az ellenzék előtti ellenzék kulcsfontosságú elméleti dokumentuma, Bence György, Kis János, Márkus György értekezése, az ún. Überhaupt2 Marx-kritikájának is az volt a fő motívuma, hogy Marx állítólag az egész gazdaság üzemszerű, árukapcsolatokat kizáró megszervezésének lett volna híve, ám lehetséges lenne harmadik út, az államilag szabályozott, „szocialista” piacgazdaság. Itt található a soha létre nem jött modern, kelet-európai szociáldemokrácia virtuális origója. Hozzá kell tennünk, hogy az állampárt és a demokratikus ellenzék melletti legfontosabb ideológiai erő, a népi (nemzeti) írói mozgalom legjelentősebb szóvivője, Csoóri Sándor (a Duray-könyvhöz írott híres előszavában)3 a piac és a magántulajdon mellett tette le a garast, amikor kijelentette, hogy a nemzeti kisebbségek elnyomása súlyosabb ott, ahol a magántulajdon nem jelent ellensúlyt, és „minden az államé”. Ettől a népi (nemzeti) írói mozgalom a piaccal szembeni minden ambivalenciája ellenére soha nem tért el, és – sokkal később – végső soron támogatta a minden idők egyik legradikálisabb privatizációs programját (amelyet örökbe kapott az átmenet „lebegő” reformszocialista vezetőségeitől) végrehajtó Antall-kormányt.

Így tehát azt mondhatni, minden fontosabb rendszerváltó irányzat – még mielőtt a rendszerváltás programja egyáltalán kikristályosodott volna – a töréspontot és a mágneses vonzáspontot egyaránt abban a „piac”-ban lelte meg, amelyet mereven szembeállított a „tervezéssel” és az „állammal”.

Már az is sokatmondó, hogy mind a szovjet típusú „államszocializmus” (valójában: államkapitalizmus), mind „a nyugati demokráciák” (liberális kapitalizmusok) – nem is analóg, hanem azonos módon – rendszeren belüli problémaként fogták föl és határozták meg az „állam/​terv” és a „piac” dichotómiáját. A piac ellenfelei kezdetben a tervező államot nevezték „igazi” szocialistának Keleten, a piac hívei pedig Nyugaton, az előbbiek apologetikus, az utóbbiak elrettentő szándékkal, míg a szocialista reformerek és a piaci szocialisták a piacot tartották a „demokratikus szocializmus” előföltételének, ez a preferenciájuk pedig akkor is megmaradt, amikor a szocialista eszméről (ideologémáról) már szó se volt.

„Állam”-nak már akkor is a jóléti újraelosztást nevezték (metaforikusan), elsősorban az egyenlőség ellenfelei, míg „piac”-nak a jóléti újraelosztás hiányát, pedig a harmadik utas piaci szocialisták a szó szoros értelmében vett piactól a növekedés és az egyenlőség együttes és egyidejű bővülését remélték volt, de az ő világnézeti verziójuk hamar eltűnt a közéletből. A harc a jóléti állam körül folyt Keleten és Nyugaton, és ez a harc nem új, csak a pozíciók fényereje változott. (Magyarországon 1953/54-ben pl. a „rossz” Gerő Ernő képviselte a költségvetési egyensúly, tehát a megszorítások máig „jónak” vélelmezett politikáját, míg a „jó” Nagy Imre a hitelekkel és bankópréssel finanszírozott reálbéremelésnek, a belső fogyasztás serkentésének az ortodoxia szemszögéből „rossz” gazdaságpolitikáját.)

A „piac” azonosítása a kapitalizmussal, az „államé” és a „tervé” a szocializmussal mindig is tarthatatlan volt, ma is az – nincs ennél szélesebb körben elfogadott, súlyos tévedés.4 Mindenkinek igaza volt, aki az állam/​piac, terv/​piac dichotómiát a rendszeren belüli alternatívaként fogta föl – a hidegháborús szakadék mindkét oldalán.

A kapitalizmus történetében (és ez alól a szovjet típusú államkapitalizmus se kivétel) a piaci dominancia és a redisztributív állami beavatkozás „rezsimjeinek” váltakozása a politikai főszabály, az inga a „piac” és az „állam” között leng ide-oda.

Mindkettő a „finanszírozhatatlanság” akadályába ütközik: a „tervezett” és „állami” kapitalizmus épp úgy, mint az újraelosztó állami beavatkozást korlátozó „piaci rezsim”, tehát mindkét változat ugyanabba az alapvető irracionalitásba botlik bele. Ugyanakkor a kontraciklikus keresletszabályozás, a reálbérek emelkedése, a díjtalan közszolgáltatások és a különféle népjóléti, művelődési juttatások komplex rendszere, a szabadidő növekedése, az egyenlőség terjedése – és az ebből származó kulturális változások: a hierarchia egyre csekélyebb elfogadottsága, a fönsőbbség és minden hagyományos tekintély iránt tisztelet eltűnése, a klasszikus erkölcsi, kulturális, filozófiai kánonok megrendülése, a plebejus, népi művészet (film, rock) középpontba kerülése, a generációs és nemi értékrend (idős/​fiatal, fölnőtt/​gyerek, férfi/​nő) megingása, és í. t. – megteremtette a személyi autonómia fölött gyakorolt heteronóm kontroll és a konformizmus csökött és szürke, habár biztonságosnak tetsző társadalmát.

Ez ellen a társadalom ellen lázadt föl az 1968-as új baloldal, amelynek tekintély- és államellenességét jórészt megörökölte az 1980-as évek neokonzervatív új jobboldala (a filozófiában mindkettő élesen metafizikaellenes volt és maradt). De az államellenes attitűd nem lett volna elegendő a kulturálisan (továbbá biopolitikailag) maradi és represszív jóléti állam bukásához. A gazdaságot mint különálló, zárt rendszert kezelő tőkés/​bürokratikus logika álláspontja szerint egyrészt „elfogyott a pénz”, másrészt a hatalmas népjóléti kiadásokon alapuló rendszer eszerint aláásta a „jövedelmezőséget”, a profitabilitást (a kizsákmányolás fokát mutató, a jóléti állam éveiben süllyedő értéktöbblet-ráta közvetve lenyomta a profitrátát is), és nem ösztönzött kellőképpen sem a termelékenység erőteljes növelésére, sem a takarékosságra (azaz a fölhalmozásra, beruházásra, ami a bővített újratermelés föltétele).

A nyolcvanas években mind Nyugaton, mind Keleten lelassult a reálbérek és az életszínvonal – már megszokott – növekedése, és a lassítás, majd a csökkentés kikényszerítésére szét kellett zúzni a munkásmozgalmat. Ahogyan Mrs. Thatcher szétzúzta – a bányászsztrájk fölött aratott döntő jelentőségű győzelmével – a legerősebb nyugati szakszervezeti, munkáspárti mozgalmat, ugyanúgy tiporta el Jaruzelski tábornok a legerősebb, legharcosabb keleti munkásmozgalmat. Az 1981-ben (mai szemmel nézve) radikálisan egalitárius/​etatista programmal hatalomra jutott Mitterrand elnöknek és szocialista-kommunista koalíciójának a tőkemenekülés és a külföldi (gazdasági, politikai, katonai) nyomás miatt gyakorlatilag vissza kellett vonnia terveit; másfél éven belül föltétel nélkül kapitulált. Idetartozik az, ahogyan az olaszországi establishment hagyta meghalni Aldo Morót, aki a DC és a kommunisták közötti compromesso storico keretében tért volna vissza a keynesiánus gazdaságpolitikához, a szociális partnerséghez stb.; ebben a tragikomédiában a Vörös Brigádok (Brigate Rosse) a balek szerepét játszották. (1978–1982: úgyszólván – egyszerre!)

Mindezt kisvártatva követte az újraelosztó etatizmussal végzetes szövetséget kötött baloldal világnézeti-kulturális és politikai tetszhalála, amelyből csak az ezredforduló után támadt föl, egyelőre csak Nyugaton. Amikor a Daily Telegraph a lengyel dokkmunkásokat, a Trybuna Ludu pedig a walesi bányászokat támogatta, mindenki átláthatott volna a szitán, de csak kevesen voltak szemfülesek.5

Reagan, Thatcher, Ajtai, Timár, Nyers, Hetényi, Faluvégi sat. reformjai (az 1970-es évek vége óta „reform”-nak csakis és kizárólag az antiszociális, állam- és újraelosztás-ellenes, antiegalitárius „piaci” reformot nevezik, vagy nevezték 2008 őszéig) a szubvenciók, támogatások leépítésével végzetesen eladósították a népjóléti rendszert. Utóbbi helyett Nyugaton (majd a rendszerváltás után Keleten is) tulajdont juttattak „a népnek” (azaz: az alsó középosztálynak), elsősorban ingatlan- vagy lakástulajdont („property-owning democracy”, „homeowners’ democracy”),6 amelyet persze hitelből, elsősorban jelzáloghitelből kellett megvásárolni.

Az eladósodott népjóléti rendszert (társadalom- és egészségbiztosítást stb.) vagy leépítéssel (Sozialabbau) vagy privatizációval „mentették meg”. A középosztály beleegyezését adócsökkentéssel vásárolták meg (a következmények tanulmányozhatók Nagy-Britannia infrastruktúrájának és anyagi civilizációjának tragikus romba dőlésén), a költségvetési egyensúly abszurd erőltetése (és e dogma inkvizíciós hevű rákényszerítése a nyilvánosságra) lehetővé tette, hogy a közvélemény épp oly kevéssé vegye tudomásul a kizsákmányolás intenzívebbé válását, mint legutóbb talán a Szent Szövetség korában (de ezúttal nem kellett hozzá cenzúra, Schlüsselburg, Spielberg és Kufstein).7

„Nincs rá pénz” – ez volt a szöveg az utóbbi negyedszázadban. Sahra Wagenknecht (az Európai Parlament képviselője, Die Linke) joggal jegyzi meg, hogy a takarékossági intézkedések nyomán a németországi társadalombiztosításra a költségvetés 141 milliárd eurót szánt (ehhöz járul a Hartz-IV 23 milliárd eurója), mert „nem telt többre”, most viszont a bankkonszolidációra egyetlen utalással 500 milliárd euró került „valahonnan”. A „nincs pénz” dogmatikus jelszava az elmúlt negyedszázadban nem abszolút mennyiségeket fejezett ki, hanem politikai erőviszonyokat, egyrészt a „tőkét” és a „munkát” megtestesítő társadalmi szereplők, másrészt az egyes államok között. Az Egyesült Államok államadóssága a bruttó nemzeti termék (GDP) 316 százaléka. Ha valamely állam ezt megengedheti magának, miközben a befolyása alatt álló nemzetközi pénzügyi intézmények éhínség és pusztulás árán is ragaszkodnak (másutt) a költségvetési egyensúlyhoz és az adósságcsökkentéshez, akkor ez valamit talán elmond az illető állam geopolitikai, katonai és financiális hatalmáról.

A „piaci rezsim” (a „policy régime” értelmében) úgy jöhetett létre, hogy mindenki elhitte – és szűk értelemben némi joggal –, hogy a „fordista” (a tömegtermelésre, nagyüzemre, sorozatgyártásra, futószalag-munkára, iparosításra-urbanizációra, növekvő fogyasztásra) támaszkodó jóléti állam az adottnak tekintett fölhalmozási, megtérülési és profitcélok változatlansága mellett nem finanszírozható, civilizációs és (egalitárius) politikai előnyei nem tarthatók fönn hitelből, elsősorban a fenyegető inflációs veszély miatt. A „kínálati oldal” közgazdaságtanának befolyása alatt álló „piaci rezsim” ugyanakkor más problémákkal küszködött, amelyek a kritikai elmélet számára nyilvánvalóak voltak, de amelyeket az uralkodó elmélet (és az általa meghatározott politikai diskurzus) nem nagyon vett tekintetbe.

Az egyik probléma a túlakkumuláció volt.8 Elképesztő mennyiségű beruházhatatlan és elfogyaszthatatlan tőke áll rendelkezésre, s ez mégse képes megakadályozni vagy akár elodázni a válságot. Ha a profitráta gyorsabban süllyed, mint ahogy a tőke nagysága nő, akkor a nagyobb tőke bruttó profitja csökkenhet a kisebb tőke profitjához viszonyítva, így a tőke bővítését szolgáló befektetés értelmetlenné válik.

Ez a túlakkumuláció oka – ezt Marx már a Grundrisse (1857–1861) idején látta –, ez hozza létre az óriási likviditási többleteket, amelyek a föllendülési szakasz utáni válságok során jelentkeznek. A tőke az átlagos profitráta fölötti megtérülések után rohanna: így ilyenkor a befektetések abbamaradnak, pedig rengeteg a rendelkezésre álló készpénz. Ez olyan válságokat robbant ki, amelyek súlyosan megzavarják a befektetéseket még a fogyasztói kereslet összeomlása előtt.

A befektetések fölfüggesztése, a tőkeforgalom megszakadása, a túlértékelt kölcsönök és hiteleszközök „leírása”, a nem jövedelmező gazdasági ágazatok, iparágak megszüntetése a tőke hirtelen leértékelését jelenti – ez történik most.

Richard Brenner megemlíti, hogy a folyamat nem lineáris, vannak persze ellentétes tendenciák is, amelyek segítik a tőkemegtérülést: a tőkeexport, a részvénytőke kiszélesítése, az egyenlőtlen nemzetközi kereskedelem kiterjesztése, a munkaerő értékének csökkentése (olcsó külföldi munkaerő, olcsó élelmiszerimport segítségével), reálbér-csökkentés (az alkalmi munka a „prekárius”, migráns- és gyermekmunka igénybevételével) stb.

A másik – és bennünket közvetlenül érdeklő – tényező specifikusabb. A huszadik század végén (a neokonzervatív ellenforradalom győzelmének következtében) végzetesen meggyöngült szakszervezeti mozgalom és politikai szövetségesei képtelenek voltak elérni a reálbérek növekedését, s ennek két, a rendszer szemszögéből aggasztó folyománya volt: csökkent (vagy nem növekedett kellőképpen) a fizetőképes fogyasztói kereslet, a népjóléti rendszer egyidejű zsugorodásával együtt ez pedig a stabilitást kedvezőtlenül befolyásoló életszínvonal-csökkenést okozott. A „harmadik út” képviselői, így Amerikában a Clinton-kormányzat – mivel a jóléti állam részleges helyreállításra tett kísérleteik kudarcot vallottak –, ezt a csorbát (gazdaságfilozófiai tekintetben eklektikusan) úgy igyekeztek kiköszörülni, hogy megpróbálták ingatlanhoz (családi házhoz, öröklakáshoz) juttatni az alsó középosztályt és a szakmunkásokat, mégpedig természetesen elsődleges és másodlagos jelzáloghitelek segítségével, amelyeket újabb hitelfölvételekkel finanszíroztak, elsősorban a föltörekvő piacok megcsapolásával.

Amikor a Fannie Mae és a Freddie Mac (technikai) közbejöttével finanszírozták a jelzáloghiteleket,9 tipikus „harmadikutas” módon kombinálták a „piaci rezsim” és a „jóléti-állami rezsim” jellemzőit: közvetett állami garanciákkal juttatták javakhoz (ingatlanhoz) a dolgozókat (állami újraelosztás), ezt azonban nem a tőke→munka irányú transzfer útján, hanem végső soron a föltörekvő országok proletariátusának terhére (az ő nyomott reálbérük árán) hajtották végre (munka→munka), s ez közvetve – a „piaci rezsim” jellegzetessége szerint – a hitelpiaci műveleteket végrehajtó befektetési bankokat és pénzügyi alapokat gazdagította (munka→tőke). Evvel az akkori szociálliberális balközép megúszta az alsó kétharmad reáljövedelmeinek stagnálásából, majd csökkenéséből származó politikai deficitet, és sine die elnapolhatta a társadalombiztosítás és az egészségügy szociális reformját (amelyet legalább olyan brutalitással hiúsítottak meg a nagytőke politikai expozitúrái, mint Mitterrand reformjait 1981/82-ben; Hillary Clinton az amerikai szélsőjobboldal államcsínyéről beszélt, és alig túlzott). Ami lényeges: nem igaz, hogy tisztán a „piaci rezsim” okozta a hitel összezsugorodásából származó pénzügyi, majd általános gazdasági válságot; a modern kapitalizmus két fő változatának kombinációja okozta, kárvallottai pedig a perifériaországok („föltörekvő piacok”) voltak; amint a periféria a fejlődése folytán nagyobb hatalomra tett szert (és megnőttek a kelet- és dél-ázsiai dolgozók fogyasztási és szociális igényei), a pusztán financiális eszközökkel földuzzasztott léggömb természetesen kipukkadt.

Tehát a válságot az amerikai társadalmon belüli egyenlőtlenség legitimálhatatlansága indította el, és az egyes nemzetgazdaságok/államok közötti egyenlőtlenség fönntarthatatlansága bontakoztatta ki. Mindez megmutatta, hogy a jóléti állam mechanizmusaihoz való visszatérés kerülő úton nem lehetséges; nem lehet az újraelosztást úgy végrehajtani, hogy a profitok ne csökkenjenek. A Clinton-kormányzat kényszerűségből választotta ezt az utat, mert nem volt ereje közvetlenül megcsapolni a tőke forrásait: hitelből finanszírozta azt, amit így lehetett finanszírozni, és föladta a strukturális reformokat, amelyek az egészségügy és a társadalombiztosítás államosítása felé mutattak volna (ennek a fő ideológusa Hillary C. volt, akit már másodszor nem engednek a társadalombiztosítás közelébe,10 bár sokat szelídült). Mindehhez hozzá kell számítani a deflációs ortodoxiát is. A keynesiánus jóléti állam elképzelhetetlen a munkásmozgalom direkt vagy indirekt nyomása által előhívott közvetlen népjóléti transzferek (tőke→munka) nélkül. A profitabilitás változatlan fokának fönntartása és „a családiház-tulajdonosok [és autósok] demokráciájának” az egyidejű megteremtése lehetetlen, azaz: lehetséges volt – a mostani válság árán.

A régi munkásmozgalom azonban megszűnt vagy haláltusáját vívja az időközben beállott technikai, gazdasági, lakókörnyezeti („habitat”), urbanizációs-szuburbanizációs változások miatt, amelyek a munka fölaprózásával, flexibilizálásával, prekarizálásával széttördelték a néhai nagyüzemben könnyen fölismerhető osztályfrontot, s amely mozgalom elitje (a szervezett szakmunkások „arisztokráciájának” hivatásos funkcionáriussá vált töredéke) a burzsoá állam (a jóléti állam) vagy a szovjet típusú diktatúrás államkapitalizmus legkeményebb pretoriánus gárdájává lett – elkerülhetetlenül. Az „ellenhatalom” és az „ellenkultúra” sikere a második világháború után megszüntette az „ellenhatalmat”, miközben a szociáldemokráciát (és eurokommunista alfaját) bedarálták – mindez visszacsinálhatatlan. Nem véletlen, hogy Európában mindenütt a közalkalmazottak (elsősorban állami tisztviselők) és diákok sztrájkolnak. A tőkés vállalatok dolgozói tehetetlenek: sakkban tartják őket az olcsó migráns munkaerő és a „harmadik világba” vagy Kelet-Európába való kiszervezés (ami alapjában ugyanaz) zsarolásával.

(Érdekes módon nálunk nem a „harmadik utas”, blairista Gyurcsány-kormány, hanem a konzervatív Orbán/​Torgyán-kormány vezette be mindennek egyik szerényebb variánsát: a fiatal polgári középosztály lakáshoz és személygépkocsihoz juttatása terjesztette el – amint ez mára kiderült – rémületes mértékben a devizaalapú hiteleket, amelyeket a mesterségesen túlértékelt forint tett lehetővé. Úgyhogy nem csak Gyurcsány a hibás!)

Úgyhogy (sajnálom, fiúk) a tőkének az osztályharcban aratott időleges győzelme vált a válság közvetlen kiváltó okává. Az amerikai és általában a „fejlett világbeli” munkásosztály és (alkalmazotti) alsó középosztály féken tartása végett a föltörekvő piacok többletei a centrumba áramlottak (ezt elsősorban az államkötvények forgalma és a dollár világpénz-jellege tette technikailag lehetővé), ami aránytalanul és mesterségesen alacsony szinten tartotta a kínai, indiai stb. reálbéreket. De természetesen olyan a tőkés rendszerben nincs, hogy bárhol hosszú távon csökkenjen a kizsákmányolás (az értéktöbblet-ráta): az Egyesült Államokban naponta mintegy tízezer családot lakoltatnak ki (vagy árverezik el a fejük fölül a házat, csak persze nincs vevő). Megindultak a tömeges elbocsátások is.

Be kell látni, hogy a jóléti állam újjáalkotása a tőke hatalmának korlátozása és állami tervezés/újraelosztás (s az ezt támogató tömegmozgalom) hiányában elképzelhetetlen; ilyen mozgósítás gyakorlatilag lehetetlen, így maga a szociális reform a jelenlegi körülmények között meglehetősen kilátástalan. A most bejelentett „államosítási” intézkedésekkel mindenütt a dolgozók életszínvonala elleni példátlan támadás jár együtt. Még az alsó középosztály megmentése se volna lehetséges a profitok megcsapolása, a tőke megadóztatása, az egyensúlyi föltételek (pl. a maastrichti kritériumok) eltörlése nélkül. Bár pl. a „konvergenciakritériumokat” hatályon kívül helyezhetik a megrémült apparátusok, az egész megváltoztatása – politikai okokból – kivihetetlen. A kapitalizmus mindig a „teremtő rombolás”, a féktelen pusztítás révén tisztítja meg a terepet, hogy megteremtse az optimális körülményeket a tőkék értékesüléséhez: ez pedig mindig a politika leértékelésével, kiüresítésével és társadalmi katasztrófával jár. (Korábban mindig diktatúra vagy háború révén. Most? Meglátjuk.)

A válság pillanatnyilag látható hatásai sajátosak: ideológiai értelemben összeomlottak a piaci dominancia dogmái, a neokonzervatív korszaknak vége, megszámlálhatatlan nyugati lap jelenik meg címlapján Karl Marx arcképével,11 a németországi könyvesboltokban lázasan fölvásárolták A tőke (ott persze bőséggel kapható, folyton újranyomtatott) példányait, sok tucat egyetemen kezdtek meg Marx-szemináriumokat, Tőke-olvasóköröket, másrészt a bankállamosítások és az állami beavatkozás ellenére a gazdaságpolitika nem változott igazán.

Ami föltűnő Kelet-Európában, az az ortodox monetarista-neokonzervatív dogmatizmus, a „piaci fundamentalizmus” az összeomlás után is változatlan ideológiai uralma (a gazdaságpolitika mindenütt nagyjából azonos, bár Gordon Brown New Labour-kormányának kompromisszumkész ügyessége eltér a többi kormány habozó szerencsétlenkedésétől). A magyarországi neokonzervatív közgazdászok – hogy Chirac elnököt idézzem – kitűnő alkalmat szalasztottak el, hogy hallgassanak. De ez mellékszál.

Figyelemre méltó, hogy miközben a centrumországokban eltolódás tapasztalható „balra” (neokeynesiánus irányban), a súlyos bajba került Magyarországon a Nemzetközi Valutaalap (IMF) segélycsomagjában12 foglalt diktátum hatására a kormányzat – a majdnem teljes politikai osztály, a tőkés érdekképviseletek és a neokonzervatív túlsúlyt mutató internetes médiák támogatásával, bár Gyurcsány miniszterelnök (MSZP) folytonos nyilvános megalázása mellett – megkezdte a reáljövedelmek lenyomását, a tőkének kedvező adóreformot, a segélycsomag szétosztását a tőkés vállalatok között, a „segély helyett munka” demagógiával a legszegényebbek megnyomorítását.13 A középosztály megtakarításait garantálják, az alkalmazotti béreket és a nyugdíjakat lenyomják, a mélyszegénységben élők, a szubproletariátus tagjai a totális kirekesztés áldozatai lesznek, egy részüket a nyilas „rendteremtés” fenyegeti, a prekariátus és az eladósodott „kényszervállalkozók” (ezek egy része nyomorgó szezonmunkás) sorsa kilátástalan, köztük a fiatalabbak szélsőjobboldali üdvtanok felé tájékozódnak. Nyugaton a konjunktúrát serkentik, nálunk: épp ellenkezőleg. Teljesen irracionális és illogikus, hogy a világszerte (és nálunk is) megbukott neokonzervatív egyensúlyi politikát úgyszólván csak Magyarországon folytatják, holott éppen ez a politika készítette elő a válságot. A dolog színtiszta „polgári” szempontból is tarthatatlan, először: mert a kilábalást nyilvánvalóan a fizetőképes fogyasztói kereslet serkentése és a foglalkoztatás bővítése jelentené (Budapest kivételével mindenütt ez látszik a konszenzus fő elemének); másodszor: mert hallatlanul igazságtalan (s ezen néhány demagóg látszatintézkedés nem változtat). Az IMF a perifériaországokban eddig mindenütt mindent tönkretett, amihez nyúlt (vö. Joseph Stiglitz [Columbia University] Nobel-díjas közgazdász14 összes politikai műveivel), a mai Magyarország se lesz kivétel (s valószínűleg Románia, Bulgária következik).

A mai haladottabb polgári konszenzus ezt javasolná a polgári társadalom átmentése érdekében: a bankok, biztosítók és magánnyugdíjpénztárak, az energiaszolgáltatók, a tömegközlekedés azonnali államosítását – legalább: állami irányítás alá vételét –, progresszív személyi jövedelemadó-rendszert, drasztikus kamatcsökkentést, az alapvető élelmiszerek, nélkülözhetetlen kulturális cikkek és szolgáltatások forgalmi adójának eltörlését, élelmiszerutalványokat a sokgyermekes szegény családoknak, megemelt profitadót, a jelenlegi szociális segélyezési rendszer érintetlenül hagyását, a bérből és fizetésből élők, nyugdíjasok alsó kétharmada reáljövedelmének szinten tartását. Ez nem szocializmus, ez csak a polgári józan ész szava. – Mondani sem kell, ilyesmire nem számíthatunk. A nemzetközi politikai körülmények semmi ilyesmit nem tesznek lehetővé: gondoljunk bele, a Bundestag törvényhozó tevékenységének 65 százalékát az EU különféle irányelveinek, rendeleteinek, jogszabályainak stb. a becikkelyezése teszi ki, ráadásul a nemzeti jegybankok és az Európai Központi Bank függetlenek, demokratikusan nem ellenőrizhetők.

Még mielőtt Nyugaton a neokeynesiánus gazdaságpolitika berendezkedhetnék a romokon, a hivatalban lévő kormányok a bankok megmentése mellett egyáltalán nem gondolnak az alapvető okok – az alacsony reálbérek, az alulfogyasztás – kiküszöbölésére.15 Amint arra Alain Badiou, a legnagyobb élő francia filozófus figyelmeztet, a bankszféra (a „spekuláció”) és a „reálgazdaság” megkülönböztetése teljesen fiktív.16 A hitelüzlet ötszáz éve a kapitalizmus része, és semmivel nem abszurdabb és irracionálisabb, mint az ipari termelés vagy bármi egyéb. Azt is meg kell kérdezni, ha a hitelágazat közepén óriási lyuk tátong, s mindenki elismeri, hogy be kell tömni – miért nem okoz pánikot a társadalombiztosítás közepén tátongó még nagyobb fekete lyuk. (Hogy a bioszféra kapacitásait messze meghaladó globális carbon footprintet és az egymilliárd éhezőt ne is említsem.)

Mindenki azt mondja, hogy a válság költségterheit nem szabad a dolgozók (a szegények, a nyugdíjasok, a fiatalok, a munkanélküliek, a kisebbségek, a bevándorlók, a nők – nem kívánt törlendő) vállára rakni, de hát mindenütt zéró növekedést és bérstopot terveznek (profitstopot nem, azt elintézi a tőzsde, bár az egyenlőtlenség – más alanyokkal – persze megmarad), ami a teljes összeomlást talán elhárítja, azonban meghosszabbítja a válságot.

Mindenki belátja, hogy a különféle (gazdasági vagy geopolitikai érdekektől összetartott) államcsoportok közötti konfliktusok éleződnek, a legkülönfélébb (liberális-humanista) fönntartások és érzékenységek pusztulásnak indultak, a leggyöngébb embercsoportok (gyerekek, migránsok, különösen az „illegális” bevándorlók, a faji-etnikai kisebbségek, a munkanélküliek, a prekariátus, a szubproletariátus, az „inaktívak”) iránti eddigi (csekély) kíméletet fölváltja a legdurvább, legkegyetlenebb önzés. Az elmélet és a kritika, mint mindig, most is megtorpan a gyárkapuban.17

A kelet-európai baloldalt a jelenlegi helyzetben egyetlen dologtól óvnám: attól, hogy a „piaci rezsim” bukása után kritikátlanul visszatérjen az állami tervezés, az állami újraelosztás apológiájához. A „piaci rezsim” bukása nem teszi semmissé a jóléti állam bukását. A „piac” kontra „terv”, a „piac” kontra „állam” hamis dilemmája (persze csak annyiban hamis, amennyiben ezt helyezik a kapitalizmus bírálatának a középpontjába, hiszen ez fontos, habár alárendelt alternatíva bizonyos gazdaságpolitikai procedúrákban és konjunktúrákban) eltakarhatja azt a történeti régiségénél fogva „természetesnek” tetsző „tényt” (de ez nem tény, hanem probléma), ami az árutermelés és a bérmunka „ténye”, s amely további kettősségre épül. Arra a kettősségre, ami a termelőeszközök és a termelők radikális és totális elválasztottsága, elkülönülése egyrészt, egyesülésük (fúziójuk) önkéntes-szerződéses jellege másrészt: ez a kettősség egyszerre alapzata a kapitalizmusban a szabadságnak (jogegyenlőségnek) és a kizsákmányolásnak (elnyomásnak). Ennek a kettősségnek a pusztán az elosztásban-újraelosztásban végrehajtott redukciója (tehát a piac megszüntetése vagy végletes alárendelése) az árutermelés megszüntetése nélkül (a szellemi és fizikai munka kontrasztjának megszüntetése nélkül, a munkaidő/​szabadidő dichotómia föloldása nélkül, a munka/​kultúra kontraszt fölrobbantása nélkül, a hatalmi hierarchiák, az intézményekkel körülbástyázott „igazságrezsimek” antirelativista reformja nélkül, az ősi test/​lélek, férfi/​nő, fölnőtt/​gyerek, ember/​természet „ellentétek” radikális megostromlása nélkül) visszavezetne a klasszikus munkásmozgalom hibáihoz és kudarcaihoz – ha volna még klasszikus munkásmozgalom, márpedig nincs és nem is lehet.

A klasszikus munkásmozgalom mind szociáldemokrata, mind bolsevik alakváltozatában elérte az árutermelésen és bérmunkán alapuló társadalomban lehetséges egalitárius politika maximumát; ez a politika beleütközött ennek a társadalomnak a kemény, kérlelhetetlen korlátaiba, és alapjában soha nem tekintett túl a polgári forradalom horizontján.

A vele ellentétes, a liberalizmus egyik változatából kiinduló, a neokonzervatív „piaci rezsimben” bizonyos értelemben csúcspontját elérő, ám sokkal régebbi polgári politika elérte a személyes alávetettségtől, az önkénytől, a születési előjogoktól, a múlttól, a kulturális kontextustól való függetlenség maximumát; ez a politika beleütközött az árutermelő társadalom informális, ám áthághatatlan hierarchikus karakterének a kemény korlátaiba, és soha nem kívánt túllátni a polgári forradalom horizontján – még a visszatekintés is illúziónak bizonyult.

Ennyiben mindkettő „polgári” politika, bár a régi polgárság – akárcsak a régi proletariátus – mint korporáció („a harmadik rend” és „a negyedik rend”) elpusztult már régen. (S vele pusztult a régi humanista értelmiség.) Polgári politika, de csak zárt horizontja miatt, nem a polgári hagyomány teljessége értelmében.

A kapitalizmus létezik, és válsága ellenére az egyetlen komoly erő a porondon, pedig szociokulturális alapjai szétmállottak. Jelenkori históriája hanyatlástörténet, kultúrája mélyen dekadens. A konzervatívok azt képzelik, szembeszegülhetnek evvel a hanyatlással a hagyomány – egyébként számomra érzelmileg rokonszenves – szeretete révén. Ámde azok a modernség előtti tekintélyek nem a hagyományban hittek (a hagyományban mint hagyományban „hinni” merő relativizmus, hiszen a hagyományok különbözők, s ezért minden tradicionalista: pluralista), hanem az Egyetlen Igazságban, amely a kinyilatkoztatás. Mi tudjuk, hogy többféle kinyilatkoztatás volt, de ez a tudomás maga is modern.

Nincs visszatérés se a modernség elé, se a tőkés rendszer korábbi, csődöt mondott variánsaihoz (a jóléti állam demokratikus vagy zsarnoki verzióihoz, ill. az épp most kudarcot vallott „piaci rezsim” valaminő bővített, javított kiadásához). Az uralkodó osztály – vagy finomabban: az establishment – képviselői vagy az egyikkel, vagy a másikkal (vagy a kettő valamiféle összepacsmagolt elegyével) kínálgatnak bennünket. Ezek az utak bezárultak, errefelé semmifajta kiút nem kínálkozik.

Viszont a dolgunk nem is új utópia előterjesztése („erre van a kijárat: gyertek utánam!”), hanem azoknak az erőknek a megszervezése, mindenekelőtt intellektuális értelemben, akik a kivezető út keresése (azaz az intellektuális és politikai cselekvés) közben próbálnak a kapitalizmuson túlra nézni.

A kapitalizmus minden variánsát kipróbálta már az emberiség, beleértve a vélt „ellenszereket” is. Ehhöz a játékhoz már nincs kedve senkinek.

Igen ám, de a kérdés az, hogy valóban kipróbáltunk-e minden módozatot.

Én a „posztmodern” terminustól őszintén viszolygok, és másképpen, mint ironikusan-szarkasztikusan, soha le nem írtam. Különösen groteszknek éreztem volna a használatát itt Kelet-Európában, ahol a modernizmus maga is kisebbségi (bár a maga zárt közegében roppant szívós) enklávé, s ahol a közvélemény zöme számára olyan, immár évszázados fejlemények, mint az absztrakt-nonfiguratív festészet, a szeriális-atonális zene, a marxi vagy nietzschei antifilozófia, a pszichoanalízis, a logikai, halmazelméleti vagy kvantumfizikai paradoxonok, a feminizmus, Ferdinand de Saussure nyelvelmélete, a Bauhaus és í. t., még mindig (s most már talán örökre) ismeretlenek vagy gyanúsak maradnak. (Igen jellemző a tekintélyi politikával jelképesen szembenálló modernista „figurák” – a „jogvédő”, a „kisebbségvédő”, a „környezetvédő”, a „feminista”, a „meleg aktivista”, a „sztrájkoló”, a „tiltakozó”, az „antirasszista”, a „liberális” – iránti széles körű gyűlölet. Az antifasizmus aljasság – merte mondani a Magyar Nemzet rendszeres szemleírója, a Valóság főszerkesztője Budapesten.)

Mindazonáltal éppen a válság téteti föl velünk a „posztfordista” kapitalizmussal kapcsolatos civilizációs kérdéseket: megválaszolásukat nem lehet elhalasztani. A kritikai marxista vagy posztmarxista elemzések közül18 mindennek ellenére főleg Fredric Jameson munkáját19 érzem most inspirálónak; ez a munka Ernest Mandel könyvére20 támaszkodik. Mandel szerint a régi szabadkereskedelmi (piaci) „rezsim” és a monopolkapitalista/államkapitalista fázis után, a harmadik ipari forradalom hatására olyan szintézis jött létre a tudomány, a technika és a termelés között a nukleáris technika, az informatika (ma hozzátehetjük: a biotechnológia, később: kognitív ökonómia stb.) elterjedésének körében, amely a gazdaság és a társadalom minden szektorára kiterjed.

Tehát – s ez már az én kritikai összefoglalásom – a fejlődés egyáltalán nem a produkciós (árutermelő) paradigma visszaszorulását, hanem elterjedését, nem a proletarizálódás visszavételét, hanem különféle, eddig inkább autonóm, kényszermentes szférákba való szétszóródását eredményezi. A fordista/​monopolkapitalista „rezsim” és az egységesülő finánctőke szétbomlásával, az újraelosztó funkció fokozatos visszaszorulásával az állam és vele együtt az „ideológiai államapparátusok” meggyöngülnek; a kialakult vákuumban a tőke stratégiai expozitúrái és rezidentúrái államfölötti, de közvetlen politikai hatalomra tesznek szert. Evvel fölerősödik a kapitalizmus politikai (és kulturális) alapesete, a személytelen uralom.21

A személytelen uralom (azaz a politikailag tekintett kapitalizmus) nem „rezsim”, amelyet meg lehet dönteni (vagy reformálni). Az osztályküzdelmekben célba vehető intézmények csak a releváns hatalomformáknak a személytelen uralomból levezetett másodlagos szegmentumait jelenthetik, ezért a mai Bastille-ok és Téli Paloták megostromlása nem járna semmiféle fontos következménnyel. (A tévészékházak elfoglalásának és fölgyújtásának 1989. utáni posztmodern divatja szimbolikus értelemben jó helyen keresgélt, de az internet korában épp annyira elavult, mint a Bastille bevétele.) A politikai paranoiának annyiban igaza van, hogy „mögöttest” sejt a láthatóan másodlagos kormányzati hatalom mögött, de teljesen célt téveszt, amikor ezt a láthatatlan „mögöttest” a látható személyes-politikai befolyás mintájára képzeli el, mint a régi szép merkantil-abszolutista időkben, amikor egy-egy Fugger vagy Rothschild pár soros levélkéje háborúkat indíthatott el vagy állíthatott meg.

A válság kialakulásában (is) természetesen a kormányzati rendszabály az utolsó szem az oksági láncban, de ennek jelentősége viszonylagos.22 Az események mögött nem akarat sejlik föl, hanem struktúra. Az osztályharc sem esemény többé, hanem strukturális, anonim összefüggés. A szereplők anélkül nyerik meg és vesztik el csatáikat, hogy bármit tettek volna, hogy hiányoznának munkahelyükről, lekésnék a HÉV-et vagy elmulasztanák az esti filmet a tévében. A szokásos (mozgalmi, konfrontációs, tiltakozós) politikai ellenállás médiafüggő, azaz illusztráció, nem primér, voltaképpeni esemény. Valaha nemcsak az idő, hanem a tér is számított a modern politikában. Csepel, a Váci út, a Mogyoródi út egykor három-öt kilométerre volt a hatalomtól, azaz a régi Lipótvárostól (Országház, tőzsde, bankok) és a nagykörúttól (szerkesztőségek, színházak). Ezt a távot minden tiltakozó menet – a kardlapozó, lövöldöző rendőrség, csendőrség, katonaság ellenére – két óra alatt megtehette. A proletariátus szétszóródott: alig vannak már üzemek Csepelen, a Váci úton és a Mogyoródi úton; de a hatalom is szétszóródott: a szó komoly térbeli értelmében nincs „sehol”. (Elektronikus információfluxusokban „lakik”.) A kapitalizmus a végsőkig letisztult, többé nem egyes rezsimeivel állunk szemben, hanem a dologgal magával, a tiszta szellem területén.23

Az őrzők

(2008. december 5.)

Az Európában és hazánkban egyedül elismert szellemi-politikai irányzatok egyvalamiben egyeznek meg, legalábbis látszatra: valamennyien demokratikusak.1 És itt most nem arra gondolok, hogy a médiák szóhasználatában a „demokrácia” kifejezésen népképviseleti kormányzatot, alapvető szabadságjogokat biztosító alkotmányos formát, többpártrendszert („parlamenti váltógazdálkodással” és „felelős kormánnyal”), pluralizmust és toleranciát, jogállamot/​joguralmat, a három „hatalmi ág” ún. elválasztását stb. szokás érteni, azaz összekeverik a liberális rendszer említett (részben szinonim) strukturális ismertetőjegyeit a demokráciával, holott a kettő – természetesen – nem ugyanaz. Ezért is nevezik a jelenlegi rendszert hivatalosan mindenütt liberális demokráciának, jelzővel + jelzett főnévvel (Magyarországon persze csak ritkán, mert a sötéten tudatlan közszereplők ezen a liberálisok uralmát értik, vagy plutokráciát, vagy még rosszabbat…) – azaz két különböző elem kombinációjának.

A gyakorlatban azonban a „demokrácia” csak a „liberalizmus” eufemisztikus vagy egyszerűsítő megjelölésére szolgál Európa-, sőt világszerte. Ez nem volna baj, ha csupán a megszokottól (azaz a korábbi, nyugati standard politikai diskurzustól) eltérő terminológiáról lenne szó, elvégre az érvényben lévő rendszer (formailag) az arisztotelészi értelemben vett „vegyes kormányzat”, így hát egyik elemének a kiemelése nem rendkívüli; ám az már súlyosan problematikus, hogy a „demokrácia” nem pusztán a terminológiában, nemcsak az állam hétköznapi üzemeltetésében, hanem az uralkodó közfölfogásban is teljesen szétoldódik, elillan, levegővé válik.

Platónnál az uralomra többféle jogcím képzelhető el (vagy ismeretes a [történelmi] tapasztalatból). Természetesen az elsőszülöttek parancsolnak a későbben születetteknek, a magasabb rangúaktól születettek az alacsonyabb rangúak ivadékainak. Parancsolnak a szülők a gyermekeiknek, az idősebbek a fiatalabbaknak, a gazdák a (rab)szolgáknak, az előkelők a nemteleneknek. Van még két természeti, habár nem születési jogcím a hatalomra vagy uralomra. Az egyik a Pindarosz által ünnepelt természeti törvény, az erős előjoga a gyöngéé fölött. A hatodik a „helyesen fölfogott természettörvény”, a tudók hatalma a tudatlanok fölött. Mindezek a jogcímek – írja Rancière – kétféle funkciót töltenek be: először is, mindenik kijelöli a pozíciók hierarchiáját, másodszor, mindenik a természet folytatása- és folyományaképpen határozza meg ezt: az első négy családi/​vérségi, az utóbbi kettő a társadalmi uralomviszonyok meghosszabbításaként. A legutóbbi elv pedig azt mondja ki, hogy nem azok kormányoznak, akiket a vérvonal erre szánt, hanem azok, akik a legkiválóbbak. Itt kezdődik az igazi politika: ahol a kormányzás alapelve elválik a rokonsági (törzsi, családi, vérségi) elvtől, ám mégis a természetit/​természetest képviseli, azaz olyan természetet, amely nem téveszthető össze a nemzetség atyjához vagy az isteni atyához fűződő viszonnyal. (Vö. Kleiszthenész reformjaival.)

Ám ez az utolsó elv azonnal összeütközik a hetedik jogcímmel, amelynek kivívásakor az ég és a jószerencse kegyére hivatkoznak: olyan jogcím ez, amely voltaképpen nem jogcím, mégis ezt tartják a legtöbbre, mert ez az istenek és a végzet választása, azaz a sorshúzás, vagyis a demokratikus eljárás, amellyel az egyenlők népe eldönti, kiké legyenek a fölső és alsó helyek a közösségben.

Ebben rejlik a botrány – folytatja Rancière – a jómódú emberek számára, akik nem tudják elfogadni, hogy születésük, életkoruk, tudásuk meg kell hogy hajoljon a véletlen törvénye előtt. Ehhöz nincs szükség a vallástörténetből, antropológiából, mélylélektanból ismert isten-, király-, pásztor- és apagyilkosságra. Csak dobókockára.

Ez a jogcím nem jogcím, s ebből végső soron a hatalomnélküliség következik, amint ezt Platón és Arisztotelész előre látta.

Éppen ezért a demokratikus elemet (az egyenlőség beilleszthetetlen alakzatában) tartalmazó politikai rendszerek megoldhatatlan dilemmával küzdenek. Alapzatuk a politikai egyenlőség (azaz senkinek nincs inkább hatalmi/​uralmi jogcíme, mint bárki másnak, s ebből talán az következik, hogy valójában senkinek sincs), s ezen nyugszik az egyenlőtlenség építménye, ami rettenetes feszültséget teremt, hiszen minden létező vezetés oligarchikus. Ebből – azaz a kormányozhatatlanságnak minden „demokráciában” inherens, elháríthatatlan veszedelméből és a leküzdésére hivatott, meg-megújuló kísérletekből – származik a modern „demokráciák” lenyűgöző erejű legitimációs szükséglete. (Idáig követtem Rancière-t, később se mondok neki ellen, azt hiszem; de most más dolgokról beszélek.) Az a nehézség, hogy a kompetitív reprezentáció („versengő képviselet”?) és a kompetitív-plurális nyilvánosság csöppet sem egalitárius technikáját kellene „demokráciának” föltüntetni.

A fő eszköz természetesen a hatodik és hetedik platóni ismérv szembeállítása: a ráció szembeállítása a politikai egyenlőség (amelyet világnézetként a klasszikus republikanizmus jelenít meg) szubjektumával, „a néppel”. „A nép” egyrészt az összemérhetetlen magánérdekek, ha tetszik, „önzések” kaotikus konglomerátumaként jelenik meg (mint „civil társadalom” és ennek fő komponense, a piac), amelyet „a láthatatlan kéz” rendez el. Itt, mivel a politikum a „demokráciában” a közjó és a közérdek foglalata, egyetlen (önző) magánérdeknek se lehet prioritása, elsőbbsége: a hatalmi jogcímeket véletlenszerűen osztó dobókocka mintájára itt (állítólag) „a láthatatlan kéz” osztja az esélyeket, nem egyenlően, de nem is elfogultan: nincsenek cinkelt lapok, de nincsenek egyenlő esélyek sem. Igen ám, de a piac (és a piac analógiájára és a piaccal a középpontjában elképzelt „civil társadalom” [vö. Ferguson, Hegel], a kényszermentes szerződéses viszonyok, az önkéntes társulás, az „öntevékenység” automobil [az automobilnak és a szellem önmozgásának az összevetése Tóth Imrétől, a matematikus-filozófustól származik még az 1960-as évekből],2 önmozgó, szerkesztetlen szerkezete) a politikai szféra, a politikum ellentéte, hiszen utóbbiban a tét: a legitim kényszer.

Másrészt „a nép” mint a szenvedélyek (a „kollektív-” vagy tömegszenvedélyek) szubjektum-objektuma tűnik föl – nyilvánvaló összefüggésben a föntiekkel –, és itt válik persze a legélesebbé a döntő legitimációs ellentét „a nép” és „a ráció” („az ész”, „a szellem”) között.

Ez az ellentét az európai (különösen a kelet-közép-európai és még különösebben a magyarországi) értelmiség és az értelmiségből toborzott, 1989, a rendszerváltás előtti és 1989, a rendszerváltás utáni (r. e. & r. u.) apparátusok önlegitimációjában nyeri el reprezentatív alakváltozatát.

Ezen belül a fogyasztással kapcsolatos ideologémák a legfontosabbak.

A nép kordában tartását szolgáló rendszerpropaganda több-kevesebb szubtilitással a népnek az „állati”, fékezhetetlen, határtalan étvágyát rója föl, amely szétmállasztja az értelmes rendet. Mind a bolsevik államkapitalista, mind a piaci (neoliberális-neokonzervatív) legitimációs ideológia „a ráció” analogonjának a fölhalmozást tekinti, szembeállítva „a fogyasztással”. A „szocialista” iparosítás-urbanizáció (ebben persze semmi sajátosan szocialista tartalom nem volt) hatalmas megtakarításokat tett szükségessé, amelyek roppantul, mondhatni brutálisan alacsonyan tartották a reáljövedelmeket, a fogyasztási és életszínvonalat. Az akkumulációs aszkézist a sztálini korszakban álforradalmi mitológiával fejezték ki, amelyben a hősi nélkülözést a hősi munkapátosszal kapcsolták össze a „márványemberek” sztahanovizmusában, ahol a fogyasztás („az anyagi jólét”) testies-érzéki metaforikáját a „burzsoá” képzetével azonosították (történetileg jórészt hamisan). A szovjet típusú államkapitalizmusnak az SZKP XX. kongresszusát (1956) követő posztsztálinista, Hruscsov, Koszigin, Kádár, Gomułka nevével jelzett (de Nagy Imre által már 1953-ban megkezdett) szakaszában a fogyasztás „az olvadás” rokonértelmű terminusa lett, a fölhalmozás lelassult.

1956 és 1968 között (bár később is, de ez ideológiatörténeti szempontból már kevésbé volt jelentős) a fogyasztást mint olyant „balról” támadták sztálinisták és népiek, akik ebben elpolgáriasulást, ill. a múltból örökölt „polgári csökevényt” szimatoltak. Ez a konfliktus elhúzódott, tanú rá az ún. „frizsiderszocializmus”, a „kicsi vagy kocsi”, a „kesudió” alacsony színvonalú, de óriási hatású magyarországi „vitája” (részben éppen az egykori ÉS hasábjain).3 Magyarországon, a Szovjetunióban – de a jóléti állam krízisével küszködő Nyugat-Európában is – ez volt az egyetlen epizód, amikor a fogyasztás bővítésének támogatása a „haladás” illúziójához kapcsolódott, és a fölhalmozás, a „fejlesztésre” szánt beruházások ideológiai támogatása ódivatúnak, elmaradottnak, antimodernistának tetszett. A „búcsúzik a lovacska” (Nagy László) periódusában4 még a fogyasztói önzés tűnt föl a „lélektelen modernizáció” káini bélyegének: úgy látszott, a fogyasztás pusztítja el az „organikus” (zömükben paraszti) életformákat.

Az 1968 után beindult ún. piaci reformok („új gazdasági mechanizmus” – mennyire árulkodó kifejezés) először, ameddig igazolni kellett őket, s meg kellett hozzájuk nyerni a közvélemény támogatását a sztálini beállítottságú apparátusokkal szemben, persze a fogyasztás („árubőség”) ígéretével kecsegtették a népet. Ámde a piaci „logika” befecskendezésével a szocialista küllemű államkapitalizmus szervezetében megjelentek az ebben a „logikában” elkerülhetetlenül határföltételekként működő „egyensúlyi” kritériumok, magyarán: a piaci „racionalizálás” mellett a fogyasztás további bővülését csak hitelfölvétellel, azaz eladósodással és a szovjet tömb stratégiai fegyelmének oldásával lehetett biztosítani.

A maga aforisztikus tehetségével Kádár János fogalmazta meg a XX. század utolsó harmadának egyetemes elterjedtségű alapgondolatát: csak annyit fogyaszthatunk, amennyit megtermelünk. (Arra most ne vesztegessünk szót, hogy ez természetesen totális értelmetlenség.)

Az európai (és különösen a kelet-közép-európai és még különösebben a magyarországi) értelmiségiek a kurta népjóléti-fogyasztói epizód után ismét fölfödözték az akkumulációs aszkézis szépségeit. A központi tervezés a szabadság ellenpontja lett a reformértelmiség szótárában (nem indokolatlanul), ám csak a termelés tervezése. A fogyasztás tervszerű (ám nem „naturális” mutatók szerint, hanem pénzügyi eszközökkel végrehajtott) korlátozása az akkumulációs aszkézis világnézetében nem járt szabadságellenes következményekkel.5 A nép fogyasztói kívánalmai irracionálisnak minősültek. Csakhamar megtörtént a visszatérés a sok évezredes arisztokrata szótárhoz is. Az ezúttal önkéntes pátosszal terjesztett rendszerpropaganda szerint a nép fiai és leányai csak zabálni akarnak és kúrni, „élvezni” és henyélni. A nép szubracionális és felelőtlen, s mint mindig, „az őrzők” hivatása, hogy a ráció és a kötelesség útjára tereljék vissza a csőcseléket. A kelet-európai álszocialista országok akkori pártvezetőségeinek egy-egy kísérlete arra, hogy serkentse a fogyasztói keresletet („relance”), a gazdasági nehézségeken kívül beleütközött a reformer értelmiség és a demokratikus ellenzék ellenállásába, a „jóléti állammal” és a „fogyasztói társadalommal” szembeni, egyszerre posztbolsevik és liberális, továbbá a moralizáló népi-konzervatív utálatba.

A(z) r. u. ideológiai államapparátusok 1989 után egyszerűen a „demokratikus fejlődés” alapföltételének tekintették a nép (fogyasztói és szociális biztonsági) igényeivel szemben a szellemi, racionális elutasítást. A kompetitív reprezentáció és a pluralista nyilvánosság elsöprően hatékony eszköztárát bevetve megindult a megvetés ideologémáinak stratégiai fölpörgetése. Az egyre (neo)konzervatívabbá váló liberálisok és ún. „reformszocialista” szövetségeseik (a genealógiai különbség és a kulturális vetélkedés ellenére teljes ideológiai nézetazonosságban) a népi óhajok primitív állatiasságát, az előrelátás és az önmérséklet hiányát lobbantották a nép szemére, amely szerintük „nem érti” az ún. modern gazdaság igényeit. A tömegszenvedély korlátlansága szerintük megakadályozza a népet a belátásban, hogy „nincs pénz”, meg annak a villámcsapásszerű fölismerésnek az interiorizálásában, hogy az értéktöbblet elsajátítása (elvonása a termelőktől) lényegében a bővített újratermeléshez szükséges megtakarítások létrehozása, ami – ugyebár – közérdek.

Ennek a belátásnak az elmulasztása egyszerre szubhumán ostobaság és politikai rosszakarat az uralkodó világnézet szerint, azaz populizmus. A hatalom gyakorlására méltatlan és alkalmatlan, tudatlan és irracionális nép alá van rendelve a korlátlan vágyak, szenvedélyek imperatívuszának. Megbízhatatlan. Innen származik a kelet-közép-európai liberális publicisztika mazochista lelkesültsége a „népszerűtlen intézkedések” gondolata iránt.

A „népszerűtlen intézkedések” pusztán avval, hogy azok, amik, azaz népszerűtlenek, bebizonyították fölsőbbrendűségüket és kitűnőségüket, hiszen minden, ami nép-szerű, az gondolattalan, szellemietlen, ember alatti, érzéki-testies, felelőtlen és nárcisztikus.

A „népszerűtlen intézkedések” (amelyek keretében a helyesen gondolkodók, a pensée unique képviselői – példás önzetlenséggel – föláldozzák hatalmi esélyeiket a tőkefölhalmozás tiszta hitének oltárán, hiszen az ostobák mindig a „populizmust” fogják, ugye, támogatni) inverze „az osztogatás”. Korábban arra kértem a nyájas olvasót, hogy soha többé ne vegyen komolyan olyan szerzőt, aki „az osztogatás” kifejezést a szokásos értelemben használja, de rá kellett jönnöm, hogy evvel elzárnám az olvasót a magyarországi közszereplők négyötödének „befogadásától”, gyönyörteljes fogyasztásától, ami mégse lenne méltányos. Mi az, hogy „osztogatás”?

„Az osztogatás” – amellett, hogy a néptőli irtózat egészen szélsőségesen elitista kifejezése – azt jelenti, hogy a népszerűségre sandán-esengően áhítozó kormányzat „lenyúlja” a minden kétséget kizáróan jogos profit egy részét a sikerért keményen megdolgozott kedvezményezettektől, és a közbéke (közbiztonság, kohézió) érdekében elvtelenül szétszórja az érdemtelenek között, akik dúlt hajjal, szikrázó szemmel, pirosló orcákkal költik ezt nyerőgépekre, csipszre, kólára és alacsony nikotin- és kátránytartalmú, illatosított cigarettára (ez utóbbit valamiért csak az alacsonyabb néposztályok nőnemű egyedei vásárolják). Az „osztogatás” eszerint eminenter ésszerűtlen, irracionális eljárás, szemben pl. a racionális hitelüzlettel, amelynek szépségeit napjainkban élvezhetni. A (néhai) jóléti állam programja – az emelkedő életszínvonal, fokozódó kényelem, bővülő szabadidő (csökkenő munkaidő), mindenkire kiterjedő műveltség, munkahelyi beleszólási jog (Mitbestimmungsrecht), szociális biztonság, javuló közegészség, terebélyesedő életforma-szabadság, s általában: korlátozható, orvosolható szenvedés stb. – a jehu (yahoo)6 primitív szükségleteinek való gyáva alárendelődésnek tűnik föl az akkumulációs aszkézis enyhén flagelláns közírászatában.7

Ezt a publicisztikát akaratlanul támogatja a rendszerpropaganda keresztyén-nemzeti-konzervatív-népies változata, amely a hitetlen, élvező, „a pillanatnak élő”, „a jövőt fölélő”, a spirituális (ebben a nézetben: az egyházi) „értékek” iránt közömbös, „nemzeti nihilista”, „szingli”, szexbolond, piás, füvező, a kereskedelmi tömegkultúrának és a bevásárlóközpontok, plázák tünékeny varázsának kiszolgáltatott „empirikus nép” iránti szuverén lenézést helyezi (csörömpölve) az akkumulációs aszkézis ideológiai fegyvertárába. A bulvármakulatúra, a gagyitévé, a szemétrádió és az internetes okádék iránti undor ékesszóló hitszónokai úgy tesznek, mintha a kommersz tömegkultúrát nemcsak a nép fogyasztaná, hanem a nép is állítaná elő saját preferenciáinak megfelelően. Holott mindezt az értelmiség koncipiálja és gyártja a saját preferenciáinak megfelelően, azaz annak alapján, amit a népről gondol. A kommersz tömegkultúra legföltűnőbb sajátsága az, hogy nagyon olcsó vagy egyenesen ingyen van. Ez az, amire a népi vásárlóerőből futja. Nem ismerünk olyan kertévét, amelynek a vezérigazgatói és intendánsai karosszérialakatosok, vájárok vagy takarítók lennének. Nem. A szerzők és elkövetők az értelmiségi „elit” tájékozott és vagyonos képviselői.

A munka (azaz: „dolgozzatok vagy – alázatotok, töredelmetek, megbánásotok és engedelmességetek jeleként – tegyetek úgy, mintha dolgoznátok, büdös disznók!”) iránti újdonat politikai- és médialelkesedés egységbe tömöríti a („szocialista” vagy „liberális” álnevű) neokonzervatív, a keresztyén-nemzeti-konzervatív és a fasiszta-szélsőjobboldali táborokat azok ellen, akik csak „fogyasztani” és „élvezni” (recte: élni) akarnak, anélkül, hogy „dolgoznának” (azaz „értéket” termelnének), ezért a „mélyszegényektől” és a munkanélküliektől el kell venni a szociális segélyeket, csökkenteni kell az „inaktívak” (nyugdíjasok, kisgyereküket [különösen ha egyedül] nevelő anyák, diákok stb.) juttatásait az akkumulációs aszkézis jegyében. Konzervatív bankigazgató a minap „aljasságnak” nevezte a tizenharmadik havi nyugdíjat. A szókincs mozgósítása mindig árulkodó. Itt kart karba ölt a „gazdasági racionalitás”, a rasszizmus és a nép iránti leplezetlen gyűlölet. (Jelzem, mindez nem magyarországi, hanem világjelenség, Magyarország csak szépen fejlett tünetegyüttes.)

Milyen viszonyban van mindez a kapitalizmus „puritán”, „kálvinista” szellemi gyökereivel (ld. Max Weber már klasszikus és Albert O. Hirschman sajnos még nem klasszikus munkáit)? Azt hiszem, ez a viszony nem szoros. A predestinációval (eleve elrendeléssel) a polgárság örökébe lépő, a kapitalizmust menedzselő értelmiségi, hivatali és fináncbürokrácia nem foglalkozik. Ideológiájának egy távoli, de burkából kifejthető magva azonban keresztyén eredetű. Ez a lütron, az üdvösségért fizetendő váltságdíj eszméje.8 Ennek a világias változata a „fogyasztó” (értsd: a nép) önkorlátozása, önmegtartóztatása, önsanyargatása – lemondás a vágyakról. A mai európai értelmiség a szerzetesi eszményeket írná elő a népnek: szegénység, szüzesség, engedelmesség. A lemondás, az áldozat a váltságdíj, amelynek a lepengetése nyomán bejutunk a fölhalmozás édenébe.

A „magasrendű” élvezetek maguktól értetődően kivételt jelentenek. Amikor a kommün idején összegyűjtötték a proletárokat az Operaházba, és elhúzták nekik a IX. szimfóniát – ezt Kunfi Zsigmond (a később öngyilkossá lett szociáldemokrata, ausztromarxista) népbiztos „forradalmi istentiszteletnek” nevezte9 –, akkor a „magaskultúrát” egyesíteni akarták a modernség népi kultúrájával (ami egy pillanatra a munkásság elkötelezett és osztályalapú ellenkultúrája volt). Ez az utópia elhalt. A mai antidemokratikus konszenzus ellenzi az egységes világi, állami népoktatás fönntartására irányuló kísérleteket is, ahol a szegények gyerekeit nem buktatnák meg az elemiben.10 A nép „irracionalitása” és kulturális kiszolgáltatottsága nem magától jön létre: csinálják.

Az akkumulációs aszkézist megjelenítő antidemokratikus (de modern és általában nem tekintélyelvű) értelmiségieknek, a szent tan és a tőkefölhalmozás önmegtagadó őrzőinek nem az a hibájuk a vártán, hogy a rendszer „apologétái”, hiszen a „jóléti állam” és a „fogyasztói társadalom” („a bőség társadalma”) hívei is a tőkés rendszer apologétái, hanem az, hogy fölélesztik a test és a szenvedély lenézésének rendi (kasztos) konfigurációját. A Lordok Házában, a főrendiházban az urak személyesen jelennek meg. Az alsóházban (Commons) viszont a népet képviselik (reprezentáció, re-prezentáció, újrabemutatás: a nép „képében” járnak el a kiküldött „követek”), a nép a maga empirikus valójában nem jelenhet meg, csak közvetve: a „mob” nem prezentábilis, csak reprezentábilis, testi valója visszataszító és elutasítandó. A budapesti sajtó kivétel nélkül minden esetben „tömegnek” hívja a népet. A tömeg nem politikai szubjektum, csak az elnyomás, szebben szólva: „a rend” tárgya, s ha engedetlen, akkor nem más: a hús lázad.

A XXI. század aszkétikus, platonista-puritán „őrzői” valóban hitelesen képviselik a tőkés modernség szellemét, s bár most [2008 december] – a válság miatt – más szelek fújnak, a fölhalmozás parancsának ereje továbbra is abszolút. Fönntartásának ára viszont az lesz, hogy a bonyolult építményből ki kell bontani, ki kell vésni a demokráciának, azaz a hatalmi jogcímek megsemmisülésének rosszul illeszkedő elemét. Ha a tőkés modernség megmarad, megint rákényszerülhet, hogy visszatérjen az arisztokratikus, rendi (kasztos) berendezkedés valamelyik korszerűsített verziójához, ahogyan ezt a múltkori válság idején a Harmadik Birodalomban megpróbálták. Ezt is földúlja majd a kapitalizmus dinamikája, ha addig az emberiség – benne most egymilliárd éhező – addig elvegetál. Ha megérjük.

Az írástudók újabb árulásai

(2009. január 14.)

Tíz esztendővel ezelőtt még szenvedelmes esszéket, pamfleteket, kiáltványokat, sirámokat, gúnyiratokat, panaszdalokat, égbekiáltásokat, paszkvillusokat, palinódiákat, könyörgéseket, átkokat, utópiákat, próféciákat, hitehagyásokat, eretnekséget, hörgést, áriát, kukorékolást közölt a változatos és mozgékony gondolatok terhétől roskadozó magyar sajtó, amelyet úgyszólván nem kellett írniuk a szerkesztőknek és belső munkatársaknak, mert az újságok íródtak maguktól, azaz teleírta őket az értelmiség.

Ma is megjelennek közügyekről szenvedéllyel vagy keserű gúnnyal deklamáló, a pátoszt és a meggyőződést nem nélkülöző írások – ha ritkán is –, de ezeket profik írják, szakkérdésekben elmerülő, elkötelezett újságírók vagy társadalomtudósok, akiknek történetesen olyasmi a kutatási témájuk, ami fölháborodást (hébe-hóba lelkes azonosulást) vált ki belőlük, de a szomszédos „szakkérdésről” már nem nyilvánítanak véleményt. A társadalomtudósoknál megfigyelhető, hogy inkább csak azok írnak kontroverziális (vitára ingerlő) folyóirat- vagy újságcikkeket, akiknek biztos a pozíciójuk és/​vagy kevés a vesztenivalójuk.

Minderre úgy szokás – képmutató módon – legyinteni, hogy háááát, ugyebáááár, a közélet is professzionalizálódik. (Ha ez igaz lenne, akkor nem jelennék meg annyi ostobaság. De az ostobaság aránya nem csökken, az írástudatlanság, magyartalanság, bürokratikus vakogás, nyilvánvaló bértollnokság részaránya viszont nő, nődögél.) Nem erről van szó. Arról van szó, hogy a közügyek nem „szakkérdések”, bár elemzésükhöz, értelmezésükhöz szorgalom és komoly szellemi munka szükségeltetik. Ha az egyszerűség kedvéért ragaszkodunk ahhoz a vitatható hipotézishez, hogy hazánkban és Európában polgári demokrácia van, akkor helyes megismételnünk a közhelyet: a politikai (tehát szociális, tehát morális) kérdéseket a kompetens honpolgároknak kell eldönteniük.

Hol vannak a honpolgári közösséget legalább jelképesen reprezentáló, megjelenítő alanyi költők, elbeszélők, bölcselők, művészek, tudósok, polihisztorok, aktivisták, militánsok, kőfaragók és balett-táncosok? Az általam olvasott brit, amerikai, francia, német, olasz lapokból nem tűntek el. A magyarországi értelmiség addig nem hallgatott, ameddig motiválta a remény, ameddig preferenciáinak voltak hatalmi esélyei, ameddig némi szolidaritást érezhetett az államot irányító erőkkel. Amikor ezek a remények megsavanyodtak, amikor ezek az esélyek eltünedeztek, mintha egy csapásra vége szakadt volna a pátosznak, a fölzúdulásnak, az iróniának. Érdek nélkül, remény nélkül nem megy?

Úgy látszik.

Az érdek és remény nélküli ellenállás becse, fénye megkopott. A közvéleménnyel való szembeszegülés kiment a divatból. A politikai rokonszenv talán spontánul és szabadon szabja meg „a pálya” („career path”) első lépéseit, de a többi lépés már merev intézményi folyosókon és csatornákon kopog. A közügyek érdemlegességébe vagy egyenesen szépségébe vetett hitet nem a professzionalizálódás szüntette meg, hanem megfordítva, a demokratikus szenvedély kihunyta miatt érkezett el a politológus napja.

Politikatudomány létezik ugyan (még Magyarországon is), de valóságos művelőiről a széles publikum még sohase hallott. „Politológus” néven a különféle „mainstream” irányzatok monotonul kattogó véleménygépeit szokás működtetni. Engem nem zavar, már nem figyelek oda.

Néha meg-megszólal még egy-egy művész, különösen filmtörvény, színházi törvény, médiatörvény évadján. S van egy posztpublicisztikai alfaj, a kultúra hanyatlása fölötti írói-művészi panaszolkodás, amely nem is nagyon burkoltan a nem kielégítő szubvenció, finanszírozás, támogatás, apanázs, díjkiosztás, mecenatúra, szponzorálás aggasztó tüneteiben leli föl a barbárság attakját.

Nagyjából ennyi.

Pedig fölháborodásra nincs kevesebb ok, mint Bálint György (és a nála sokkal szangvinikusabb baloldali fölháborodók) korában.

Pár hónapja némi mélabúval vettem tudomásul, hogy meg kell győznöm vitapartnereimet a „ne ölj!” parancsolat általános helytállóságáról és célirányosságáról (mint valami vadonatúj, eredetieskedő, hóbortos ötletről), s ez mulatságos módon annyira nem sikerült, hogy egy magát keresztyénnek és konzervatívnak vélő lap aláíratlan szerkesztőségi vezércikkben – minden munkatárs egységesen vallott nézeteként – rátartian tudatta velem, hogy nincs igazam, s hogy a tulajdon fontosabb, mint az élet.

A balközép sajtó megosztott volt a Monoki Gondolat1 tekintetében, amely szerint mindenféle mondvacsinált ürügyekkel meg kell fosztani a legszegényebbeket a szociális segélyektől, de azt alig emlegette, hogy a Monoki Gondolat számos híve a szocialista pártban található; ezt a jobboldali sajtó is titkolta, mert nem akart híveket szerezni az üdítően antiszociálisnak és kirekesztőnek mutatkozó szocialista pártnak. Amikor hihetetlen módon a Monoki Gondolatot a szocialista kormány bevezette az Országházba, s a szociális törvény antiszociális módosítását a szocialista kormány javaslatára megszavazta a szocialista párt a jobboldal egyhangú lelkesedése mellett, néhány nagyszerű balközép újságíró – Varró Szilvia, Ónody-Molnár Dóra, Andrassew Iván – alaposan elhúzta a „baloldali” kormánypárt nótáját, Ferge Zsuzsa is világossá tette, miről van itt szó (a Népszava karácsonyi számában, majd valamivel később az InfoRádióban), de a szerkesztőségeken és az egyetem szociálpolitikai tanszékén kívüli értelmiség, a szellemi baloldal hallgatott. Csak mintegy negyven ember fagyott meg idáig az idén, de le kell faragni a szociális költségekből – harsonázza, recsegi, dünnyögi, morogja, dúdolja a balközép sajtó. Negyven versenyképtelen ember fagyott meg a kezdeményezőkészség és a vállalkozó szellem hiányában. Ezek se lopnak több uborkát.

Azt hittem volna, képviselők tucatjai lépnek majd ki a szocialista parlamenti frakcióból. A leggyalázatosabb módosító indítványokat előterjesztő képviselő, G. Nándor a Baloldali Tömörülés tagja. (Szerinte – és Tony Blair szerint – a nem megfelelő életvitelű személyektől is meg kell vonni a segélyt. Mi a megfelelő életvitel? Azt majd eldönti a helyi kupaktanács.) Senki nem tiltakozott. Konrád György az afganisztáni mákfölösleg2 problémáját oldotta meg a minap gyöngéd kézzel. A mákos bejgli a rejtély nyitja.

Az Alkotmánybíróság – az elképzelhető legálszentebb érveléssel – megakadályozta a bejegyzett élettársi kapcsolat melegekre is kiterjesztett intézményének bevezetését.3 A perverz eredmény az lehet, hogy a heteróknak nem lesz ilyen élettársi kapcsolatra lehetőségük, nekik megmarad az első osztályú intézmény (a házasság), miközben a melegeknek kijelölik a másodosztályú, fapados intézményt (a bejegyzett élettársi kapcsolatot), ami egyértelműen diszkriminatív, tehát alkotmányellenes. A fölháborodás vihara? Ezúttal is elmaradt.

A szociálliberális kormánytábor (plusz kváziellenzék) fogyatkozó számú és egyre borúlátóbb hívei avval szoktak bizonykodni nehezen indokolható politikai preferenciájuk mellett, hogy „…ezek azért mégse rasszisták és nacionalisták”. Miután a szocialista párt a Fidesszel karöltve becikkelyezte a „lex Monok” zengzetes mondatait, és meghirdette az „Út a munkához” nevezetű kirekesztő, antiszociális és (implicite) romaellenes programot,4 az első „érv” elesett. A második? A szocialista párt, ugyancsak a Fidesszel öltve karba kart, véle közösen terjesztette be a Szlovákiát fölöslegesen tovább provokáló, egyértelműen nacionalista hangvételű országgyűlési határozati javaslatot. A kormány hívei csak abban reménykedhetnek, hogy a szocpárt nem őszintén kirekesztő és nacionalista, csak az árral úszik.

Tiltakozás? Baloldaliak kétségbeesett levelei a sajtóban? Ugyan.

A közlekedési dolgozók sztrájkja – normális esetben, európai alapesetben – maga mögött tudhatta volna a balközép és a baloldal támogatását. Különösen, hogy a Ferihegyi repülőtéren az igazgatóság a legundorítóbb módszereket alkalmazta a sztrájkolókkal szemben, a szervezett sztrájktöréstől a munkát beszüntetők durva zaklatásáig.5 Szolidaritás? Zéró. A balközép médiák huhogó mumust csináltak Gaskó Istvánból, a Liga szakszervezetek és a VDSZSZ6 vezetőjéből. Ez különös. Meglehet, hogy Gaskó – néha követhetetlen – taktikája bírálható (más szakszervezetek, a mozdonyvezetőké például, vagy a szintén más konföderációhoz tartozó Vasutasok Szakszervezete bírálják is; ebbe nem tudok beleszólni). Az is egyértelmű viszont, hogy határozott követelései, bár a jelenlegi viszonyok között szokatlanok, nem térnek el az alaptípustól: nehéz viszonyok között nehéz munkát végző emberek életét akarják megkönnyíteni. A privatizációs bevételből való egyszeri részesedés – ez a követelés eszelősen farizeus átkokat váltott ki – alig haladja meg fejenként a vasúti szakmában elterjedt havi bruttó átlagbér összegét. Gaskó azért ellenszenves az elfogult és szemellenzős szocpárthíveknek, mert együttműködött a parlamenti és parlamenten kívüli jobboldallal és a csakugyan rémséges Orvosi Kamarával az egészségügyi törvény megbuktatásában.7 Ezért egyszerűen hálával tartozunk neki (mármint a buktatásért), és bizony a jobboldalnak is: ebben történetesen igazuk volt. Más kérdés, hogy a fönnálló kórházi állapotok is elviselhetetlenek.

Minderre reakcióképpen az ombudsman, majd a „szocialista” miniszterelnök8 a sztrájktörvény – a világviszonylatban egyedülállóan szigorú magyar sztrájktörvény! – további szigorítását kezdte pedzegetni. Az előbbi odáig merészkedett, hogy javasolta: csak előzetes bírói kontrollal lehessen munkabeszüntetést hirdetni. Amikor a sztrájktörvény máris tiltja az ilyesmit, ha a nehezményezett konfliktushelyzetnek elvileg lehet megoldása munkaügyi pör révén – ami abszurdum.

Baloldaliaknak nem illenék sztrájktörőkkel szimpatizálniuk, a munkásjogok megkurtításán agyaskodniuk, legalább jóindulatú semlegesség elvárható volna tőlük. Ha igaz volna – ami a szociáldemokrata krédó manapság –, hogy a tőke (illetve a tőkés állam) és a munka konfliktusában még mindig az utóbbi pártján állnak, de különféle (most ne vitassuk, mennyire valóságos) előnyökért megtűrik, méltányosan kezelik az előbbit, akkor ezt nem kellene fejtegetni. Emlékeztette erre valaki a szocialista pártot a saját hívei, követői, szavazói közül? Nem. Erre proligúnyolás és prolimocskolás következett (mellesleg: nem ebben a lapban). Beleértve az állítólag dúsgazdag munkásvezér több évszázados – és a nyomorú vackán aranyakat és gyémántokat fölhalmozó koldus évezredes – toposzát.

A köztársasági elnök9 nem írta alá, hanem az Alkotmánybírósághoz küldte át a családon belüli erőszak elkövetőit időlegesen „távol tartó” törvényt, mert korlátozhatja az erőszakoskodóknak az ingatlantulajdonhoz fűződő jogát, ezért a törvényt nem lehet kihirdetni. Feleséget rugdalni, gyereket püfölni – ami egyébként más jogszabály szerint tilos – így továbbra is lehet a magántulajdon védelme alatt. Az ember azt gondolná, az emberkínzás iránt közönyös közvélemény legalább az állatkínzáson fölháborodik. Elvégre Budapest kőszívű lakói a legelbűvölőbb kisgyerekek, a jéghegyeket megolvasztó szépségű fiatal nők láttán se fakadnak mosolyra, de kivirulnak egy jobb fajkutya láttán. Mégse. A Négy Mancs Szervezet, amely ellenzi az állatkínzást (a libatömést), első számú közellenséggé avanzsált honunkban. Sok tucat publicisztika élt avval a megrendítő erejű ellenérvvel, hogy állatkínzást (libatömést) másutt is folytatnak. Másutt törvényesen megkövezik a házasságtörő asszonyt. Másutt kimetszik a kislányok klitoriszát, hogy elejét vegyék a nők szexuális örömének. Tehát mindez nálunk is bevezethető, nemde?

A szocialista kormány újabban fölhagyott az oktatásban észlelhető etnikai szegregáció leküzdésére irányuló erőfeszítésekkel. Fönn akarja tartani az egyszínű gettóiskolákat. Jó volna, ha Mohácsi Viktórián, a kiváló európai képviselőn kívül – aki maga is roma – fehér emberek is csapkodnák az asztalt. De hogy beszakadjon!

Ezek után aligha csodálkozhatunk rajta, hogy humanista lelkületű, a gyöngébbel együtt érző, demokratikus észjárású értelmiségünk meg se mukkant Izrael Állam gyalázatos gázai akciójával kapcsolatban, amelyet Richard Falk, az ENSZ ottani emberi jogi megbízottja (hajszálpontosan) kollektív büntetésnek és emberiség elleni bűntettnek nevezett.10 A sajtó peremén a filoszemita és az antiszemita szélsőjobboldal köpködi egymásra a kliséit. Erről beszélni sem érdemes. Az állítólagosan „jobb körökben” némi hümmögés után a Hamasz (tagadhatatlan) nőgyűlöletéről és teokratikus, továbbá harcias hajlamairól szokás brekegni. Pedig ez most teljesen érdektelen. Az izraeli kormányzat – amelyet évtizedek óta korlátolt katonák és titkosszolgálati káderek vezetnek – a neki kiszolgáltatott palesztin lakosságot gyötri, támadja, éhezteti; elrabolja a földjét; megalázza, sértegeti, kénye-kedve szerint bünteti; politikusait bebörtönzi, az arab foglyokat kínozza. Aligha meglepő, hogy a Hamasz megnyerte a palesztinai választásokat; ám a korrupt El Fatah vezetőivel összejátszva az izraeli véderő kibillentette még a gyarmati bábkormányból is. Most pedig az izraeli hadsereg bestiális kegyetlenségű terrortámadást intéz a védtelen gázai övezet ellen, halomra gyilkolja a civil lakosságot – az egyiptomi és a jordániai (régtől megbízhatóan palesztingyilkoló) rezsim nyilvánvaló cinkosságával. Nincs itt szükség semmiféle szubtilitásra: ez gazság. A nacionalista mákonytól elkábított izraeli közvéleménnyel szemben az elszigetelt izraeli baloldal – Ilan Pappé, Tom Segev, Nir Rosen, Michael Warschawski, Uri Avneri – bátran fölemeli a hangját. A nyugati baloldali sajtó, az Európai Balpárt, a IV. Internacionálé, a szakszervezeti mozgalom, számos szociáldemokrata, liberális értelmiségi tiltakozik. Az úgynevezett magyarországi baloldal néma. Ez tűrhetetlen.

A magyarországi demokratikus értelmiség fölszámolta önmagát. Isten veletek, ti régi játszótársak.

MSZP 1989–2009

(2009. április 3.)

A Magyar Szocialista Párt története lebilincselő társadalomtudományi kérdések egész sorát veti föl, amelyeknek még a puszta áttekintése is érdekes, bár némelyikük megválaszolására csak néhány ötletet vázolhatok.

Néhány olvasóm jelezte, hogy meglehetősen unja már azokat az írásaimat, amelyekben az MSZP-t valamely elképzelhető baloldali minimummal szembesítem. A téma iránt magam is elvesztettem az érdeklődésemet, bár van rá mentségem, hogy foglalkoztatott. Valamiféle magyarországi baloldal újjáalapításakor (rifondazione) nem kerülhető el, hogy az ember kimutassa, hogy az az entitás, amely a népi képzeletvilágban ma elfoglalja a baloldal szimbolikus helyét, történetileg és világnézetileg téved, ha így látja és láttatja önmagát. Az ilyesféle írásműveknek nem elsősorban az MSZP volt a tárgyuk, hanem az MSZP nevű gondolati akadály leküzdése.

A Magyar Szocialista Párt talán legfontosabb adottsága, hogy „utódpárt”, azaz a korábbi rendszert irányító struktúra örökösének számít. Föl kell tenni már azt a kérdést, hogy a jelenlegi körülmények között lehet-e egyáltalán bármilyen szervezet az 1989 előtti „állampárt” örököse.

Mit jelentett „a Párt” 1956 (a Szovjetunió Kommunista Pártjának huszadik, „sztálintalanító” kongresszusa és a magyar forradalom) és 1989 (a liberális-demokratikus-piaci fordulat) között? „A Párt” mindenekelőtt a kettős állam fölső szintje volt. A voltaképpeni államigazgatás (a miniszteriális és tanácsi apparátus) ellátta a szokványos jogalkalmazó, végrehajtó, bürokratikus föladatok zömét, és alkalmazta a szokásos adminisztratív rutinokat, beleértve a felelősségi viszonyok, az ellenőrzés, az archiválás-dokumentálás-ügykezelés a Monarchia óta hagyományos rendjét, a nyilvánosság hiánya miatt persze meglehetősen durván és gyakran önkényesen. Föltűnő volt a jogi kodifikációnak az adott körülmények között meglehetősen magas színvonala. „A Párt” központi, valamint területi, ágazati és munkahelyi apparátusainak a kezét viszont csak a meglehetősen homályos (és máig is csak a Szovjetunióról és Kínáról szóló nemzetközi szakirodalomban kielemzett), orálisan áthagyományozott, homályos szokásjog és populáris jogszokás kötötte, de azt nem lehet állítani, hogy – amint a „totalitárius” mítosz előírná – a legfőbb vezetők bármit megtehettek, és azt se, hogy utasításaik kivitele nem ütközött nehézségekbe, „közegellenállásba” és néha (ritkán) nyílt engedetlenségbe. Ugyanakkor a jognak a modern polgári államokban (beleértve a nem demokratikus polgári államokat) élvezett prioritása nem érvényesült. Nem olyan módon, hogy a pártközpont gyakran jogellenesen nyúlt volna bele az alárendelt bürokráciák szabályszerű működésébe, hanem úgy, hogy „a Párt” elkülönített magának néhány szférát, amelyet közvetlenül irányított, s ahol nem – vagy nem nagyon – ismert pardont. Ilyen volt a külkapcsolatok, mindenekelőtt a szovjet tömbbel ápolt viszonyok területe, a titkosszolgálatoké és az ideológiáé.

Ezt a három szférát a lakosság engedelmességének és konformitásának kikényszerítése kötötte össze. A „kommunista” egypártrendszerű országok számára az ideológia 1956 után nem elsősorban a mozgósítást szolgálta (azok a csak részlegesen desztalinizált országok, ahol nemcsak a passzivitást kellett megtanítani a népnek, hanem maradtak még mozgósítási föladatok, a vezetők nem a végsőkig lebutított „marxizmust-leninizmust” használták erre a célra, hanem a nacionalizmust, mint Ceauşescu vagy Kim Ir Szen). A hivatalos ideológia – amelynek persze voltak a rezsim számára kényelmetlen, „önkéntes” hívői is – negatív értelemben működött, amennyiben megmutatta az állampolgároknak (vagy alattvalóknak), hogy hol a határ, meddig mehetnek el a nyilvános és intézményes keretek között, amikor a Gulag szemléltető taneszköze már csak korlátozott mértékben (vagy nem) állt rendelkezésre.

Mit szolgált például az a tézis, hogy 1956 „ellenforradalom” volt? Nem többet, mint azt az implicit figyelmeztetést, hogy a Kádár János által vezetett központi apparátus legitimációját, hatalmi jogcímét kétségbe vonni tilos, rosszabb esetben bűncselekmény. Ugyanezt célozta a pusztán pragmatikus okokkal nem magyarázhatóan nagy létszámú politikai rendőrség és titkosügynök-hálózat, amely különféle eretnekségek után nyomozott, és mindenfelé érezhető árnyéklétével a lojalitást (így a „pártegységet”) volt hivatott biztosítani.

Ugyanezt szolgálta „a Párt” mozgalmi része, a párttagság, amelyet munkahelyi és területi hálózatokba szerveztek. Rivális politikai szervezetek hiányában, a mozgósítási, fanatizálási kampányok (és a koncentrációs táborok) Sztálin halála utáni fokozatos leépítése mellett a fölülről vaskézzel irányított „pártéletnek” látszólag nem sok értelme volt – nem is maradt a hatalmas létszámú párttagságból 1989 után szinte semmi –, de ez csakugyan csak látszat. A pusztán félelemre és konformizmusra alapozott lojalitás és fegyelem köztudomásúlag nem sokat ér békeidőben. „A Párt” versenyeztette lojalitásból és buzgalomból a (munkahelyi) populációkat, amelyeknek meg kellett érteniük, hogy a karrier és a megbecsülés a pártbizottság és a káderosztály elismerése révén szerezhető meg. Egy idő múlva a párttagság maga is szimbolikus jutalomnak számított, ahogyan mindenféle intézményben (természetesen ma is) „a belső kör” tagsága irigylésre méltó kiváltságnak számít. A „pártélet” állítólag – hiszen személyes tapasztalatból nem ismerhettem – időnként és helyenként kohéziós és motivációs élményeket is nyújtott részvevőinek. Erre a korábbi rendszer vállalati kultúrája amúgy is súlyt helyezett a szakszervezetek által kiválóan irányított szabadidős tevékenységekkel (az üdüléstől az üzemi könyvtárakig és a színvonalas kultúraterjesztésig).

A párttagság nem játszott említésre méltó szerepet a pártvezetők kiválasztásában (itt a kooptálás módszere volt uralkodó), de „a Pártban” úgymond népszerű vezetőknek jó esélyeik voltak az előrelépésre, ha vártak a sorukra és betartották a lassú szolgálati utat. Politikai értelemben azonban a pártvezetőség a párttagságtól nem várt semmit. „A Párt” volt a szuverén, bizonyos területeken jogtól szabad, és mindenütt másutt hegemón. Annak ellenére, hogy a tervező-újraelosztó államkapitalizmus (ezt nevezték „létező szocializmusnak”) politikailag-világnézetileg semlegesített és passzívvá tett – Déry Tibort üldözték, elhallgattatták, megbélyegezték, bebörtönözték a „kommunisták”, ameddig kommunista volt: akkor lett „a rendszer” hivatalos és dédelgetett írója, amikor leszámolt minden szocialisztikus ábránddal, és élveteg-pesszimista polgári szerző lett belőle –, maga „a Párt” nem volt semleges. A proletariátus nem volt hatalmon (és mindenekelőtt: a proletariátus nem lett a termelőeszközök tulajdonosa), de „a Párt” nem felejtette el eredetét – és nem felejtette el 1956 késő őszének és telének munkástanácsait, általános sztrájkját –, a nagyipari munkásság fogyasztási színvonalára, életkörülményeire, jelképes „megbecsültségére” kényesen ügyelt, amikor tehette. Elég nagyarányú volt a függőleges mobilitás, és minden vezető szervben magas volt a munkásszármazású funkcionáriusok aránya. A munkásszármazású személyek kiemelkedően jó előmeneteli esélyei természetesen nem tévesztendők össze a munkásság osztályhatalmával, ugyanakkor ez mégis fontos egyenlősítő technika. „A Párt” sok tekintetben a polgári forradalom célkitűzéseinek végrehajtója volt: az egyenlőség a polgári demokrácia alapelve, nem a szocializmusé.

Amikor 1968 után a jóléti állam (azaz: az egyenlősítő – kohéziót és állampolgári altruizmust motiváló – újraelosztás) világszerte válságba került, a szovjet típusú államkapitalizmus is követte a nemzetközi trendet. A „reform” világszerte, minden politikai-katonai tömbben „piaci reformot” jelentett (s jelent nálunk máig, holott a szociáldemokrata „reformizmus” éppen az ellenkező irányú, újraelosztó-egyenlősítő-államosító reform értelmében volt az, ami), ez a (piaci) reform pedig radikálisan csökkentette mindenütt a tervező-újraelosztó állam s vele a tőketulajdonnal nem rendelkező osztályok, elsősorban a munkásosztály és az értelmiség befolyását. (A piaci fordulat csúcspontján, a nyolcvanas években egyszerre szerveztek világot rengető és nagy történelmi vereséggel végződő sztrájkot a walesi bányászok és a lengyel tengermelléki hajógyári és kikötőmunkások.)1

Magyarországon a reform átrajzolta a kettős állam2 két komponense közötti határokat, „a Párt” (a jog fölötti, rendszabályokat megállapító szuverén, államelméletileg „a Korona” utóda) és a szokványos jogrendnek és adminisztratív rutinnak alárendelt államapparátus viszonya megváltozott. „A Párt” 1968 után a gazdaságirányítást fokozatosan a különféle reformbizottságokra, az Országos Tervhivatalra, a Pénzügyminisztériumra, a Magyar Nemzeti Bankra, a miniszterelnökségen folytatott gazdasági diplomáciára, a KSH-ra (és háttérintézményeikre, továbbá a közgazdaságtudományi egyetemre és némely akadémiai intézetekre) ruházta át, megtartva magának persze az effektív kontrollt (a kéziféket). Meglepő módon a központi apparátus és „a szolgáló értelmiség” (az orwelli „belső párt”) saját ideológiája Péter György, Ajtai Miklós, Vályi Péter szerény kezdetei óta Nyers Rezső, Nagy Tamás, Timár Mátyás, Faluvégi Lajos, Hetényi István, Hagelmayer István, Antal László kifejtésében, majd olyan politikától távol álló óriások, mint Kornai János és Erdős Tibor műveiben jelent meg (s ez átterjedt – Ránki György és Berend T. Iván gazdaságtörténet-írása nyomán – a polgárosodást eszményítő „neolabanc” történetírásra stb. stb.). Ez az ideológia „a vállalati önállósággal” és hasonló jelszavakkal a kőkori naturális tervmutatókat a formailag állami entitások közötti profitabilitási és versenyképességi, pénzben (profitban) kifejezhető viszonylatokkal helyettesítette, s evvel megadta az addig intellektuálisan vergődő államkapitalizmusnak a maga adekvát formáját. „A kemény költségvetési korlát” – nem úgy, mint Nyugaton – nem szükségszerűségként, hanem eszményként tűnt föl. (A „pártközpont”, azaz Kádár [vagy Brezsnyev, dr. Husák, Gierek, Honecker] vezető csoportja döntőbíróként működött a három nagy rivális: a Magyar Nemzeti Bank, a Pénzügyminisztérium, az Országos Tervhivatal, továbbá az ipari-ágazati minisztériumok/​lobbik és a regionális apparátusok között, nem annyira a mozgatójukként. A „pártközpontnak” nem volt eldöntött ideológiai preferenciája a hatalom szilárdságán kívül: azt részesítette előnyben, ami a stabilitás pillanatnyi zálogának látszott.)

Az értelmiség mozgolódása – minden valóságos ellentét, sőt: gyűlölet és harag ellenére – a nyolcvanas években még külső szövetségest és demokratikus legitimációt is nyújtott a piaci reform hivatalos képviselőinek. Az egalitárius és „parancsgazdasági” szárny „a Pártban” a remélt plurális demokrácia esküdt ellenségének számított (egyébként joggal), bármennyire hű maradt egyébként a modernizációs (fejlesztési, fölzárkózási) logikához. A Nyers/​Tardos-féle „állami holdingok” közötti verseny hipotézise már kifelé mutatott az államkapitalizmusból is, a szovjet tömbön belüli „dogmatikus” vetélytársakkal folytatott versengéssel (továbbá a nyugati hitelfölvételekkel és az „exportorientáltsággal”) a „reálszocialista” magyarországi „állampárt” láthatólag – noha „visszaesésekkel” – rugalmasan elszakadt magától a szovjet tömbtől, bár másképpen, mint romániai, lengyelországi vagy jugoszláviai testvérpártjai.

Mire 1988/89 radikális politikai fordulata elérkezett, az MSZMP gazdaságpolitikai tekintetben már közelebb állt az ellenzékéhez, mint a tagságához, és az MSZP mint a magyarhoni magántőkés-piaci rend kezdeményezője (és mint a gyors privatizálás, a gyors dereguláció kedvezményezetteinek politikai képviselete) kerülhetett át az új rendszerbe, bár először, az első országgyűlési választáson a kommunisták (pusztán genealógiai, leszármazási tekintetben) utódaként megaláztatást kellett elszenvednie. A korszerűtlenül etatista, egalitárius, antipluralista és antiliberális „kommunisták” ügyetlenül szervezett „szakadár” mozgalma nem került be (azóta se) a parlamentbe. Az MSZP-nek a reformer elit előtt kellett bizonyítania piac- és Nyugathűségét (innen szövetsége a világnézetileg befolyásos, de – szemben minden ellenkező híreszteléssel – valóságos hatalmat soha nem szerzett SZDSZ-szel). E tekintetben nem kellett „megtérnie”: a rendszerváltáskor már két évtizede volt szíve csücske a piac, a költségvetési fegyelem és a szociális állam leépítése – hiába berzenkedett ellene az egyre csökkenő befolyású és csak tessék-lássék ellenállásra, szabotázsra képes óbolsevik régi gárda. Amikorra az MSZP az összes új polgári pártokkal egyetemben hozzájárult – privatizáció, dereguláció, liberalizáció, piacosítás, államtalanítás, nyugatosítás címszó alatt – a magyarországi nemzetgazdaság szétmállasztásához, majd kétmillió munkahely elvesztéséhez, ez két évtizedes világnézeti átalakulásával összhangban történt.

A „szocialista” reformkörök a közkeletű mitológiánál valószínűleg sokkal jelentősebb szerepet játszottak a rendszerváltásban, és minden más hitelesen, autentikusan „népi”, azaz demokratikus mozgalomhoz hasonlóan elenyésztek a honorácior parlamentarizmus, a médiaháborúk, a hamis ideológiai polarizációk és a brutálisan közvetlen (ráadásul nemzetközi) tőkehatalom korában. (Ugyanígy meggyöngült, habár nem tűnt el egészen a nyolcvanas évek végén „a Pártban” és környékén fölbukkant önigazgatói, munkástanácsos, bázisdemokrata szocializmus, amelyet a Baloldali Alternatíva és a ma is népszerű folyóirat, az Eszmélet köre testesített meg.)

Viszont a „reálszocialista”, „pártállami” apparátusok egyik fontos szegmentuma – a társadalombiztosítási önkormányzatok föloszlatásával és a szociális-szabadidős vagyon széthordásával „kikészített” szakszervezeti bürokráciával ellentétben – oly mértékben őrizte meg a befolyását, aminőről senki nem álmodott 1988/89-ben. Persze éppen ennek a szegmentumnak voltak a legmélyebbek a gyökerei. A helyi tanácsi és pártapparátus mindig is folytatója volt a hűbéri-kasztos-rendies municipalizmus, „a vármegye” minden haladó ember által mindig (Kollár Ádámtól, Berzeviczytől Eötvösig, Adyig, Móriczig, a szociáldemokráciáig) mélyen elítélt, a politikai korrektség kora előtt „ázsiainak” és „balkáninak” nevezett, korrupt, parasztpofozó, mulatós, műveletlen, sovén és anyagias hagyományának. (A „vármegye” metafora kiterjesztendő a „városházára” is, a hűbéri-céhes városi hatalom ugyanígy ellenfele és célpontja volt a „progressziónak” Jókaitól Mikszáthig, Tolnai Lajosig, Móriczig, mint a dzsentri vármegyeház.) A vármegyére támaszkodó magyar uralkodó osztály vidékies elmaradottságáról, önzéséről és felelőtlenségéről elborzasztó képet nyújt a magyar értekező próza két klasszikus remeke, Grünwald Béla: A régi Magyarország (1888) és Szende Pál Werbőczy-tanulmánya (1907).

A szabadságot a „decentralizációval” egyjelentésűnek tekintő, vidékies szabadelvűségünk – s ebben a nagyszerű Bibó István és a kevésbé nagyszerű, de nagyon okos Erdei Ferenc öröksége sajnos nem egészen ártatlan3 – tetemesen megerősítette az ún. „önkormányzati” rendszert, s evvel átörökítette a kiskirályok és harámbasák évezredes, rendi önkényuralmát.

Az MSZP a két hagyományos ősellenség, a hivatalnoki-jogtudó-értelmiségi elit, a jozefinista, „fölvilágosító abszolutista”, puritán-bürokratikus éthoszú noblesse de robe – és a hétszilvafás-bocskoros nemesség által fönntartott, mindenfajta patrióta közjótól, közérdektől, közügytől, közszolgálati éthosztól teljességgel idegen, nyerészkedő és parazita „szlachta”, a „vármegye” írástudatlan, eldurvult bandériumának az érdekszövetsége.

A „fölvilágosító abszolutista”, jozefinista magas bürokrácia értetlenül „előkelő” népidegensége és népmegvetése egyesül az MSZP-ben a népet ismerő és értő, ám lelkiismeretlenül elnyomó és ravaszul a maga zsoldjába állító táblabíró (értsd: járási párttitkár) fegyelmezhetetlen önzésével. Amikor a magas bürokrácia életidegen, embermegvető, részvétlen politikája – esetünkben: a népjóléti, infrastrukturális és kulturális szolgáltató intézményeket, azaz a modern állam utolsó humanista vonatkozásait lebontó neokonzervatív, ultrapiaci dogmatizmus – megbukik, ez az érdekszövetség nem maradhat fönn. A magas bürokrácia egyszerre teszi lehetetlenné a legvédtelenebb, legszerencsétlenebb szegények – az alvégi gettókba szorult munkanélküli romák – fizikai megmentését és társadalmi emancipációját, miközben ugyanez a szolgáló „udvari nemesség”, az állami értelmiség maradéka mélyen megveti ennek a helyzetnek a világnézeti-politikai kifejeződését, a fajgyűlöletet és fajüldözést (mint vulgáris attitűdöt).

A municipális („helyhatósági”, „települési önkormányzati”) uralmi struktúrában nem különülnek el a hatalmi ágak (a helyhatóságok gazdálkodó, „tulajdonosi”, rendeletalkotó/​jogalkotó, végrehajtó és közigazgatási szervezetek egyszerre, s aki csodálkozik a mélységes korruptságukon és folytonos pimasz jogsértéseiken, az nem érti a magyarországi államjogi rendszert).

Az MSZP ennek a kurtanemesi „vármegyének”, ennek a politikamentes, de annál eltökéltebb reakciónak a politikai expozitúrája lett, miután neokonzervatív, bürokratikus elitpolitikája elvesztette a támogatóit. Mondani sem kell, hogy a taktikáját és stílusát egyre inkább meghatározó vidéki harámbasák szívesen és könnyen átállnak a „nemzeti” jobboldalhoz, vagy könnyen helyettesíthetők a már korábban, jó szimattal átálltakkal. Az 1990-es évek „fölvilágosító abszolutizmusát” megtestesítő „közgazdászok” és „menedzserek” beszédmódját a két nagy múltú, de mára tönkrement rendszerváltó párt, az SZDSZ és az MDF szánalmas csonkja folytatja. Ez a beszéd már nem kell senkinek.

A jelentékenyebb magyarországi pártok mind a municipális hatalom függvényei (pénzt is csak ennek révén tudnak szerezni országos akcióikra, vö. bármely hétköznappal a büntetőbíróságon), ennek folytán politikai identitásuk viszonylagos, politikai karakterük – minden halálhörgés, bicskanyitogatás, bunkósuhogtatás ellenére – meglehetősen hasonló. Az MSZP megbukott ugyan, de a modell (az „udvari nemesség” és a „vármegyei nemesség” konfliktusos érdekszövetsége, az utóbbi egyre nagyobb befolyásával) marad. A kiskirályok és harámbasák („les notables”), a deklasszált dzsentri (apparatcsik) utódai továbbra is zsellérpofozásról és cselédpofozásról álmodnak, de a rendet persze nem képesek fönntartani, mert hatalmuk az egységes államrenddel szembeni visszaélést, szabotázst, rendetlenséget, önzést testesíti meg – minden, a „beágyazottsággal”, a helyi gyökerekkel együtt járó gyakorlati tudás, ügyesség, furfang („savoir-faire”) ellenére.

A lemondott miniszterelnök és bukott szocialista pártelnök, Gyurcsány Ferenc képviselő a saját személyében testesíti meg ezt a kettősséget. Attitűdje az „aufklärista”, jozefinista bürokratikus elit és udvari nemesség hagyományából származó technokrata dogmatizmusé és világnézeti megszállottságé, hatalomra azonban mégis a „vármegye” táblabírói kupaktanácsainak révén került, és minisztériumokat volt kénytelen kiosztani regionális lobbik óvatos, pragmatikus, „beágyazott”, „gyökeres” képviselőinek. A félig-meddig „szakértői kormány” ötlete tipikusan „udvari” (aulikus), jozefinista természetű, a valóságos politikai hatalomtól idegen, polgári-értelmiségi habitusú, államhivatalnoki kötelesség-éthoszú gazdasági szakemberek bevonásával. Ez jellegzetesen a parlamentnek nem felelős „Korona” manővere. (S utána jön, mint II. Józsefnél, az összes rendeletek visszavonása a halálos ágyon, „egyetlen tollvonással”.) Ezt a kisnemesi vétetésű, céhes-rendies „demokrácia” befolyásos szellemisége nem tűrheti el, a kísérlet véleményem szerint kudarcra van ítélve, az „udvar” által kiküldött jóhiszemű, valóságidegen Rab Ráby nem lehet egyéb, mint bűnbak. „A középosztály lázadása”, amelyet mintegy hét esztendővel ezelőtt diagnosztizáltam e hasábokon, majd visszaveti – a megyei dzsentri ellenállás szellemében – a fináncarisztokrácia és „az udvari szolgáló nemesség” tiranniájából fakadó „egyensúlyi” avagy „konvergenciapolitikát”, a Keleten hagyományosan államfüggő középosztály (helyesebben: Mittelstand, „középrend”) csökkenti majd a veszteségeit. A kérdés az, hogy a fináncarisztokrácia, a fináncbürokrácia, a multinacionális vállalatok, az EU, a nemzetközi pénzügyi szervezetek (helyesebben: hatóságok) hogyan tűrik majd hatalmas vereségüket – másrészt pedig az, hogy az una eademque nobilitason kívülálló, a „tisztességes” társadalomból kitaszított proletárok, „inaktívak”, „mélyszegények”, romák megszólalnak-e politikailag releváns mértékben. És persze az is kérdés, megmarad-e egyáltalán valami a lejáratott, népszerűtlen és hiányos polgári demokráciából a maga halavány, gyöngécske kis szabadságrügyeivel.

Az egalitárius baloldaliak pedig nyilván kihullanak majd a szocialista párt maradékából. A „vármegye” és az „udvari kancellária” évszázados küzdelme és együttműködése a nyomorú adózó nép (misera plebs contribuens) ellenében pedig a megszokottabb („nemzeti”) színezettel folytatódik – hacsak a nép létre nem hoz ellenhatalmat, kontrahegemóniát; s ennek a kilátásai jelenleg nem túl biztatók.

A volt járási párttitkárok már tudják, amit a volt KISZ KB-titkárok és makrogazdasági főtanácsadók, kommunikációs szakértők még nem: a játszmának vége. „A Pártnak” és „a Párt” ellenzékének soha be nem vallott közös ábrándja a rendszer humanizálásáról – 1989 előtt és 1989 óta –, a soha be nem vallott közös ellenszenv a rendi „vármegyével” szemben, a nagy Rab Ráby-projekt elszenvedte végső vereségét. Ebben a rendszerben már nincs rá kádencia. Mindezt egyszerűen „jobboldalnak” nevezni: merő naivság.

Hosszú séta egy rövid mólón1

(2010. december vége)2

Jövő tavasszal tudvalévőleg országgyűlési választások lesznek Magyarországon, ősszel pedig helyhatósági választások. Az újságokban olvasható vélekedések szerint ezeknek a választásoknak a szokásosnál is nagyobb a jelentőségük. Ez a föltevés valószínűleg helytálló – legalábbis az eddig ismert egyensúlyi viszony a különféle parlamenti pártok és pártszövetségek között fölbomlani látszik, új erők jelentek meg, „a nemzeti jobboldal” hosszasabb világnézeti, talán politikai hegemóniája pedig csaknem bizonyosra vehető.

Sajnálatos módon a közkeletű értelmezési eszközök meglehetősen kezdetlegesek. „Jobb” (azaz mérsékelt balközép) körökben még mindig a „populizmus” ezerszeresen félremagyarázott fogalmával operálnak, mintha politikai eszmetörténet nem is léteznék. De ha lemondunk a politikai műveltség minimumáról, akkor egykönnyen megállapíthatjuk, mit értenek ezen a tudós kollégák, a „docta ignorantia” kései, bámész hívei: populista az, aki bármely és bárminő népi törekvés mellé szegődik. Ezt a népi törekvés tartalmától függetlenül állapítják meg „a fölkészült elemzők”. Populista mindenekelőtt az, aki nem hisz föltétlenül a költségvetési egyensúly, a maastrichti kritériumok, az adósságcsökkentés, a privatizálás, a „karcsúsítás”, a szociális leépítés, a szuperbruttósítás, a reáljövedelem-csökkentés (sőt: a nominálbércsökkentés) dogmáiban, de populista a környezetvédő is – a valódi mélyökológia a balközép fősodor álláspontjáról nem is észlelhető –, továbbá populista az is, aki az átláthatóság érdekében kampányokat indít a titkolózó állam ellen. Természetesen populistának tekintik a rendpártiságot és a nacionalizmust is. Hovatovább populistának számítanak azok az antirasszisták, akik „nem veszik tudomásul a realitásokat”, azaz a cigányok ó be kárhozatos kulturális rögzöttségeit, így a munkakerülésre való leküzdhetetlen hajlamukat (ami persze ócska hazugság, de hagyjuk).

„A fölkészült elemzőket” nem zavarja, hogy az általuk leírt politikai magatartásformák némelyike (így pl. a rendpártiság és a tekintélyelvűség) fogalmilag a populizmus ellentétéhez, az elitizmushoz tartozik. Az európai politikai művelődéstörténettől kissé barbárosan elszakadt elemzések a polgári eszmekör évszázados, domináns irányzatát, a szabadelvűséget azonosítják avval az új keletű, mazochisztikus hungarikummal, amely szerint a liberális megvet mindent, ami népszerű (ez meglepte volna Deák Ferencet, s pláne Széll Kálmánt). Ami népszerű – amit a nép óhajt –, az nem lehet jó, azaz a népszuverenitás, a szabadság és az egyenlőség gondolatának hivatott képviselői akkor hívek önmagukhoz, ha megvetik saját alapeszméiket, s valamely ezoterikus doktrína hajthatatlan őreiként elkerülhetetlenül és tragikusan megbuknak. Ezek szamárságok, de mivel elterjedtek és erősek – legalábbis hazánkban –, mégiscsak számítanak.

Az uralkodó rendszer védelme soha nem számított hősiesnek, márpedig magányos intellektuális lángelmék nálunk ma kilátástalan bozótharcának állítják be a kapitalizmus ultrapiaci, neokonzervatív válfajának ideologikus igazolását (legitimálását), ami meghökkentő. Az uralkodó rendszer bírálata szokott volt racionalisztikus jegyeket mutatni – a konzervatívok mindig is a racionalizmus bűnében marasztalták el a tőkés rendszer egalitárius vagy szocialisztikus bírálatát –, ám a mai Magyarországon az állagőrző rezsimmagasztalás tünteti föl magát a ráció nagykövetének, amelynek ellenében állítólag az „indulatok” és az „érdekek” irracionalitása követel nagyobb méltányosságot (osztó igazságosságot), mintha a társadalommal szemben támasztott erkölcsi igények (egyenlőség, egyenlő szabadság) nem lennének ésszerűek. Konformista mártíromság. Különös.

Az pedig még különösebb, hogy nálunk a szuverén néppel szembeni bizalmatlanság, a fölvilágosodás szerint fölnőtt, döntésképes, autonóm alanyoknak mégis, a fölvilágosodás ellenére is az esztelenségét bizonygató arisztokratikus gőg számít a „demokrácia” egyetlen valódi kezesének, amely megvédhet „bennünket” a tekintélyelvű és nacionalista jobboldal „csőcselékszellemétől” (márpedig a profanum vulgus lenézése eddig még soha nem tetszett fölöttébb demokratikusnak). Még ha nem volnék amúgy is rossz véleménnyel az ilyen kevéssé emberbaráti obskurantizmusról, akkor se gondolnám, hogy az ilyesmi éppen a „demokrácia” védelmére volna alkalmas. Európában az arisztokratikus szabadelvűség korszaka 1848-cal befejeződött, de ez történetesen nem racionalista (a hayeki újkonzervatív zsargonban: konstruktivista) volt, hanem a hagyomány, a kegyelet, a „természetes rend” tisztelője (s evvel együtt s emiatt zsarnokellenes), nem pedig túlbuzgóan reformáló, a „social engineering” megszállottja. Ez utóbbi a változtatásokra, „az Újra” esküvő szocialista baloldal eredendő beállítottsága.

Miután Kelet-Európában 1989-ben a múlt nem arisztokratikus volt és antiegalitárius, hanem etatista és egalitárius, a konzervatívoknak kedves állapotok létrehozását ekkor nem merkantilista nagybirtokosok kísérelték meg, hanem közgazdasági, jogi, szociológiai vagy természettudományos diplomával rendelkező értelmiségiek (a közigazgatásból vagy a kutatóintézetekből) a maguk baloldali észjárásával („a tudomány legújabb eredményei”), általános érzületével („vizsgáljuk meg a problémákat, és készítsünk gondosan érvelő javaslatokat a megoldásukra”) és a „társadalmi mérnökség” bürokratikus-racionalisztikus, mondhatni sztahanovista hevével, ám elvetve a baloldal minden tartalmi, világnézeti, erkölcsi hagyományát. Céljaik ugyanazok voltak, mint a hagyományos konzervatívokéi: a civil társadalom (piac, nyilvánosság, önkéntes egyesülések, pluralista pártpolitika) szupremáciája az állam fölött – amit maguk a konzervatívok úgy neveznek: a természetes rend érvényesülése, az emberi természetre való hagyatkozás, történelmi tapasztalat, realizmus, a racionalista beavatkozás mellőzése, a történelem fölötti természetjog iránti tisztelet és általában: pietás –, más szóval a magántulajdonon alapuló mindenfajta osztálytársadalomban önműködően kialakuló hierarchikus viszonyok (rangsorok, vagyoni, hatalmi és kulturális egyenlőtlenségek) helyben hagyása, a társadalom „áttervezéséhez” szükséges (állami) eszközök megsemmisítése.

A célt racionalisztikusan, „tudományos” (pontosabban: szcientista) modorban fogalmazta meg a Kelet-Európában tévesen „liberálisnak” nevezett álbaloldal: az újraelosztó korrekciók lehetetlenné tétele volt a „reform”, amely „szükségszerű”, „elkerülhetetlen”, „kipróbált”, „alternatíva nélküli”, „a fejlett Nyugaton is így járnak el”, ezt követeli az „illúziótlanság”, a „józanság”, a „felelősségérzet”, az ésszerű „modernizáció” érdeke.

A hierarchia és az egyenlőtlenség társadalmának ez a modernista-bürokratikus legitimációs ideológiája 1989 óta fülsértően dallamtalan (és rosszul illeszkedik a kései kapitalizmus prózájához), amiképpen paradox volt ez Nyugaton is mind neokonzervatív, mind blairista „harmadik utas” változatában: a reakciós főtéma „progresszív” kidolgozása (érthető okokból) idegesítette a közönséget. Ezt a feszengést a publikum a „hazugság” jelszavának segítségével oldotta föl: akármennyit beszélt az ún. baloldal (recte: a modernista jobboldal) a szándékairól, szólamából a hallgatóság csak a hagyományos baloldali „ígéreteket” hallhatta ki (egyenlőség, jólét, méltóság a plebejusoknak), s amikor ezek persze nem teljesedtek be, azt hihette, hogy becsapták, ami a lényeget illetően igaz is.

Akármit mond valaki, akit elfogadnak baloldali vezetőnek, a közönsége – nem butaságból, hanem a hagyomány mély megértése okán, amely minden emberi cselekvés, különösen a politikai cselekvés egyik alapföltétele – mindig az egyenlőség, az egyenlő szabadság és az egyenlő méltóság erkölcsi üzenetét fogja hallani. Hiába kiabálja magát rekedtre a „baloldali” államférfi/​nő, hogy ő ehelyett egyenlőtlenséget – vagy ami ugyanaz: versenyt – akar. Mivel ő ilyet nem mondhat, senki nem hiszi, hogy csakugyan ezt mondta, s ha kiderül, hogy az elvárt, de soha el nem hangzott szózattal ellentétesen cselekedett, árulónak fogják tartani, történelmi és intellektuális értelemben egyaránt indokoltan. (És itt nem is foglalkozom avval a – megtörtént – esettel, amikor a baloldali államférfi a szó szoros értelmében hazudott.3 Ha ez ilyen durván és szimplán nem történt volna meg, a hipotetikus helyzet nagyjából akkor is azonos volna a tényleges mai helyzettel.)

A magyarországi politikai kommentárok egyik fő kliséje, hogy a nemzeti jobboldal nagy néppártja „balról előzi” a szocialistákat. Ez nem igaz. A szocialista párt politikájának még mindig vannak csökevényesen egyenlősítő elemei. A Fidesz–KDNP politikáját sandán „baloldalinak” nevezők csak a maguk végtelen reakciósságát bizonyítják, hiszen amiről ők beszélnek, az a hagyományos konzervatív politika, amelyet a Fidesz–KDNP következetesen folytat: ez a paternalista közhelyhalmaz – a „tisztes megélhetés”, az „arany középszer”: kis lakás, kis autó, két-három gyerek, összetartó család, hittanóra, nemzeti érzés (azaz kohezív-kollektív politikai erkölcs), tekintély- és hagyománytisztelet, munkakultusz, takarékosság (az élvezetek elhalasztása, „deferred gratification”), a középosztály (kispolgáriság) megbecsülése, önfegyelem, hazafias áldozatvállalás, „fölnézünk” a nagy emberekre, nem elveink vannak, hanem értékeink (az elvek vitathatók, a csoportok értékeit vita nélkül tisztelni illik), és í. t. –, amelyet a népnek mondanak, de a vezérek (beleértve a nagy vagyonok birtokosait) nem is állítják, hogy ők mindenestül ilyenek. Ők a kivételek, a „táltosok”, akikre nem lehet ezt a szűk gúnyát ráhúzni. A paternalizmus az elitizmus másik neve. A „nemzeti jobboldal” nem populista, mindenféle engedmények ellenére nem követi a nép preferenciáit – mert a nép a jóléti államot részesíti előnyben és helyteleníti az igazságtalan, részrehajló adórendszert meg a „perverz” újraelosztást –, hanem „neveli” a népet türelmes, derült, szigorú atyai szeretettel. Kétségkívül nem szidja és nem bírálja a plebejusokat – kampányoló párt ilyesmit nem is tehet –, de a középosztály előítéleteit (amelyeket nagyrészt, de azért nem teljesen oszt, pl. a magyarországi középosztály nem vallásos és nem tradicionalista) ráolvassa a nép jobb részére („a tisztességes emberekre”). Néppárt, amelynek – mint minden polgári pártnak – titkolnia kell, hogy viszonylag széles néprétegek, nemzedékek, populációk iránti szelektív szimpátiája ellenére természetszerűleg, minden más polgári párthoz hasonlóan, az egyenlőtlen és igazságtalan (kizsákmányoló) rendszert működteti ő is, végső soron tehát csak igen kevesek érdekét képes szolgálni, amiben nincs semmi rendkívüli: a szocialista párt még kevesebbekét.

Ez utóbbi esetében a szolgálat és a védelem sokkal brutálisabban nyílt, ezért a „nemzeti jobboldal” bírálata bőséggel használja azt az iróniát, amelyet a párt hagyományos karakteréből kifelé bírálva fegyverként forgathat.

A mostani politikai konjunktúra egyik legnagyobb paradoxona, hogy a „nemzeti jobboldalnak” a szocialista/​liberális kormányzatot illető kritikája túlnyomórészt helytálló. A balközép kormány csakugyan keményen folytatja az osztályharcot lefelé, csakugyan szétzúzza a népjóléti intézményeket, lenyomja a reáljövedelmeket, fokozza a tőke-munka kontinuumba beilleszthetetlen népcsoportok (munkanélküliek, nyugdíjasok, betegek, alkalmazatlanok és alkalmazhatatlanok, fogyatékosok, prekárius foglalkoztatottak, integrálhatatlan és egyben kirekesztett kisebbségek stb.) kiszolgáltatottságát, tovább növeli az adórendszer igazságtalanságát, abszurd előjogokat biztosít a hitelintézeteknek, megkísérli az egészségügy, a nyugdíjrendszer, az infrastruktúra (vasút, távolsági busz, posta, patika, távközlés, tömegkommunikáció, kultúra, kutatás, oktatás) privatizálását, szigorúan betartja a nemzetközi pénzügyi hatóságok (IMF, EU, EKB, WTO) szabályait, szimbolikus részt vállal imperialista háborúkban stb.

Ezekre a bírálatokra a szocialista párt ügyetlen védelmezői avval felelnek, hogy ez a helyes, az ésszerű politika. Ez a válasz szerintem téves, de nem ez a lényeg. Bírálatával a „nemzeti jobboldal” egyszerűen arra mutat rá, hogy a szocialista párt nem baloldali párt, vagy ami még rosszabb: baloldali párt, amely baloldali politikát nem folytat (ami teljesen igaz), hogy a baloldal helye üres, a baloldali hagyományt semmilyen mainstream erő nem követi, másik nagy jobboldali néppártra pedig semmi szükség. A milliomosok pártja (a Fidesz) bírálja a milliárdosok pártját (az MSZP-t), amely nem tudja elkerülni azt a kényszert, hogy valamilyen homályos értelemben a tőketulajdon nélküliek pártjának mutassa magát. Nem az a kérdés, hogy a divatjamúlt, „megszorításos” monetarista doktrína értelmében a szocialista párt „helyes” politikát folytat-e (aszerint: igen), hanem az, hogy ilyen politikát adott és megváltoztathatatlan identitása és hagyománya értelmében nem folytathatna, akár „helyes” ez a politika, akár nem.

Amit a „nemzeti jobboldal” itt leszögez, magától értetődik.

Ráadásul a „nemzeti konzervatív” parlamenti ellenzéknek most óriási szerencséje van: a gazdasági világválság jelenlegi körülményei között – különös tekintettel a növekvő munkanélküliségre – minden az állami újraelosztás körül forog (elsősorban a recesszió és a régió saját bajai, így az ipartalanítás, a demográfiai gondok [elöregedés és kivándorlás], a diszfunkcionális településszerkezet, az ökológiai problémák, valamint a fosszilis energiahordozóktól való aránytalan függés következtében). Az állami forrásokért folytatott osztályküzdelem elvadulása teljes populációk (nem csak a romák) igényeinek delegitimálásához vezet (vagyis: hogyan lehet megtagadni a szociális ellátásokhoz való hozzáférés jogcímeit, hogyan lehet a puszta túlélés elemi jogait visszametszeni?). Ebben a helyzetben az újraelosztás jellegét egalitáriusan – a legszegényebbek javára gyakorolt pozitív diszkriminációval – átalakító vagy erre egalitárius ajánlatot tévő, klasszikus szociáldemokrata párt félelmetes versenytárs lenne, akármilyen hibái és bűnei volnának különben. Ilyen szociáldemokrata pártok ma nincsenek, a németországi Die Linke kivételével, amely igen szerény követeléseivel kifejezetten radikálisnak tetszik a jelenlegi európai kontextusban. (S mindezért szalonképtelen, szövetségkötésre alkalmatlan kommunista pártnak állítják be, ami nem felel meg a tényeknek, függetlenül a párt dacos, ám tisztán jelképes hűségétől az NDK-múlt bizonyos aspektusaihoz.)

Így a Fidesz–KDNP bízvást beérheti avval, hogy az elátkozott Gyurcsány-kormány gazdaság- és szociálpolitikáját folytatja, némileg óvatosabban, józanabbul, mérsékeltebben, kevésbé elitista, kevésbé népmegvető retorikával, de alapjában változatlanul.

Rá mindenképpen kisebb bizonyítási kényszer nehezedik, mint pórul járt vetélytársára. Nem történhetik meg vele olyan képtelenség, mint az MSZP-vel, amelynek a kongresszusa a neokonzervatív szellemű megszorító intézkedések bevezetése után elénekli az Internacionálét, miközben mai fő ideológusa egy másik párt színeiben képviselőjelöltként induló, konzervatív publicista, Debreczeni József (és ahol a kormánytáborban leginkább tisztelt személyiség ugyanennek a konzervatív, „konstruktív ellenzéki” pártnak a fanatikusan neokonzervatív, megdöbbentően antiszociális miniszterelnök-jelöltje, aki az egyre inkább jobbra tolódó liberálisok voksaira is bízvást számíthat4). A balközép legnagyobb hatású, a „másik oldalon” közgyűlöletnek örvendő médiaszereplői is a neokonzervatív evangélium megszállott hirdetői. A „balliberálisnak” nevezett lapok az amerikai szélsőjobboldal rágalmait visszhangozzák Obama elnökről, s a nálunk tét nélküli iszlámellenesség és az iraki/​afganisztáni háború föltétlen védelmezői, a „coalition of the willing” támogatói „a hajlandók koalíciójának” föloszlatása után is.5

A „nemzeti jobboldal” hatalomátvétele veszedelmes. A balközép sajtóban terjesztett – a legszűkebb és leghűségesebb balközép kormánytábor belső magvának kivételével teljesen hatástalan –, olykor hisztérikusnak látszó aggodalmak és figyelmeztetések jórészt indokoltak. A kevés megmaradt kormánypárti publicista láthatólag értetlenül és riadtan nézi, hogy a közönség nem áll ki a „demokrácia” mellett, nem veszi oltalmába a veszedelem pillanatában. Nem akarja a népnyúzó reformok „gyötrelmes útján” követni a „demokrácia” táborát, nem lelkesedik a „nagy ellátórendszerek” modernizálásáért, azaz szétbontásáért és üzleti vállalkozássá transzformálásáért, mert hiszen nem kívánja életszínvonala további csökkentését, ezért megkapja a balközép kormánypárti sajtó ideológusaitól a „populista”, „etatista”, „kádárista” (értsd: sültgalambot váró, potyaleső, ingyenélő, a „benefit dependency” áldozata) jelzőkupacot.

Az összes parlamenti pártok számára az alapkérdés a következő: hogyan lehet a profitok érintetlenül hagyása mellett csökkenteni az államadósságot és a költségvetési hiányt, ugyanakkor újraindítani a növekedést?

Erre a szocialisták és a maradék liberálisok válasza: az állam kiadásainak a csökkentésével.

A nemzeti konzervatívok válasza: az állam bevételeinek a csökkentésével.

A két válasz a szociális kiadásokra és a fogyasztás serkentésére nézve egyremegy: ha az állam rendelkezésére álló források elapadnak, az újraelosztás lehetőségei is szűkülnek. A „nemzeti jobboldal” vezetőinek igazuk van abban, hogy amennyiben nem nyúlnak a profitokhoz, és legalább a fiatal középosztály életlehetőségeit kissé javítani akarják, muszáj lesz a „hiánycélt”, a maastrichti kritériumokat6 és a Nemzetközi Valutaalap (IMF) hitelföltételeit újratárgyalni és föllazítani. Ez roppant szerény terv, de önmagában nem kifogásolható. (Mindkét elképzelés, a szocialistáké és a nemzeti konzervatívoké is alapvetően a kései liberalizmus illúzióihoz kapcsolódik: az állam rovására növeli a civil társadalom – a piac, illetve az államhordozó, staatstragend középosztály – bevételeit, játékterét, ezáltal gyöngítve az állam újraelosztó, egyenlősítő funkcióit. Egyik kutya, másik eb.) Komoly változás nem lesz.

A társadalom azonban nem éri be ennyivel – és a társadalom jogosan elégedetlen. Az effajta elégedetlenséget azonban könnyen le lehetne csillapítani a megszorító intézkedéseknek és a közszolgáltatások privatizálásának a leállításával, visszacsinálásával és visszatéréssel a minimális megélhetést mindenkinek biztosító újraelosztó politikához – némely korrupcióllenes rendszabály és hasonlók mellett –, ez azonban nem volna egykönnyen lehetséges, még ha a „nemzeti jobboldal” el is szánná rá magát, amit nem nagyon hiszek. Mások mellett Tony Judt figyelmeztet rá (egyébiránt is figyelemre méltó cikkében7), hogy az újraelosztó, a társadalmi igazságosság gondolatára támaszkodó, egyenlősítő jóléti állam csak olyan homogén társadalmakban tartható fönn, amelyekben természetes érzés, hogy a közösség minden tagja egyenrangú és egyaránt jogosult azokra az állam által finanszírozott, irányított, igazgatott szolgáltatásokra, amelyek lehetővé teszik a túlélést és az emberi méltóság minimumát. A mai európai társadalmak nem ilyenek. Nyugat-Európában a többnyire iszlám vallású bevándorlók és a velük összekevert, sokadik generációs muzulmán kisebbségek, Kelet-Európában pedig a romák – illetve a szociálisan velük rokonult, többnyire munkanélküli szakadtak – nem számítanak az egyenrangú közösség segítségre, integrációra méltó tagjainak, ezért az egalitárius reformnak nemcsak a fölsőbb rétegekből, a versenyideológia hatása alatt álló polgárságból toborzódik az ellenzéke, hanem a legkülönfélébb „alsóbb” osztályokból és rétegekből is. Ennek az a következménye, hogy az európai társadalmak teljes „közepe” mind a piaccal, mind az újraelosztással szkeptikusan áll szemben, és pontosan ez a kettős szkepszis biztosít táptalajt a posztfasiszta jelenségeknek.

Ez utóbbi jelenségeknek két változata van: a koncentrált és a diffúz. Európa legtöbb országában a diffúz változat a jellemző: a legtöbb politikai irányzat, a legtöbb politikai miliő – általában a zöldek és a szélsőbaloldal kivételével – kisebb-nagyobb mértékben enged a diszkrimináció és a „közbiztonság krízisével” indokolt rendőrállami elfajulás kísértésének. Olyan fontos államokban, mint Olasz- és Franciaország, a jelenlegi kormányzat elsősorban a bevándorló- és kisebbségellenes propagandának (és a drasztikus jogfosztó intézkedéseknek) köszönheti népszerűségét és stabilitását.8 Ez a fő oka, hogy a mérsékelt baloldali (szociáldemokrata) pártoknak az ultrapiaci, neokonzervatív dogmatizmus teljes hitelvesztése ellenére sincs sikerük, és még csak nem is az, hogy – korábbi elveiket elárulva – maguk is fölültek a neoliberális-neokonzervatív hullám tetejére. (Nem szabad elfelejteni, hogy Reagan és Thatcher korszakában csak a privatizálás ment végbe, a kegyetlenül antiszociális, népellenes destrukciót Clinton és Blair csinálta meg a szociális segély „workfare”-ré változtatásával, amelynek éppúgy megvolt a diszkrét faji színezete, mint a hírhedt „Út a munkához” programnak.9) Ami ettől várható, az a középrétegekre korlátozott (tehát az egyenlőség erkölcsi alapgondolatával látszólag rokon, valójában vele ellenséges) újraelosztó-etatista politika, amely a proletár, szubproletár, prekárius, kirekesztett, etnikailag idegen vagy más okokból „beilleszkedésre” képtelen vagy a „beilleszkedéstől” eltiltott csoportokkal szemben a nyílt, erőszakos elnyomás, a rendőrterror, az elfogult büntető igazságszolgáltatás és a manipulatív, hazug, ijesztgető „Gräuelpropaganda”10 eszközeit veti be, megidézve azt a polgárháborús veszélyt, amelynek a leverésével majd tartósan berendezkedhet a romokon.

Ez a diffúz, a mérsékelt változat.

A koncentrált változat Magyarországon fejlődött ki a legpéldásabban: a neonáci félkatonai (paramilitáris) szervezetek megjelenése, amelyeknek a politikai szárnya tőlünk már bejutott az Európai Parlamentbe és be fog jutni az Országgyűlésbe is – a formálisan „betiltott” Magyar Gárda11 kifejezetten népszerű az ún. mérsékelt jobboldalon –, ugyan aggodalmat kelt konzervatív körökben, de a mai magyarországi ellenzék számára meghatározó fontosságú jobboldali értelmiség és médiavilág még a posztfasiszta (meglehetősen ismert meghatározásom szerint nem „totalitárius”) eszme- és gesztusvilág koncentrált változatát sem ítéli el, a diffúz változatot meg egyenesen megtestesíti. Ennek a számára kétségbeejtő helyzetnek a láttán Orbán Viktor és Kövér László – a kormányra készülő magyarországi „nemzeti jobboldal” két legfontosabb vezetője – néhány nagyon fontos, a helyi tájszólásban „demokratikusnak” nevezhető gesztust tett, és megpróbált diszkréten átkacsintani a balközép térfélre. Ezeket a gesztusokat a balközép sajtó jeges hallgatással vagy gúnyos hitetlenkedéssel vette tudomásul, ami a saját szemszögéből – én nem tartozom ehhöz a balközéphöz – nagy butaság. (A „nemzeti sajtó” más okokból hallgatja el ezeket a megnyilvánulásokat: olvasói szemében ezek a békülékeny, „demokratikus” frázisok kompromittálnák Orbánt és Kövért. Ellenkező indítékkal ugyan, de az összmagyar sajtó szükségképpen elhallgatja vagy lekicsinyli a Fidesz–KDNP vezetőinek olykori, szórványos, óvatos, áthallásos „antifasiszta” vagy „demokratikus” célzásait.)

Tudomásul kell venni – és Orbán tudomásul is veszi –, hogy a „nemzeti jobboldali” értelmiség és médiapopuláció messze-messze jobbra áll Orbán Viktortól és barátaitól. A diffúz és a koncentrált változat közelsége vagy eggyéolvadása teszi Magyarország helyzetét annyira egyedülállóvá. Itt a neonáci terrorizmus és egyenruhás huliganizmus nem vált ki széleskörű fölháborodást és ijedelmet (csak a „célcsoportokban”, de még ez is félénk és halk); sokkal több bírálatot – a balközép (s a hozzá sorolt neokon, internetes) sajtóban gúnyt – kap az egyébként alig létező antifasiszta közírás. Az ún. fasisztázást százszor annyian ítélik el a lapokban, mint a fasisztákat. De ez még semmi. Tapasztalhattuk, hogy a cigánykérdést illetően az MSZP középkáderei semmiben sem különböznek a „nemzeti jobboldaltól”, a cigánykérdésben pedig a kormánytáborhoz közelebb álló sajtó sokat puhult,12 miközben a neokonzervatív internetes portálok és blogok (a zsidók megítélésének föltűnő kivételével) a nettó rasszizmus álláspontjára helyezkednek. (Ez utóbbi nemzetközi trend.)

Meg kell értenünk tehát, hogy a középrétegekre korlátozott „jóléti” (redisztributív) politika – amely sokat lendíthet pl. a diplomás pályakezdők esélyein – és a neokonzervatív piaci politika között erkölcsileg nincs nagy különbség. Az előbbi talán több (igen szerény) előnyt nyújt a középosztálynak (vagy a középosztály sok alcsoportjának), az utóbbi a globális-transznacionális nagytőkének, bár ez utóbbival a „nemzeti jobboldal” se fog ujjat húzni. De nem ez a lényeg. A „nemzeti jobboldal” – nyugati partnereihez hasonlóan, ám az itteni „koncentrált” posztfasizmus által ostromlott helyzetben – megerősíti a társadalom „közepét”, amelyet védett erődítménybe terel (megvédendő a „társadalomellenes” és „nemzetellenes” destrukció erői ellen alul és fölül). Ebből az erődből lehet majd tüzelni a valódi és képzelt ellenségre.

Ennek az ellenségnek – amelyet és akit Magyarországon elbájoló pontatlansággal „baloldalnak” szokás nevezni – nem lesznek eszközei, miközben a „nemzeti jobboldal” kultúrforradalomra (vagy talán kulturális ellenforradalomra) készül. Nyilván úgy érzi majd sok nemzeti konzervatív főorvos, hogy ha pár folyóirat, rádióműsor, színház, galéria megszűnik (amelyeket soha nem olvas, néz, hallgat, de amelyektől sok elrettentő idézet olvasható a nacionalista sajtóban), akkor zavartalan lesz a keresztyén (értsd: tekintély- és hagyománytisztelő) Magyarország diadalmenete. Ez a voltaképpeni értelmiségnek rettenetes lesz – a kulturális légkör máris borzasztó –, és nyilván szűkíteni fogja a szabadság (hamis) benyomását. Nem beszélve jó néhány tehetséges ember megélhetéséről. De ami ennél is fontosabb: folytatódni fog a szegények magukra hagyása, rosszabb esetben kitaszítása, kirekesztése. Ez pedig független a küszöbön álló kormányváltozástól – minden, egyébként nem jelentéktelen hangsúlymódosítás mellett.

Márpedig a baloldal számára ez a kardinális kérdés (és nem pusztán az, hogy a nemzeti műveltség középpontjába öntik-e a „véres limonádét” – így nevezte Tóth Árpád az irredenta költészetet13), és ez kell hogy meghatározza viszonyunkat mindenfajta polgári politikához.

✻

A föntebbi fejtegetésben adottnak tekintettem a polgári politizálás kereteit, éppen azért, mert ezek meghatározók abban az aktuálpolitikai döntésben, amelyet a baloldaliaknak – és itt nem a polgári politika balszárnyára, hanem az alternatív vagy független, antikapitalista és antifasiszta baloldalra gondolok, amely számos, egymástól fölöttébb különböző világnézeti és nemzedéki csoportra bomlik – meg kell hozniuk.

Kire szavazzunk?

Mivel a „nemzeti jobboldal” és a fasisztoid Jobbik nem jön számításba, dönteni kell abban, hogy megint egyszer megkíséreljük-e a „kisebbik rossz” politikáját vagy sem. Szavazhatunk-e az MSZP-re?

Azt hiszen, hogy nem.

Ez nem tisztán elvi kérdés (a színtiszta antiparlamentarizmus az ilyesmit eleve megválaszolja, az egyszerű): előállhatnak helyzetek, amikor indokolt lehet a „kisebbik rosszat” választani.

Ha Gyurcsány Ferenc az őszödi beszéd kiszivárogtatása, de legkésőbb az egészségügyi reform elleni 2008-as népszavazás után (amely szerény nézetem szerint helyénvaló volt és jogos14) lemondott volna, ha az MSZP egalitárius, „jóléti” kanyart vesz és nem folytatja a „Sozialabbau”15 katasztrofális következményeinek további kiterjesztését, akkor volna mit mérlegelni. Ha legalább a Karzai-féle választási csalás után kivonul az afganisztáni imperialista kalandból,16 talán lehetne még tűnődni a cselekvési módozatokon.

Tudom persze, hogy az igazi baloldalon a kérdés ebben a formában nem vetődik föl. Az autentikus, alternatív, antikapitalista baloldal úgyse szavaz senkire, egyébként pedig mindenkinél jobban utálja az MSZP-t, úgyhogy az ő esetükben senkit nem kell meggyőznöm; viszont meg kellene győznöm a hagyományosabb szocialistákat-kommunistákat és a besorolhatatlanul baloldali, kultúrájukban nálunk a liberálisokhoz sodródott szabadságvédő, antirasszista értelmiségieket, akik most esetleg a „nemzeti ökoliberális” LMP-hez vonzódnak jobb híján. Ennek a két elemű (s még elemeiben is sokszínű) csoportnak a számára a döntő, hogy a Fidesz–KDNP elsöprő győzelme esetén fokozódhatik a fasizálódás, meggyöngülhetnek az alapjogok alkotmányos védművei, megdőlhet a „demokrácia” (vagyis az alkotmányos és a nemzetközi alapjogi „architektúra” garanciáira épülő, külsődlegesen liberális berendezkedés), sok évtizedes, tartós hatalomra rendezkedhetik be a „nemzeti jobboldal” s vele a sovén nemzeti giccs és a kultúrapusztulás.

Ezek nem indokolatlan aggodalmak. Ha az MSZP végzetesen meggyöngül, akkor a fő ellenzéki párt a Jobbik lesz, amely mind a népszerű rasszista és irredenta eszköztárat, mind az antikorrupciós lendületet, mind a redisztribúciós-jóléti retorikát sikerrel használhatja. Evvel majd tovább tolja jobbra a Fidesz–KDNP-t, és egyre gyakoribb lesz az a pozíció – ez masszívan egyelőre csak a nemzeti konzervatív sajtóban bukkan föl –, amelyben némelyek tartalmilag a Jobbik fasisztoid irányvonalát képviselik, de stratégiai és hatalmi megfontolásból szervezetileg a Fidesz–KDNP-t támogatják.

Mindez igaz, és az aggodalmakkal szemben csak két jelentősebb érvem van. Először: az MSZP kormányon se tudott ezeknek a fejleményeknek gátat szabni, sőt: sikerült azt a (csak részben hamis) látszatot keltenie, hogy a „nemzeti jobboldal” és a „koncentrált” posztfasizmus – minden, jobbról is látható hibájával együtt – még mindig inkább áll a nép pártján, mint a középbal. A jövő kedvéért és a miheztartás végett világosan meg kell mutatni, hogy semmiféle genealógiai rokonságra tekintettel – elvégre az MSZP is a Kommunista kiáltvánnyal (1847–48) elkezdődött fejlődés végpontján található, de ez az alma messzebb esett a fájától, mint a ma már megint (vagy még mindig) marxista, alternatív, független baloldal, s ami nem akadályozta meg a szocialistákat abban, hogy az 1945 óta legjobboldalibb magyar kormányt, a Bajnai-kabinetet17 támogassák – és semmilyen, mégoly jogos félelem hatására se lehetünk a szélsőségesen igazságtalan társadalompolitika (és a mindenoldalú megalkuvás) cinkosai. No way.

Másodszor: azoknak, akik most vagy majd később a baloldalon keresik a „kibontakozás” ösvényét, látniuk kell, hogy a baloldali irányzatok őrzik autonómiájukat, s ha az elmúlt években némelyek igénybe is vették szocialista körök infrastrukturális segítségét kiadványaikhoz, programjaikhoz, ez nem üzlet volt, nem viszontszolgálatok fejében tettek így, és itt ezek a szocialista körök nolente-volente önzetlennek lesznek kénytelenek bizonyulni. (Ezeket a sorokat egy – máskülönben nem szocialistabarát – szakszervezettől kölcsönzött kis laptopon pötyögöm [még Word sincs rajta], sajnos nekem nem telik ilyesmire.)

De ami ennél a részletnél fontosabb: alapjaiban át kell gondolni, hogy a teljesen szétrothadt parlamenti rendszeren belül egyáltalán érdemes-e még preferálni ezt vagy azt. Bizonyosnak látszik, hogy a jelenlegi fölállásban a népnek a lehető legkonvencionálisabban értelmezett érdekeit se lehet megvédelmezni, hogy a polgárságnak a jogállami, alkotmányos, emberi jogi, pluralisztikus, a gyülekezési és sajtószabadságot mégoly hamisan, mégoly illuzórikusan védelmező „vívmányait” se lehet fönntartani, hogy a fölvilágosító, evilági, eudaimonisztikus-utilitárius, permisszív, multikulturális-toleráns hagyományok is kifújtak, hogy az 1989-ben haladékot kapott kései kapitalizmus humanista kapacitásai kimerültek, hogy a rendszer Obama-szerűen tétova, mérsékelt megújítói se mennek semmire, hogy a Chávez-stílusú latin-amerikai „népi demokrácia” újabb zsákutca,18 hogy az antiglobalista-antikapitalista (pardon, altermondialista) világmozgalom – a forradalmi utcaszínházra és radikális turisztikára alapozott reformizmus – kifulladt, hogy a zöld iparágakat, tehát a növekedést serkentő „Green New Dealt”-t szorgalmazó ökológiai világpárt szépecskén belesimul a neoliberális tönkremenésbe,19 hogy a rendszernek lassacskán nincs más hatékony ellenzéke, csak a radikális iszlám (amely maga a reménytelenség: represszióra válaszol represszióval).

Orbán Viktor most következő nyolc-tizenkét (vagy két-három…) éve Magyarország élén a hazai baloldal leghosszabb vakációja lesz.

Tanulmányi szabadság, évtizedes kutatónap. Ösztöndíj nélkül, esetleg hatósági zaklatással. A szellemi koncentrációra káros nyilas bömbölés hangjai mellett.

A diffúz és a koncentrált posztfasizmussal szemben az egyetlen stratégia: a forradalmi defetizmus. Emlékezzünk: 1914 augusztusában a központi hatalmak szociáldemokratái a cári rendszer borzalmaival indokolták részvételüket a háborús erőfeszítésben, az antantszocialisták pedig a porosz militarizmussal és despotizmussal, a magyarországi nemzetiségek elnyomásával. Mindannyiuknak igazuk volt a részletekben, egyiküknek sem az egészben. Sokan hajlamosak lesznek az MSZP-re szavazni, hogy megmentse őket Orbán Viktor kínosan ízléstelen rezsimjétől. Aztán legközelebb majd Orbán Viktorra voksolnak, hogy megmentse őket a Jobbiktól. Azután majd a Jobbikra, hogy megmentse őket a Budaházy/​Toroczkai típusú rohamosztagosoktól. És így tovább. A „kisebbik rossz” logikája alapján kifejlesztett módszeres őrületnek most kell végét szakasztani.

A vakáció idején pedig újra kell tanulnunk mindent.

Egy biztos: a tőkés rendszerhez az igazi jobboldal erőszakos, ravasz és buta kormányzása illik, ami az Angela Merkel nevű hatalmas nullát bálványozó MSZP-s publicistáknak nagyon fog tetszeni. Ennek a jobboldalnak az igazi ellenzéke a parlamenten kívüli ellenzék lesz, ahogy errefelé szokás. Lehet, hogy a választásokon megjelennek majd protesztpártok, amelyekre jelképes szavazatokat lehet adni, ha már valaki mindenáron szavazni akar. Ez nem baj (sőt: ezt támogatni fogom), de nincs jelentősége.20

Az viszont nyilvánvaló – s ezt mindenféle harag nélkül mondom, fönntartva az állampolgári szolidaritást azokkal, akik itt most a legrosszabbra számíthatnak, s akik között sok a (hamis tudatú) rendes, „progresszív” ember –, hogy az üszkös politikai romhalmazt hátrahagyó eddigi balközépnek meg kell szűnnie, mert csak akadályozza az új szocializmust akaró erők kibontakozását, és mivel tisztességesebb lépései beleolvadnak az egyébként tűrhetetlenül igazságtalan, népellenes, represszív politikájába, lejáratja azt a maradék „haladó hagyományt”, amely jobban kell, mint a falat kenyér.

A parlamenten kívüli ellenzék – amelyre még alig figyelt föl a sajtó, de amelyet máris mint „szélsőséget” próbál előre delegitimálni az intelligensebb neokon publicisztika – a hosszú vakáció alatt majd megszerzi a maga első rendes tapasztalatait (éhkopp, elhallgattatás, verés, esetleg börtön) a cigányok és a munkanélküliek védelmében, ahogy dukál.

Ezt azonban mértéken fölül bonyolítja a „koncentrált” posztfasizmus hármas szerkezete: (1) parlamenti párt, (2) paramilitáris rohamosztagok, (3) „mozgalmi szárny”, parlamenten kívüli szélsőjobboldali radikalizmus. Minden szociális tiltakozásra, minden NATO elleni tüntetésre, az Európai Unió minden bírálatára rá fognak kattanni a fasiszták, ahogyan eddig is tették. (Alig volt olyan szakszervezeti demonstráció, amelyre be ne vittek volna néhány hatalmas árpádsávos zászlót, ahol ne szólalt volna meg a zsidózó üvöltőkórus – a rendezők evvel szemben tehetetlenek voltak.) A radikálisabban baloldali mozgalmaknak a konzervatív rendőrség gumibotja mellett a náci bunkóval (meg talán a „balközép” részvétlenséggel) is számolniuk kell, arról nem szólva, hogy összekeverhetik őket a nyilasokkal, ami nyilván e mozgalmak szimbolikus halálát jelentené.

Már a régi, a hagyományos munkásmozgalom is zátonyra futott a proletariátuson belüli konkurenciaharcon. Amikor a XX. század legelején Werner Sombart rákérdezett, hogy miért nincs szocializmus az Egyesült Államokban,21 Karl Kautsky – egy nemrég újra fölfödözött írásában – egyszerű választ adott (akárcsak később, róla mit sem tudva, az amerikai trockista mozgalomban Max Schachtman22): az ok a feketekérdés.23 Ekkor még szegregált, egyszínű szakszervezetek voltak Amerikában, és a hivatalos munkásvezetés („business unionism”) részt vett az ázsiai bevándorlás („a sárga veszedelem”) elleni hisztérikus, rasszista kampányban. A feketékkel folytatott redisztribúciós vetélkedés miatt szavazott a fehér munkásosztály egy része Ronald Reaganre, látszólag szemben saját gazdasági és szociális érdekeivel.24 (Legutóbb se nagyon szavazott Barack Obamára.) A cigánykérdés Kelet-Európában ugyanezt a szerepet játszhatja, ha nem tudatosítjuk mindenkiben, hogy a romák hátrányos megkülönböztetése lenyomja a dolgozók és a szociális ellátottak reáljövedelmét. Kertesi Gábor és Kézdi Gábor tanulmányai ellentmondást nem tűrően megmutatták, hogy a faji megkülönböztetés milyen szerepet játszik az iskolai szegregáció kialakulásában, s evvel az egyenlőtlenség súlyosbodásában Magyarországon.25 A fajüldözés – egyéb antiszolidáris és represszív tényezők mellett – már önálló, az általános jólétet, létbiztonságot fenyegető erő, amellyel szemben egyelőre csak a moralizáló bírálat közismert (s bár nem kielégítő, jó, hogy van; kár, hogy ennyire népszerűtlen).

A valódi baloldal önvédelme visszakényszerítheti az antikapitalista mozgalmakat az „emberi jogi”, azaz defenzív keretek közé. Azt is meg kell kérdeznünk magunktól, hogy az antikapitalista ellenállás ilyen rossz körülmények között nem lesz-e pusztán valamiféle diktatúrás fordulat ürügye vagy az értelmetlen zűrzavar alkalma. Ennek az elkerüléséhez az autentikus baloldalnak elméletre van szüksége, amely a merő – habár nélkülözhetetlen – tekintélyellenes „kontesztáció” egyértelműen emancipációs karakterét megőrzi akkor is, ha a rendszer fokozódóan gyűlöletes jellege elkerülhetetlenné teszi a „destrukció” – azaz a fölforgatás, a rontom-bontom, a „jogállammal” szembeni militáns szkepszis – terjedését, s ami vele jár: a mainstream kultúra tartalmai iránti végletes bizalmatlanságot, a tisztelet megvonását minden eddig „tiszteletre méltónak” tartott politikai gondolattól (stabilitás, közbiztonság, „demokratikus játékszabályok”, tolerancia).

Mindezek a negatív energiák haszontalanul puffannak el a semmibe, ha nem világos a filozófiai perspektíva, amelyben harcba vetik őket. Ez szerintem nem lehet a (másutt létező) parlamenti baloldal újraeolosztó etatizmusa (ez a „kisebbik rossz”, amely sajnos Magyarországon nem áll rendelkezésre), s ennek radikalizált, neobolsevik formája se. Ennek a perspektívának az autonómia jegyében kell állnia, amely nem a civil társadalom (piac; pluralizmus, önkéntes egyesülések; prima facie hatalomnélküliség, ám rejtett hierarchia; manipulált-represszív-kritikátlan, részben troglodita-atavisztikus-regresszív nyilvánosság) javára redukálja az elkülönült közhatalmat, hanem maga a civil társadalom – a polgári társadalom –, azaz az érték- és árutermelés ellen hirdet küzdelmet. Az autonómiát a polgári társadalommal szemben is ki kell vívni, lévén, hogy a közhatalommal (és legitim erőszakmonopóliumával) szembeni elszigetelt gerillaharc a szó rossz értelmében pusztán politikai. Továbbá az autonómia – a korlátozatlan hatalomnélküliség – perspektívájából folytatott emancipatorikus küzdelem ma már talán legfontosabb terepe a kultúra (amelybe sok minden beletartozik a fájlcserélő technikáktól az akadémiai tudományig); itt az első magyarországi ütközetet (legalábbis az interneten) a szélsőjobboldal nyerte, vö. pl. http://hu.metapedia.org/​wiki,26 amelynek ki kell fejeznem mély elismerésemet: ilyesmit a baloldal évek alatt se tudna létrehozni. Ajánlom figyelmükbe. Az az érzésem, hogy a döntő összecsapások – a továbbra is alapvető sztrájkok és nyílt téri szimbolikus konfrontációk mellett – a tág értelemben vett kultúrában mennek majd végbe, és itt a helyzet éppolyan rossz, mint minden más téren, eltekintve attól, hogy a hagyományos polgári magaskultúra legfontosabb szegmentumaiban (pl. a szépirodalomban, a filmben, némely – de nem mindegyik! – szellemtudományban, a képzőművészetben) a jobb- és szélsőjobboldal pozíciói reménytelenek. De a hagyományos polgári magaskultúra jelentősége zsugorodik. A politikailag releváns kultúraterületeken a nemzetközi baloldal hatása, a hazai baloldal teljesítménye minimális, pár tucat, olykor pár száz emberre terjed ki. Ennek kell a következő évtizedben megváltoznia.

Ráadásul valakinek vállalnia kell az antirasszista, antietnicista cselekvést is, amelyet „a polgári baloldal” kompromittált. A balközép megpróbálta az egyenlőség, az integráció, a pozitív diszkrimináció kritériumait alkalmazni az etnikai kérdésben (méghozzá őszintétlenül vagy csak szavakban), miközben minden más területen az egyenlőtlenséget és a társadalmi igazságtalanságot képviselte. Ebből csak az jöhetett ki, ami kijött. Ameddig még volt, lehetett haladó polgárság és polgári értelmiség (és vele többnyire szövetséges, hagyományos munkásmozgalom), addig az egalitárius politikai stratégia (a polgári politika optimuma) még nem hárult „társadalmon kívüli” erőkre.

Ha vannak olvasóim között rossz lelkiismeretű, titokban rendszerellenes liberális tőkések, tudják, hol találnak meg, hogy antikapitalista szervezkedések anyagi támogatásával róhassák le a bűntudat szokásos adóját.

A hosszú huszadik század1

(2010. január 15.)

A kelet-európai rendszerváltások, „bársonyos forradalmak”, „demokratikus fordulatok” idején jelent meg Francis Fukuyama – egyébként nem nagyon olvasott, de annál hevesebben félremagyarázott tanulmánya, amely bánatosan bejelentette, hogy elkövetkezik „a történelem vége”, megszűnnek a nagy világnézeti csaták, megszűnik a tőkés modernség minden vetélytársa és kihívója, előlép „a végső ember”, a prózai, élveteg, szkeptikus, fölhalmozó és versenyző összpolgár.2 Ennek a tételnek a nem kevésbé réveteg baloldali változatát állította elő a korábban még marxista történész, Eric Hobsbawm, aki közölte velünk, hogy „a rövid huszadik századdal” (1914–1989) véget értek a nagy világnézeti csaták, megszűnik a tőkés modernség minden vetélytársa… és így tovább, lásd mint fönt.3 Mindkét hipotézis visszavezethető a nagy konzervatív (az első neokonzervatív) amerikai szociológus, Daniel Bell régi tézisére „az ideológiák végéről”,4 amelynek a megjelenése után pár évvel, 1968-ban fölrobbant a fél világ, és beköszöntött a legideologikusabb korszak az első világháborút követő forradalmak óta.

Daniel Bell elképzelését, akár később Fukuyama és Hobsbawm föltevését, többszörösen és csattanósan megcáfolta a megszűntnek hírlelt történelem.

A huszadik század – amennyiben a „huszadik század” metaforáján a kapitalizmus körüli világnézeti, politikai és a szó szoros (katonai) értelmében vett háborúkat értjük – nem ért véget.

A huszadik század nem ért véget, mert a kapitalizmus problematikus jellege nem szűnhetett meg, és nem szűnhetett meg az a helyzet sem, amelyben az emberek ezt észreveszik, gondolkodnak róla és kiutakat keresnek belőle. Daniel Bell említett gondolatát egy másik, még érdekesebb könyve cáfolja, amelyben – Lionel Trilling irodalomtörténész és kritikus kitűnő terminusát fölhasználva – igen elmésen kimutatja, hogy a kapitalizmus az egyetlen történelmi és társadalmi forma, amelynek a saját kultúrája nem „apologetikus”, tehát minden korábbi magaskultúrával szemben nem a rendszer igazolását szolgálja (azaz nem kizárólagosan legitimációs ideológia), hanem dominánsan kritikai, vagyis „adversary culture”, az ellenfél kultúrája.5 A tizenkilencedik-huszadik században a kapitalizmust elismerő és védelmező liberális és konzervatív irodalom mindvégig kisebbségben volt, nem is lehetett tekintélye (ma sincs), miközben a rendszer a maga alapvető adottságaiban meg se rezzent. Ez a „visszás” helyzet – amelynek orvoslására különféle tőkés rendszerek mindenféle eszközt bevetettek a mecenatúrától és szponzorálástól a páncélosokig és a nehéztüzérségig – hozzátartozik a kapitalizmus alapjellegéhez, és nehéz belátni, hogy miért változott volna meg 1989 után. (A magyarázat alighanem az 1989 előtti, ún. „szovjet típusú” rendszerek jellegének félreértésében lelhető meg.)

Az, amit a „mainstream” vagy „hivatalos” tőkés propaganda (tévesen) a fő ellenfélnek hitt, azaz a „kommunista világmozgalom” és a „szocialista tábor” (amely maga is ugyanezt képzelte) gyakorlatilag megszűnt. A fölületes szemlélő úgy vélhette, az állítólag Moszkvából és Pekingből „irányított” antikapitalizmus úgymond „okafogyottá” válik, a szemhatárt pedig innentől teljesen betölti „a kései modernség prózája”.6 Komintern már semminő formában nincsen, de a kapitalizmus világszemléleti elismertsége továbbra se jobb, mint azelőtt. Kelet-Európában az állítólagos „piacgazdaság” jelentős társadalmi csoportok számára a „demokrácia”, a „szabadság”, az „alkotmányos jogállam” szinonimája volt az 1990-es évek elején, mintha ezek között szerves összefüggés állna fönn, ami nevetséges állítás. (Vö. Pinochet. És még inkább vö. a Kínai Népköztársasággal, ahol a vállalatok háromnegyede már magánkézben van, óriási az akkumuláció, ámde nem csökken az elnyomás, hanem – a régiek fönnmaradása mellett – újabb formákat is ölt.) Ennek, azaz 1989 szellemének (piac + emberi jogok) másutt is volt némi átmeneti hatása. Nem is érdemes rá szót vesztegetni: mint a történelemben annyi minden, ez is illúziónak, hívságos reménynek bizonyult. Ahogy többször írtam: a rendszerváltás megbukott. Nemcsak Magyarországon. Mindenütt.

Ez a bukás nemzedékemnek roppantul fájdalmas, de utólag látható, hogy elkerülhetetlen volt – és szemben nemzedéktársaimmal, én ezért nem a „létező szocializmusban” fölnőtt emberek állítólag antidemokratikus (paternalisztikus-patriarkális, passzív-szervilis, „államfüggő”, „sültgalambot váró”) mentalitását okolom, amely miatt (szerintük) a nép méltatlanná vált az új, plurális, jogállami rendszer gyönyörűségeire. Ugyan már.

A rendszerváltás ideológiája voltaképpen adottnak tekintette a Fukuyama/​Hobsbawm-tételt: mind az osztályharcok, mind a nagy ideológiai küzdelmek megszűnnek, a piaci és civiltársadalmi spontaneitás – némi közjogi korlátokkal – érvényesül; a verseny és a nemes individualizmus örömteli, eleven, változatos, esztétikus és „nyitott” életet teremt; az állam, a kényszer, az erőszak, a háború, a nemzetek (osztályok, nemek, életstílusok, generációk) közötti halálos gyűlölség a múltba süllyed. Nagyon hasonlít ez ahhoz, amit ortodox kommunisták képzeltek 1945-ben.

Mindkét álomhoz az kellett volna, hogy a kapitalizmus alapvető jellegzetességei valamilyen csoda folytán eltűnjenek: hogy ne legyen árutermelés, bérmunka, pénz, az értéktöbblet elvonása a piacon. Hogy ne a csereérték álljon a társadalmi produktivitás középpontjában. Márpedig ezt soha senki komolyan meg nem próbálta, Sztálin és Mao rendszere se.

A XX. század iszonyatos küzdelmei elsősorban akörül forogtak, hogy a tőkés államok (és csak tőkés államok voltak, beleértve a bürokratikus-despotikus államkapitalista rezsimeket a „keleti tömbben”) a fogyasztás és újraelosztás oldaláról próbálták megújítani a kapitalizmust a „termelési módot” érintetlenül hagyva, ám a radikálisan átalakított tervező-katonai állam dominanciájával.

Ennek a törekvésnek voltak „jóléti” (szociáldemokrata), konzervatív (korporatív, „hivatásrendi”), „kommunista” (azaz szovjet típusú, bürokratikus-zsarnoki államkapitalista) és náci/​fasiszta változatai. A különbségek közöttük tetemesek – a szociáldemokrata és a „szovjet” variáns egalitárius volt, a másik kettő ennek élesen az ellenkezője –, de annyi igaz, hogy a nagy társadalmi erők az állam meghódítására és hatalmának a modern tudomány eszközeivel való példátlan kiszélesítésére törekedtek, az államnak mint paradigmának, mintának a társaslélektani általánosítására tettek kísérletet (szolgálat, hűség, fegyelem, vezérkultusz, áldozat, engedelmesség, hősiesség, önzetlenség, önkorlátozás, az önélvezet és a személyes szabadság, boldogság elutasítása: ezek 1968-ig általános jellemzők az egész világon).

A tudományosan racionalizált és militarizált modern államnak mint az emberi világ (mindenekelőtt a tőke-munka kontinuum, a szabadelvű korban a politikán kívülinek tételezett gazdasági-szociális szféra, a „megélhetés”, a „livelihood” ún. alrendszere) alakításában döntő instanciának a vadonatúj kulcsszerepét elsőnek a szociáldemokrácia ismerte föl a tizenkilencedik század végén, és ennek lehetséges tragédiáját a teória is igen hamar meglátta (Max Weber és Georges Sorel). Ugyanerre ébredt rá – méghozzá ultramodern, korát megelőző biopolitikai tudatossággal – a brit, a francia, a német, a belga, a holland, a japán imperializmus, belátását nyomban geopolitikai, demográfiai, genetikai (eugenikai), katonai doktrínává emelve, a területi és faji imperatívusz kíméletlen érvényesítésével.

A liberális kapitalizmus egyik fő (egyszerre ideologikus és valóságos) vonása a gazdaság és „a politikum” elválasztása. Ha jól meggondoljuk, ezt nevezi a liberalizmus „szabadságnak”. Az állam és a civil (polgári) társadalom – ez utóbbi fő eleme a piac – különállása (még ha le is hántjuk róla az egyéni szabadságot regényesítő, legitimációs propagandafrázisokat) komoly dolog, ugyanis meghatározza a társadalomban uralkodó kényszerformákat. A civil (polgári) társadalomban a szerződéses (alakilag: önkéntes belegyezésen nyugvó) viszonyoknak „kell” uralkodniuk – minden kényszer közvetett, a megélhetés kényszerétől a beilleszkedés, elfogadottság stb. kényszereiig –, az állam jogilag szabályozott térfelén viszont ott van minden szabályozás hátterében a legitim fizikai erőszak féltékenyen őrzött (és egyre tágabbra szabott) monopóliuma. A XX. században csakugyan megpróbálkoztak vele, hogy ezt a különállást szétverjék.

Evvel egyszer s mindenkorra megváltozott a kapitalizmus (s ennélfogva az osztályharc) jellege.

Mindez meglehetősen közismert, és az is tudható, hogy a válságoknak – azaz a tőkék harcának, pusztulásának, versengő önpusztításának – a megoldása: az életszínvonal emelése, az egyenlőség és szociális biztonság kiterjesztése elválaszthatatlan az állam racionalizálásától (tervezés, tudományos módszerek erőszakos implementációja) és a háborútól. A XX. századot mindenestül jellemző etatizmus/​militarizmus és szcientizmus egységes volt és alternatívamentes, miután az uralkodó rend nem akarta megadni magát a szocialista munkásmozgalomnak, amely – a keresztyénség késő római kori megjelenése óta – a legsúlyosabb rendszerszerű, radikális kihívást intézte a hierarchia ellen.

A szocialista munkásmozgalom szerepe az „állami túlhatalmi” trendben eltakarja előlünk a kihívás valódi természetét. A szocialista munkásmozgalomnak majdnem egy évszázadra (évszázados hanyatlásra) volt szüksége ahhoz, hogy a kapitalista Nyugat segítségül hívhassa a sztálini Szovjetuniót a világrend helyreállítása végett. A szociáldemokrácia és a bolsevizmus valóságos teljesítménye – az egyenlősítő-újraelosztó állam fölhasználása a tőke/​munka erőegyensúly politikai, stratégiai „eltolására”, amely persze soha nem vezetett a proletariátus társadalmi hatalmához, de „tribunusi” ellenhatalmához olykor igen – elfeledteti velünk „a szocializmus mint valóságos mozgalom” (Marx) a maga korában kivívott szellemi és erkölcsi jelentőségét, amely sokkal szélesebb és mélyebb volt, mint reális „teljesítménye”. Ez az erkölcsi-szellemi dimenzió okozta azt a heves reakciót, ellenállást a polgári társadalomban, amely végső soron eldöntötte Európa huszadik századi sorsát, s amely máig a történelem egyik döntő tényezője.

Az a páni félelem, amelyet az orosz és a közép-európai szocialista forradalom váltott ki, nem a forradalmi kormányzatok első, rögtönzött – bármennyire félelmetes vagy brutális – intézkedéseire vonatkozott. Ez a pánik, amint a korabeli irodalom bizonyítja, „a kommunizmus mint olyan” lényegét érintette. S mivel a ma élők (beleértve az 1989 után születetteket) soha nem éltek olyan világban, amelyből hiányzott volna „a kommunizmus mint olyan” dimenziója, az 1917 és 1923 közötti idő (amikor a dolog még új volt) döbbenete nem írható le egykönnyen. A kommunizmus mindent megfordított. Fölöslegesnek nyilvánított mindent, ami az összes civilizált rend tartóoszlopa volt: az uralkodó osztályt, az egyházat, a monarchiát, a hadsereget, a közigazgatást, a büntető igazságszolgáltatást, a közvetett népképviseletet, magát az államot és a nemzetet, a férfiuralmat a nők fölött, az öregek uralmát a fiatalok fölött, a régiek uralmát az újak fölött (tehát a hagyományt), az összes címeket és rangokat, a monogám nemi erkölcsöt, a családot, a magántulajdont, a bérmunkát, az árutermelést, tehát a pénzt, a piacot, a munkamegosztást, a differenciált jövedelmet, a szokványos fogyasztási célokat, a versenyszellemet, a győzelem és a siker tiszteletét, mindennemű tekintélyt, vallást, kultuszt, eleganciát, modort, stílust, kiváltságot, örökletes jogcímet, búfelejtő-gondűző szórakozást, érzelgősséget, giccset, hazafias vagy erotikus ellágyulást, pietásból következő (irracionális) kíméletet vagy kivételezést.

Az ítéletnapra, a világ végére készülő középkori millenarista mozgalmak óta először mondta valaki hitelesen és komolyan, hogy „meg kell változtatni a világot” és „meg kell dönteni a rendszert”. De ami a khiliasztikus eretnekmozgalmaknak egyszeri kairosz volt (a betelt idő, a döntő pillanat), az a marxista munkásmozgalmaknak „a történelem kezdete” (avagy „az előtörténet vége”). Az új, hosszú, véres-verítékes emancipációs história első, nem utolsó pillanata, s ezért veendő komolyan: hiszen nem merő – bármennyire elhatározó jelentőségű – epizódnak tudta magát, hanem évezredes átalakító munkának. „Nyitott kifutású” (open-ended) „projekt”, amely mellett szólt az, amit a munkásmozgalom (evolúciós és történeti) tudománynak tekintett – s a keresztyénség veszedelmes örökségeként mellette szólt a tanúságtétel, a mártírium is. Hívei számára „a kommunizmus mint olyan” igazát a kommunisták elképesztő, hihetetlen hősiessége – és elborzasztó kegyetlensége – bizonyította.

A két világháború mélységes egzisztenciális és morális válságot okozott, s ilyen válság volt maga is; a hagyományos rend, a fönn és lenn, a kicsi és a nagy rendje olyannyira megrendült, hogy a rend híveinek – a világtörténelemben először – józanul meg kellett fontolniuk, hátha ez több, mint fölfordulás, hátha itt nem új hatalomigénylők rémületes „jelentkezéséről” van szó, hanem valami még sokkal hideglelősebbről, a szociális világ – azaz a hierarchia világa – végső összeomlásáról. Itt már nem segíthettek a puszta elnyomó eszközök. Itt a hagyományos uralkodó osztályok, arisztokráciák, jogtudó, katonai és közigazgatási elitek rég csődöt mondtak.

Ekkor a forradalmat már csak forradalmi módszerekkel lehetett megverni és leverni. Így került sor a fasizmusnak/​nácizmusnak nevezett preventív (megelőző) ellenforradalmakra, amelyek azonban sokba, túl sokba kerültek a nagyburzsoáziának, amely pusztán restaurációt rendelt meg, de többet és mást kapott helyette a rohamosztagoktól. Ahhoz, hogy a kommunizmust sok mindenben utánzó fasizmus és nácizmus – szemben a voltaképpeni „kommunizmus mint olyan” fenyegető és kecsegtető ígéreteivel – restaurálja a nemzet, az állam, a rangsor, a faji közösség, az engedelmesség, a harckészség ún. „értékeit”, meg kellett neki engedni, hogy a politikai és katonai hatalmat (de nem a tulajdont!) elvonja a polgárságtól, és átadja a háborúra beállított, paramilitáris fogalomkulcs szerint mozgalmivá-militánssá átszervezett nemzetállamnak, amelyet az egypárt és paraállami erőszakszervezetei domináltak. Ernst Nolte, a kétes hírű, ám éles szemű történész nem téved, amikor megállapítja, hogy a nácizmus a bolsevizmus ellenszereként jött létre, a bolsevizmusra volt reakció, és hogy rengeteget tanultak Lenin és Trockij forradalmi rendszerétől.7 Az egypárt, illetve a titkosszolgálattal összevont, a pártnak alárendelt (tehát a szokványos államszerkezetből kivont) politikai rendőrség kormányzati középponttá fejlesztését a fasiszták és nácik Szovjet-Oroszországtól vették át, nem szólva számtalan polgárháborús technikáról. De csak úgy tudták megmenteni a kapitalizmust a kommunista forradalomtól, hogy a kapitalizmussal teljesen nem azonos polgári rend jelentős határozmányait megsemmisítették, legfőképpen a polgárság politikai hatalmának (a parlamentarizmusnak, az „érdekegyesítő” liberális nacionalizmusnak, a jogállamnak, a sajtó befolyásának) a szétzúzásával, ami egyébként tipológiailag nem újdonság: Caesar és Napóleon is az uralkodó osztály megrendszabályozásával, politikai passzivitásra ítélésével mentette meg az akkori rendszert. Hitler nem a kapitalizmust döntötte meg, hanem a burzsoázia politikai hatalmát (ez nem ugyanaz), és hosszú időre kiiktatta az „adversary culture” – ez nem azonos az ellenkultúrával („counter-culture”) – befolyását (Németországban egészen az 1960-as évekig). Márpedig a burzsoázia politikai hatalma ennek a rendszerellenes, kritikai kultúrának a meglétével fonódik össze; a polgárság nélküli kapitalizmusban ez – láthatólag – egyre inkább nélkülözhető, mert a puszta tűrést vagy a fügefalevél-funkciót nem tekinthetjük az „adversary culture” haladottabb jelenkori formájának. A weimari köztársaság nagypolgári vezetése belátta, hogy saját „demokratikus” rendszere és önromboló, az ellenféllel szemben egyre belátóbb (a nácik által „kultúrbolsevistának”, „elfajzottnak” nevezett, tragikus akcentusú) műveltsége esélytelen a szocialista és bolsevik munkásmozgalommal szemben, monarchista-junker restaurációról pedig szó sem lehet. (Már a jobboldali nagypolgárság olyan jelentékeny exponensei is, mint Oswald Spengler, morálisan többre becsülték a szocialista-kommunista munkásmozgalmat az egész polgári hóbelevancnál.)

Az, amit Jeffrey Herf a hanyatló weimari köztársaságban a nemzetiszocialista hatalomátvételt (Machtergreifung) előkészítő „reakciós modernizmusnak” nevezett8 – s amelynek szerintem a legragyogóbb képviselői: Werner Sombart, Ernst Jünger, Carl Schmitt, Martin Heidegger (a „Kehre” előtti zseniális korszakában) és Ferdinand Fried –, eltökélten polgárellenes volt, és elsőként képzelte el, miként lehet a technikát (beleértve a jogi és katonai technikát) a tudomány státuszának átértékelésével és a polgári egyenlőségtan fölborításával a fölvilágosodás és a „progresszió” ellen használni. Evvel szoros összefüggésben túlozta el a legvégsőkig Carl Schmitt „a politikum” (das Politische) különállását,9 ami a klasszikus liberális nézet radikalizálása és megfordítása, hiszen nem a hatalom korlátozását, hanem abszolutizálását, az Ernst Jünger-i „totális mozgósítás” (totale Mobilmachung) állampolitikává emelését szolgálta. Tekintve, hogy a politika és a gazdaság („az állam” és „a civil társadalom”) elválasztása a tőkés rendszer alapvető jellegzetessége, sikerült is utóbbit – polgárellenes világnézeti fordulattal – megőrizni, sőt: kiélezni, dinamikussá tenni, megszabadítani a pluralista fecsegés (dialógus, deliberatív demokrácia) irénikus (békeszerető, üzletiesen alkuvó) karakterétől.

A fölvilágosodás gondolati alapjain nyugvó polgári rend kiiktatta volt a társadalom szabályszerű működéséből a személyi függőséget, a szüntelen és rendszeres fizikai erőszakot, a közvetlen és szimbolikus megaláztatást és ellendarabját, a „közemberi” léttel összemérhetetlen, a szentséggel összecsúszó személyes tekintélyt. A fasizmus mindezt visszahozta. A fasizmusnak a fölvilágosodás ellen folytatott szívós, átgondolt küzdelme nem legenda.

És a fasizmus – ha a „létező szocializmust”, vagyis a tervező-újraelosztó, despotikus államkapitalizmust nem is, de – „a kommunizmust mint olyant” történelmi értelemben legyőzte. A fasizmus nem maga találta ki azt, amit átörökített (mindezt eredetileg a tizenkilencedik század liberális-merkantil-nacionalista, expanzív-imperialista nemzetállamai – és ideológusaik – gondolták el), ám mi mindezeket már nem közvetlenül a tizenkilencedik század szabadelvűségétől kaptuk, ez a szabadelvűség legkésőbb 1914-ben végérvényesen elmúlt. Amit a fasizmus fölújított, azt (jócskán módosított tartalommal) őtőle kaptuk. Ma is uralkodó eszméink (a magántulajdon, az állam, a nemzet, a tőke, a munka, „aki nem dolgozik, ne is egyék” (Pál),10 az engedelmesség, a tekintélytisztelet, a hagyományhűség, a társadalmi kohézió, a család, a férfiasság és nőiesség, az etnikum, az önföláldozás a hazáért stb.) antikommunista eszmék. Ezeknek az alapvetően polgári eszméknek a fasiszták adtak szakrális-autoritárius „csavart” (spin): ez ugyan kiveszett belőlük (egy időre), de a recepció és az áthagyományozás fasiszta jellegű alapító mozzanata máig meglátszik rajtuk.

A Führerprinzip több, mint pusztán erős állam, több, mint diktatúra. Ez karizma vallás nélkül, megkenekedés fölkentség nélkül. Tekintély à l’état pur, vegytiszta állapotban. Amely a „miért?” kérdésre azt válaszolja: csak. Il Duce ha sempre ragione: a vezérnek mindig igaza van – ezt valaha plakátokra írták Olaszországban.

Evvel az üres restaurációval világszemlélet és életforma tekintetében talajt vesztett a polgárság, majd – a politika után – a monopolkapitalizmus, a kartelluralom, a munkaszervezés egyre technikaibb jellege a vállalatirányítást is kivette a kezéből (ezt a menedzserek vállalták magukra). Evvel indult el a polgárságnak mint szociokulturális csoportnak a pusztulása, amelyet persze megelőzött a Thomas Mann, Proust, Walter Benjamin, Siegfried Kracauer, Bernanos, Musil, Roger Martin du Gard, Alfred Döblin, Mauriac, Julien Green, Hermann Broch, Heimito von Doderer írásaiból ismert dekadencia. Az osztályöntudatos proletariátusnak – mint az emancipáció hordozójának, amely „csak láncait vesztheti” – szintén nyoma veszett.

A kapitalizmus túlélte a burzsoáziát és a proletariátust (mint szociokulturális-politikai kollektív cselekvőket), s ebben kulcsszerepe volt a huszadik századi etatizmusoknak a nácizmustól a szociáldemokrata jóléti államig; ezek bármennyire is különböztek egymástól, egyaránt elnyomták vagy kooptálták az osztályharc politikai formáit, s sokkal inkább evvel vetettek véget a klasszikus kapitalizmusnak, mint a föllépésükkor már alig létező laissez-faire fölszámolásával.

A forradalmi kommunista mozgalomban rejlő veszély elhárult a szovjet rendszer – Rosa Luxemburg által már 1918-ban relevánsan bírált11 – despotizmusával, majd a sztálini Thermidorral. A szovjet rendszerek a kizsákmányoló és elnyomó osztálytársadalom fönntartásával, az egyre erősödő sovinizmussal és militarizmussal, a büntetőtelepek és koncentrációs táborok (David Rousset: „L’univers concentrationnaire”, 1947) állami-katonai rabszolgaságával, a szisztematikus kényszermunkával, a kritikai nyilvánosság szétzúzásával, ellenforradalmi és gyakran szimplán imperialista (terjeszkedő, gyarmatosító) külpolitikájukkal, mélyen konzervatív művelődéspolitikájukkal („realizmus”!) elhárították ezt a veszélyt, de a totalitarizmus-elmélet téved: így se váltak hasonlóvá a fasiszta rezsimekhez vagy pláne velük azonossá – különben hogyan folyhatott volna közöttük élethalálharc? Nem arról van szó, hogy Sztálin valahogy mégis „jobb” volt, mint Hitler vagy Mussolini; nem „jobb” volt, hanem más. Az orosz és a kínai forradalom – megelőző polgári fejlődés hiányában – végrehajtotta a korai modernség föladatait, mindenekelőtt megszüntette a személyes függőséget és a „szent” biopolitikai hierarchiát (örökletes nemesség stb.), tehát a rendiséget. Mindezt a tőke legmagasabb absztrakciós szintjén, a végletekig racionalizált bürokrácia (technikai, tervező algoritmusok) általánosságával helyettesítette.

A nemzetiszocializmus és a katolikus fasizmusok (Salazar, Franco, Seipel/​Dollfuss, részben Teleki/​Imrédy) éppen ellenkezőleg: a Nyugaton már politikailag tarthatatlan, a végtelenségig közvetett és közvetített tőkés elvontságot korlátozták a személyes függőség, a rendiség, a vérségi leszármazás uralmi funkciójának visszaállításával és extrém radikalizálásával, a hierarchia és a tekintély éltetésével, a „függelem” kultuszával, a ksátrija (a katonai kaszt) élre kerülésével, a „viva la muerte!” típusú hím pántragizmussal, a minden problémára adott erőszakos (döntően háborús) válasszal. Azt a makacsul mellőzött tudást is számon kell tartanunk, amely a korábbi, liberális világrend sötét – és a fényesnél nagyobb, kiterjedtebb – oldalára vonatkozik: a színes népek elnyomásán alapuló európai gyarmatbirodalmak voltak a faji hierarchia és a faji indítékú-logikájú népirtás első terepei (kevesebb, de így is számottevő fizikai erőszakkal ugyanezt a logikát követte az első világháború előtti európai területi monarchiák elnyomó, diszkriminatív nemzetiségi politikája, az európai erőegyensúly – és a belle époque – bukásának egyik fő oka). Az első koncentrációs táborokat, mint köztudomású, a brit gyarmati közigazgatás állította föl Transvaalban a huszadik század legelején.

Bár a kommunista radikalizmust a Szovjetunió betiltotta és üldözte, az ellenzékben és az illegalitásban a már súlyosan beteg „kommunista” világmozgalom sokáig fönntartotta ezt a szimbolikus fenyegetést, amely a teljes fordulat ígéretével, az elidegenedés és eldologiasodás – a modernség és bőség fönntartása melletti – fölszabadulássá változtatásának, az idegen munka használatának, a a termeléstől különválasztott termelési cél (árucsere, piaci haszon, profit) fölszámolásának az ígéretével megjelenítette – függetlenül a szovjet típusú, „valóságosan létező” rendszerek államkapitalista jellegétől – a tőkés jelenhez képest transzcendens horizontot.

Mivel a kapitalista rendszer soha nem ért véget, állítólagos restaurációja 1989-ben szintén nem következhetett be. Ennek következtében az a hiedelem, amely szerint így a kapitalizmussal szembeni ellenállásnak is meg kellett volna szűnnie, hiszen állítólag „a szocializmus” (?) 1989-ben véget ért, hamarosan merő öncsalásként lepleződött le.

Az 1989-i fordulat, ha realisztikusan és ésszerűen vesszük szemügyre, valóságos és jelentékeny. Először: a szovjet típusú, bürokratikus államkapitalista rezsimek által kifejlesztett iparosított, urbanizált és szekularizált társadalmak létrejötte után nem maradhatott adekvát a represszív szabályozási gyakorlat, sem az állami elitek és apparátusok gyakorolta önkényuralom és zsarnokság, amely – Sztálin halála, a berlini munkásfölkelés és az első Nagy Imre-kormány reformjai (1953), illetve az SZKP XX. kongresszusa és a magyar forradalom (1956) után – lassacskán egyre formálisabbá és puhábbá vált.

Másodszor: a „reálisan létező szocializmusnak” vélt államkapitalista rendszer története két jól fölismerhető szakaszra bomlik. A fölhalmozás és a vele járó aszkézis és terror korszaka ekkorra már régen befejeződött (erre nem annyira a „szovjethatalom + villamosítás = szocializmus”, inkább az „iparosítás + Gulag = sztálinizmus” képlete állt; hol voltak már ekkor az orosz munkástanácsok, azaz szovjetek…). 1956 után a szovjet típusú rezsimek a jóléti állam (vagy ami ugyanaz, a fogyasztói társadalom) bevezetésére tettek nagyjából sikeres kísérletet, a nyugati tőkés államokhoz képest nagy késéssel, ennek a modellnek az életszínvonalat emelő, egészségesebb, biztonságosabb, fizikailag kevésbé gyötrelmes életével, a permanens mozgósítás leállításával, a rendőrállami terror nagymérvű enyhítésével, a pihenés és a manipulatív „szórakozás”, giccskultúra, „könnyűzene”, profi sport stb. engedélyezésével. A fogamzásgátlás és az abortusz megengedése átalakította, tetemesen könnyebbé, megengedőbbé tette a nemi erkölcsöt és általában a magánéletet. Ez volt az első szakasz.

Aztán ez a szisztéma ugyanazért ment tönkre, amiért nyugati ikre: az újrabefektetési hányad és a profit érintetlenül hagyásával a jóléti állam kiadásait csak hitelből lehetett fedezni, így a jóléti államok tűrhetetlenül eladósodtak mindenütt. Másrészt az 1968 előtti fogyasztói társadalmak represszív konformizmusa – miközben a konformizáló kényszer lazult, a hierarchia kultúrája bomlásnak indult – lázadást váltott ki. Nyugaton és Keleten.

A tőke – amelyet ekkor már a „kommunista” pártok vezetősége képviselt itt Keleten: Kínában ma is – a változatlan alapföltételek mellett nem finanszírozhatta tovább a jóléti államokat. Nyugaton megkezdődött a neokonzervatív fordulat, Keleten (egy kurta évtizeddel később) a szétesett szovjet rezsim romjain végbement a rendszerváltás.

1989 demokratikus/​liberális változásai Kelet-Európában (ebbe mindig beleértve a volt Szovjetuniót) nem „juttatták” a gazdasági hatalmat, tehát voltaképpen az uralkodó osztály pozícióját és rangját (a „nomenklatúra” és az „apparátus” helyett) az új nemzeti burzsoáziának – amely néhány szervilis komprádor csoport kivételével egyszerűen soha nem jött létre –, hanem minden további nélkül csődbe vitték az autark (önellátó), nehéziparra alapozott, állami tulajdonú, központi tervezéssel irányított, eladósodott és kevéssé hatékony gazdaságot, amelynek helyébe az importcikkekkel föltöltött fogyasztói piacok léptek; ezekhez pedig a fizetőképes keresletet csak hitelekkel lehetett biztosítani.

A befektetésekre képes transz- és multinacionális tőke – a hirtelen privatizált helyi vállalatok egy részének „karcsúsított” (downsized) részvételével – aztán ismét helyreállította a termelőkapacitások egy részét (ezeket is többnyire technikailag „lebutított” [dumbed-down], szalagmunkára alapozott, brutálisan munkásellenes, bármikor „kiszervezhető” [outsourcing] formában), és a rossz hatásfokkal működő, alultőkésített, éhbérért dolgoztató, rendszeresen munkajogot sértő, adóelkerülő kisvállalati kör is elkezdett úgy-ahogy működni (elsősorban bedolgozóként, alvállalkozóként, a multinacionális kereskedelmi vállalatok kiszolgáltatott beszállítójaként). A munkanélküliség, részint rejtett változatokban – korengedményes- és rokkantnyugdíj, az „egyéni (kényszer)vállalkozók” (Ich-AGs) nyomorú tengődése – a sztratoszféra irányában szabadult el, az elszegényedett állam hagyta összeomlani az infrastruktúrát (elsősorban a közösségi közlekedést és a szociális bérlakás intézményét, majd az egészségügyet és az oktatást stb.).

De a tizenkilencedik és huszadik századdal ellentétben itt nem holmi „külföldi hatás” érvényesül a szó hagyományos politikai értelmében, hiszen nemcsak az új kelet-európai és közép-ázsiai nemzeti burzsoázia nem született meg, hanem a nyugati burzsoázia is megboldogult: a transznacionális vállalatok fő részvényesei főként nem egyedi tőkepénzesek, hanem befektetési, biztosítási és nyugdíjalapok, illetve pénzügyi intézmények (bankok); a kincstárjegyek (treasury bonds) fő vásárlói között pedig külföldi kormányok bukkannak föl. Tehát a nemzetközi finánctőkének van – óriási – befolyása, a már alig létező fináncarisztokráciának viszont nincs.

Ezt a világtendenciát radikalizálta, élezte ki a volt szovjet tömb országaiban lejátszódott liberális-demokratikus fordulat: a rendszerváltás. A nemzetállamok fölmorzsolódása bizonyos értelemben valóra váltotta (és Nyugatra is vissza- és átterjesztette!) a sajátosan kelet-európai liberális utópia középponti gondolatát, a civil társadalom dominanciáját. (Csak persze tragikusan, nem a sokszínűség és kényszermentesség ujjongó mámorában, ahogyan sokan közülünk elképzelték – bár nem e sorok írója.)

A civil társadalom lényege az önkéntesség és a szerződés. A civil társadalom (nem állandó) intézményeibe be lehet jelentkezni, és ki is lehet jelentkezni belőlük (check in, check out), szemben a jogi kényszernek, szabályozásnak alávetett állami intézményekkel: a jogkövetés nem opcionális, a törvény megszegésének szankciói vannak, jogrendszerekből kilépni nem lehet (csak át- egy másik jogrendszerbe), az állampolgár „tagsága” államában nem választott és önkéntes, ráadásul életfogytig állandó. Az állam törvényes intézkedéseihez nem szükséges az állampolgár beleegyezése; az állampolgár és az államapparátus viszonya aszimmetrikus. (Ezt jól mutatja az a józan ész számára tűrhetetlen szabály, amely szerint a törvény nem ismerete nem mentesít a jogkövetkezmények alól.)

A civil társadalom intézményei viszont nem hierarchikusak, hanem egalitáriusak; a belső intézményi kényszer társaslélektani, nem jogi. Ahogyan ez Adam Ferguson, Adam Smith és Hegel művében elméleti kifejezést is nyert, a korai modernségben a szabadságot a civil (polgári) társadalom stratégiai előrenyomulásának értelmezték – a kényszerítő fölsőbbségi állam (Obrigkeitsstaat) rovására. Az állam hivatása itt a civil társadalom autonómiájának jogi védelme, tekintet nélkül az állam egyébkénti (demokratikus vagy antidemokratikus) jellegére – ne feledjük, hogy a régi, tizenkilencedik századi szabadelvűség antidemokratikus, elitista (helyenként kifejezetten arisztokratikus) volt, szintézise a demokratizmussal kései, jobbára második világháború utáni fejlemény.

A civil társadalom (bürgerliche Gesellschaft) két gócpontja a piac és a nyilvánosság. Ameddig ebben a keretben – a polgári (civil) társadalom keretében – létezett a hagyományos burzsoázia és a klasszikus munkásmozgalom, addig itt is fönnálltak (informális, de erős) tekintélyi viszonyok. Ezeknek a közvetítésével – tehát nem a nyílt osztályhatalom és államhatalom alárendeltségében – alakultak a művelődési állapotok is, és az ezekkel az informális tekintélyi viszonyokkal szembeni ellenállás adta meg a modern kultúra (a modernizmus) lázadó karakterét; az uralkodó osztállyal és a tőkés állammal szembeni elutasítás (kontesztáció), gyakran aktív gyűlölet mindössze külsődlegesen ideológiai volt, semmint átgondoltan politikai-elméleti jellegű. Ezért volt inkább „a polgári” (das Bürgerliche) – tehát a valóságosan létező burzsoázia represszív-mazochista, romantikus-élveteg karaktermaszkja – az ellenfél, nem pedig maga a tőkés rendszer.

A szociokulturálisan és politikailag (is) konstruált osztályviszonyok elmosódásával, a szélsőséges, végletes mértékben elvont tőkeuralom berendezkedésével a civil társadalom informálisan hierarchikus stabilitása is elhalványult. A piac és a nyilvánosság összeolvadása (a spektákulum) a civil társadalom dominanciáját – az internet révén – újabb hatványra emelte, és a valamikori autoritárius (tekintélyi) szelekció helyett a diszperz, aleatorikus-sztochasztikus, automatikus-statisztikus „módszerrel” szórja a véletlen „eredményeket”, s ebben a „rossz végtelenben” (Hegel) a primitív-mágikus babona, rémhír, népmonda, alantas uszítás, reklám (szédelgő földicsérés), ügynöki provokáció, dezinformáció, elmebaj ugyanakkora rangigénnyel vesz részt, mint a tudomány, a filozófia, a művészetek stb., mégpedig az egalitárius „fogyasztói igény” alapján – a tartalomszolgáltatás termelőinek hierarchiamentes, egyenlő kibocsátói pozíciója mellett. Ugyanakkor a piac és a nyilvánosság spektakuláris eggyéolvadása a korábbi „kultúriparhoz” (Horkheimer/​Adorno) hasonlóan a véletlenszerű (pontosabban: aleatorikus) fogyasztói attitűdök folytonos kereskedelmi átértékelése és kielégítése révén ezúttal már tisztán eldologiasult, ám sztochasztikusan, tetszőlegesen változó hierarchiákat rendez sorba, amelyek a szabadságillúzió megrendítő erejével hatnak a fölhasználóra (a „user” ugyebár szoftverhasználót és kábítószerélvezőt egyaránt jelent).

A digitális gerillák (free software, copyleft, hackermozgalmak) gondoskodnak róla, hogy a civil társadalom spektakuláris (piac + nyilvánosság) átkonfigurálása teljesen összezagyválja az emancipatorikus energiákat, és hála „az ész cselének” (Hegel), az egyáltalán nem szándékolt, profit- és hatalomorientált következményeket.

A szociokulturálisan meghatározott osztályok eltűnése – párhuzamosan az egyre radikálisabban proletarizált, szigorú osztálytársadalom kifejlődésével, amelyben azonban az osztálymeghatározottság teljesen absztrakt – olyan világban megy végbe, amelyben az internet és a prekarizálódás miatt a munkaidő és szabadidő határai fölpuhulnak, emiatt pedig módosul a kizsákmányolás eddig ismert szerkezete, s ahol az állami kényszer – a lokalizálhatatlan hatalmi instanciák (pl. a WTO, az IMF vagy a poszt-lisszaboni EU) mindenfajta reprezentációtól, képviselettől elkülönülő jellege miatt – legitimitása egyre inkább elválik a „demokratikus” szemfényvesztés „kohezív”, „közösségépítő”, a „közérdek”, „közjó”, „közakarat” képzeteire épülő legitimációs ideológiáitól.

A képviselet – politikai, szimbolikus, kulturális akaratátvitel és azonosságtranszfer – haldoklása mind a tőkét, mind az ellenállást filozófiailag radikalizálja. Sem a szétrohadt parlamentarizmus, sem a névlegesen még „munkáspártok” és szakszervezetek (s egyéb „érdekképviseletek”, „szociális mozgalmak”, NGO-k) „szubsztitucionizmusa” – ez a kifejezés a baloldal történeti zsargonjában azt a törekvést jelzi, amely a proletariátus akaratába „behelyettesíti” a munkáspárt akaratát, ebbe meg az apparátus és a vezetőség akaratát, és í. t. – nem folytatható. A liberális-demokratikus középút ismét le van zárva, persze sok tekintetben másképp, mint az 1920-as, 1930-as években. Gérard Granel híres tanulmányának címe – „Les années 30 sont devant nous” (A harmincas évek még előttünk vannak)12 – nem szó szerint értendő.

Az viszont kétségtelen, hogy ismét itt a kommunizmus és a fasizmus.

Az se vitatható, hogy a kapitalizmust ismét csak a fasizmus mentheti meg. Ez nem ugyanaz a fasizmus, mint az 1920-as, 1930-as években. Egy évtizede fogalmaztam meg és publikáltam a posztfasizmusról szóló hipotézisemet, amely leszögezi, hogy a mai posztfasizmus nem totalitárius, nem militarista, s ennélfogva talán kevésbé hajlamos a genocídiumra, mint históriai előde.13 Kiváltó okai is mások. A preventív (megelőző) ellenforradalom funkciója kevésbé lényeges, mint egykor, amikor a szervezett munkásmozgalom gigászi tömegereje csakugyan fölidézte – mint láttuk, csalókán és csalékonyan – „a kommunizmus kísértetét”. A fasizmus mai „építő” funkciója abban áll, hogy a képviseleti demokrácia szétmállásával (amelyet a használati érvényesség lejártán túl is sokáig fönntartott a hidegháborús szembenállás, a kölcsönös nukleáris elrettentés, a nyugati jóléti állam munka-tőke, bal-jobb egyensúlya, a gyarmatbirodalmak és a régi vágású diktatúrák porladása) valamiféle kohéziót próbáljon teremteni az erőszakmonopólium fönntartásával, a hatalmuk „válságkezelő” és háborús célú megújításával kísérletező polgári nemzetállamok „alá”. A fasizmus (posztfasizmus) persze elsőbben zűrzavart, nem rendet teremt.

A posztfasizmus hihetetlen sikereket ér el a mainstream – parlamenti és mozgalmi – politikában. Autoritárius jobboldali álpopulisták – olyanok, mint Berlusconi, Sarkozy, Putyin, Boriszov, Băsescu, Orbán, akik maguk nem posztfasiszták persze – a posztfasiszta dinamikát fölhasználva, kombinálva a demokratikus nacionalizmus maradványelemeivel és némi „posztmodern” eklektikával, már nekiestek (különböző módon és különböző mértékben) a szabadelvű-alkotmányos jogállam rogyadozó, korhadó állványzatának.

A szociáldemokrácia régóta előrelátható történelmi veresége után Európában senki sem versenyezhet a jobboldallal és a szélsőjobboldallal. A muzulmán (arab, afrikai, török, indiai-pakisztáni-bangladesi [„szubkontinentális”], kurd, afgán, bosnyák) és a roma kisebbségek (és a hozzájuk szociálisan hasonuló, „lefelé asszimilálódó”, nyomorgó, fiatal, örökös munkanélküliségre kárhoztatott, fiatal szubproletariátus) reménytelen helyzete és üldözöttsége, a bevándorlók kitiltása, visszatoloncolása (a maradék munkásmozgalom mintegy felének szégyenletes hallgatása közben…) etnicizálja a szociális kérdést, az „osztályharc fölülről lefelé” így a mainstream politika legdinamikusabb szektora. Az egalitárius honpolgári státusz (mint a nem etnikai, hanem jogilag univerzalista állam alapját jelentő politikai közösség alapegysége, alapeleme) megkérdőjeleződik, s evvel egyrészt befellegzett a későmodern európai állam újliberális korszakának, másrészt a hátrányos megkülönböztetés (diszkrimináció) természetének megfelelően nyomás alá kerül az etnikailag nem érintetteknek mind a reáljövedelme, mind a szociális és politikai „jogai”.

A legitimált és felekezeti fajüldözés nélkül soha nem kerülhetett volna sor a (nagyrészt fehér és keresztyén) munkanélküliek rendszeres állami zaklatására és a munkanélküliség de facto büntetésére, a dologházi szociáltechnika újbóli bevezetésére ún. civilizált európai államokban. Ilyen körülmények között a posztfasizmusnak nincs szüksége a parlamenti (és egyre sűrűbben plebiszcitárius) „demokrácia” megdöntésére, simán elfoglalhatja így is, fölszámolva még a manipulált, álságos médiapluralizmust és szervezkedési szabadságot is a hagyományos, „törvényes” államapparátus célirányos fölhasználásával, amint ez Olaszországban és Oroszországban mindenki számára látható, és sejthető másutt is.

A „kommunizmus mint olyan” teljesen kiveszett a hagyományos munkáspártok és szakszervezetek utódalakulataiból; e tekintetben teljesen beigazolódott az 1968-as új baloldal diagnózisa. (Történelmi igazságérzetünk különben is arra késztet, hogy fölemlítsük: a tavalyi 40. évforduló alkalmával [különösen Kelet-Európában] elhangzott töméntelen reakciós marhasággal éles ellentétben az új baloldal – különösen a frankfurti, a szituacionista és az olasz autonomista variánsa – igenis érvényes fogalmi stratégiákat hagyott a „jóléti” és „fogyasztói”, integratív etatizmus utáni időkre. Ugyancsak szembeötlő a 2001. szeptember 11-e után kivirágzott új imperializmus korszakában az oly sokat becsmérelt „tiers-mondisme” és a lejáratott békemozgalom erkölcsi aktualitása.)

A klasszikus munkásmozgalom fölös ballasztnak bizonyult strukturális vonásait nem vették föl magukba a Seattle-ben 1999-ben színre lépett új (antiglobalista-antikapitalista) szociális mozgalmak, de nem változtattak a szociáldemokrata reformizmus tartalmi jellemzőin. A mai kommunizmus nem versenytársa, nem riválisa, nem partnere, még csak nem is ellensége a polgári társadalomban elhelyezkedő erőknek, még a morális-kulturális értelemben antikapitalista, akár szélsőbaloldali erőknek se. (Az „autonóm” ultrabaloldal más kérdés.) Ez az azonosíthatatlan, megfoghatatlan, megszervezhetetlen – Deleuze/​Guattari értelmében: „rizomatikusan” nomád – erő teljesen levetette magáról az államnak mint modellnek (hiszen az ostromlott erőd erőd marad) az ideológiai kényszerét: nem óhajt „szocializmust építeni”. (Bármennyire jelentős az új – a legújabb – leninizmus-trockizmus csábítása, ami a forradalmi türelmetlenség önmagában fontos jele.) Ez a szokványos politika szemszögéből abszurd, de hát a római birodalmi reálpolitika szemszögéből merő képtelenség – mi több, teljesen láthatatlan – volt az is, amit Galileában, Qumránban, Nag Hammadiban gondoltak ismeretlen szakadtak. És hát ne feledjük soha, mit írt a naplójába XVI. Lajos francia király 1789. július 14-én: „Rien.” Nem történt semmi.

Ez az erő olykor kis példányszámú folyóiratokban, könyvsorozatokban, kis látogatottságú szájtokon és blogokban, marginális kiállításokon, performanszokban, csak dvd-n látható filmekben ad jelet magáról, s ezek a jelek is kétértelműek, bizonytalanok. Néha föltűnik szélső- és ultrabaloldali rendezvények szélén (fringe). Hébe-hóba a mainstream nyilvánosságban is fölbukkan – azaz leleplezik –, ilyenkor botrány támad és félreértés, amit soha nem akar eloszlatni, nem válaszol.

Néha érintkezik a filozófia és a társadalomtudomány egy-egy eseményével. De alapjában láthatatlan, noha az általa okozott kényelmetlenséget sokan érzik.

A „látható” radikális baloldal érzi leginkább. Kutyaszorítóba került miatta, és a gravitációs gyorsulás halálos biztonságával zuhan feléje. Szokványos tiltakozások és egyenlősítő-etatista akciók fordulnak ki sarkaikból, és eszmélnek rá, hogy voltaképpen kommunisták. Vagy anarchisták – ami ugyanaz.

A XX. században a fasizmus megelőző, profilaktikus ellenforradalom volt. A huszonegyedikben a kommunizmus megelőző, profilaktikus kultúrforradalom. Nemet mond minden intézményre, mert minden intézmény fasizálódik: növeli a repressziót befelé és kifelé.

A fasizmus a kapitalizmus öngyilkossága volt, amelyet halálfélelmében követett el. A végső erotikus fulladástól a Szovjetunióban megtestesülő államkapitalizmus (vagy államszocializmus: végső soron egyremegy) mentette meg. Ma nem mentheti meg tőle semmi, szokásos újságprózában kifejezve: a posztfasizmus esélyei kitűnőek.

Jobboldali konzervatívok (rendpárti államnacionalisták) és baloldali konzervatívok (stabilitáspárti szociáldemokraták) képtelenek megbirkózni a fasizmussal, amely nem elsősorban az explicit, fölismerhető újnáci pártok átmeneti választási sikereiben fejeződik ki (bár bennük is), hanem a „demokratikus” nemzetállamok diszkriminációs közpolitikáiban, a civil társadalom dinamikusan represszív, tekintélyelvű és bigott fordulatában, az egyenlőségeszmény hitelvesztésében, a politikai méltóságát elvesztett proletariátus iránti széleskörű megvetésben, a „képviseleti kormányzat” és a „pluralizmus” szélsebes hanyatlásában. A néhai – és a fasizmus előtt évtizedekkel is már (és mindig) fajelmélettel igazolt – imperializmus befelé fordul, a minaretek és fejkendők elleni kultúrharcok ürügyén a jogállamok egyenlő honpolgárainak jogvesztésén és gettóba szorításán ügyködik, evvel fölkeléseket generál, miközben a gettók foglyainak rokonait a Közel-Keleten és Ázsiában bombázza halálra, hogy összeköthesse a polgárháborút a „rendes” külháborúval. Itt a fasizmus annyira kell a kapitalizmusnak, mint a falat kenyér.

A posztfasizmus funkciója az autoritárius állam helyreállítása.14 A végrehajtó hatalom önállósulásának jelenségére már Marx rámutatott a Louis Bonaparte államcsínyéről szóló esszéjében (1852), majd barátja halála után Engels fejtette ki az államnak mint „ideális össztőkésnek” a középpontba nyomulásáról alkotott elméletet, amely a tőketulajdon egyre fokozódó elvontságának tendenciáját – az egyéni vállalkozótól, majd a részvénytársaságoktól (amelyek találó francia neve société anonyme) a monopóliumokig; később a transznacionális vállalatokig, befektetési alapokig – az az állami szerepvállalás tetőzi be, amely egyszerűen fölöslegessé teszi a burzsoáziát: funkcióját könnyen ellátják a tőke fizetett alkalmazottai. Ez elháríthatja és el is hárította a kapitalizmus összeomlását, viszont megszüntethette és meg is szüntette volna a tőkés rendszer minden korábbi emancipatorikus tartalmát, ha a munkásmozgalom és a keleti, egalitárius-modernista államkapitalizmus (vulgo: a Vörös Hadsereg) antifasiszta küzdelme (illetve a kínai forradalom győzelme 1949-ben) nem kényszerítette volna időleges („jóléti”, fogyasztói és pluralisztikus) engedményekre meg (közvetett, távoli okozatként) a klasszikus kolonializmus fölszámolására a nyugati államokat. Ezek a korlátozó tényezők többé nem állnak fönn, a polgári társadalmon belül létrehozható igazságosság (a kiinduló föltételek egyenlősítése, „esélyegyenlőség”, jogegyenlőség) elvi fönntartásának már kezdetét vette a megsemmisítése, egyelőre kifejezetten nem innovatívan (klerikalizmus, felekezeti és fajgyűlölet, nacionalizmus örvén), de mivel az állam erőszakfunkcióinak megerősítése az állam szociális és szolgáltató funkcióinak az igen gyors leépítésével jár együtt, az új állami represszió igazolására világnézeti változásnak kell végbemennie. Ez egyszerre „etatista” és „antietatista”. A posztfasizmus – és a befolyása alatt álló hagyományos jobboldal egy része – a tőke-munka kontinuumból kirekesztett populációk javára szolgáltatott ellátások tekintetében antietatista: újramoralizálja a piaci ellenszolgáltatás nélküli ellátásokhoz való hozzáférés jogcímeit, s így újra bevezeti az „érdem”, az államfönntartó magatartás és státusz kritériumait; másrészt meg – ugyanezekkel a populációkkal szemben – módfölött megerősíti a repressziót és a szociális különállásért járó büntetés funkcióit; a kapitalizmus szemszögéből fölöslegesnek vagy fenyegetőnek tetsző „külvilágot”, a globális Délt pedig a nyugati államok háborúkkal vagy paramilitáris akciókkal próbálják kordában tartani, s ez utóbbiakhoz igen sötét rasszista propagandamanővereket vesz igénybe – ennyiben etatista. Mindezek megszerzik az új autoritárius államnak és a posztfasizmusnak a hagyományos fehér munkásosztály egy része – még mindig csak egy része! – beleegyezését, s evvel beletörődését abba, hogy a „színesekre” szabott jóléti kurtítások megrövidítsék saját reálbérét s beszűkítsék cselekvési lehetőségét is; elvégre ez a fasizmus alapvető értelme: a kapitalizmus reális és potenciális ellenlábasainak alávetése, megfegyelmezése. Ehhez most nem kell népirtás, és az ellenlábasok stratégiai azonosítása is megváltozott: a legtöbb helyen (mint jól tudjuk itt Magyarországon: nem mindenütt) kikerültek a céltábla közepéről a zsidók – akiket valaha Nyugat- és Közép-Európában a rendszerrel és uralmi hagyományával szemben ambivalens erőnek, az Internacionálé rejtett (ám rendszeren belüli, mert polgári, így fokozottan veszélyes) szövetségesének, szellemi bűntársának tekintettek. A posztfasizmus annyiban nem változott, hogy mind a liberális kapitalizmust, mind a kommunizmust ellenségének tekinti, annyiban viszont igen, hogy olykor „liberális” (pontosabban: neokonzervatív) érvekkel is ügyködik, amikor a NEM tőkések munka nélküli jövedelmét igyekszik megszüntetni, ezáltal individualista (hamisan individualista!) gondolatmenetekkel diszkreditálja az egyenlőséget, amiben sokszor – mindenekelőtt Kelet-Európában – valódi liberálisok is a kezére játszanak a maguk jellegzetesen öngyilkos módján, akár az 1920-as években. Mivel nagy hatalmú ellenerő nincs, a – részben vagy egészében – posztfasiszta politikák csak ott kényszerülnek erőszakra, ahol a készen kapott államapparátus kiváltképpen gyönge és korrupt.

A „huszadik század” nem ért véget. Sok minden megváltozott, de az, ami megoldatlan – az emberi emancipáció és akadálya, a holtmunka uralma az élőmunka fölött – nem változhatott meg. A kapitalizmusból kiveszett a „humanista” polgári kultúra, a szocializmusból „mint valóságos mozgalomból” kiveszett a prófétai öntudat. Semekkora sivárság és letargia nem rejtheti el azonban azt, hogy a ma már utópikus harsonaszóval meg nem fogalmazható probléma megmaradt. Azt nem tudom, lesz-e alkalom hősi halálra. Most úgy látszik, nem.

Kinek kampec?

(2010. március 27.)

Az, ami ma hazánkban történik, nem érheti meglepetésként a társadalomelméleti könyvek olvasóit. Az egyik legbefolyásosabb történetfilozófiai esszé, amelyet első- vagy másodkézből milliók ismernek, a legelső lapjain a következőket állítja:

„A hatalom nélküli vagy a hatalmat éppen elvesztő csoportok üldözése – noha a legkevésbé sem tekinthető nemes cselekedetnek – nem kizárólag emberi aljasságból fakad. Az emberi engedelmesség vagy a valódi hatalom elviselése, ugyanakkor a hatalom nélküli gazdagság gyűlölete abból a racionális ösztönből ered, hogy a hatalomnak van bizonyos funkciója és valamiféle általános haszna, a kizsákmányolás és az elnyomás is képes működtetni a társadalmat és teremt valamilyen rendet. Csak a hatalom nélküli gazdagság és az uralommentes közöny érezhető parazitának, haszontalannak, lázítónak, mert ebben az esetben megszűnik minden szál, amely az embereket összeköti. A gazdagság, amely nem zsákmányol ki, nélkülözi azt a kapcsolatot is, amely fönnáll a kizsákmányoló és a kizsákmányolt között, az uralommentes közönyben az elnyomó már nem törődik az elnyomottal.”1

Pontosan ez megy végbe ma nálunk, s ennek a megértése pusztán azért ütközik nehézségbe, mert a szovjet típusú kelet-európai rendszerek természetéről – s ennélfogva bukásuk természetéről is – mítoszok vannak forgalomban. Ezek a hitregék különféle osztályok és uralmi csoportok legitimációs – olykor egyenesen primitív önigazolási – szükségleteit fejezik ki, hirdetőik dolgát pedig megkönnyíti a kritikai (és kritikus) társadalomtudomány, társadalomelmélet gyöngesége.

A sokrétegű magyarországi válság középpontjában most éppen az áll, hogy a társadalmi vezető szerepét elvesztett, elnyomásra is képtelen, funkció híján „parazitává” silányult 1989 előtti – de sok pozícióját megőrzött – uralkodó osztályt és „organikus értelmiségét” (ez a kifejezés Gramscitól származik)2 megfosztják kiváltságaitól, üldözni kezdik, tabuvá teszik az észjárását és elriasztják tőle a szövetségeseit.

Helyébe mások ülnek majd.

Ez nem lesz olyan könnyű és egyszerű folyamat, mint ahogyan azt a jobboldalon némely vérmes fantáziájú tárcaírók képzelik; ezért is volna a régi elitek leváltásán ügyködő jobboldalnak csakugyan szüksége tizenöt-húsz esztendei zavartalan uralomra, hogy terveit valóra válthassa. Ugyanakkor azonban a folyamat, noha időigényes, elkerülhetetlen, bár egyáltalán nem biztos, hogy azok lesznek a haszonélvezői, akikre régi barátunk, Orbán Viktor országgyűlési képviselő derűsebb pillanataiban gondol.

Az 1989 előtti uralkodó osztály számos területen még mindig uralkodni látszik, és ez az élre vagy a csúcsra iparkodó igénylőknek elviselhetetlen. Ez a látszat indokolja azt a széles körben elterjedt dajkamesét is, amely szerint „nem volt rendszerváltás”.3 Ámde a régi uralkodó osztály már nem uralkodik – épp ez teszi elkerülhetetlenné a följebbi Hannah Arendt-idézet szerint az elüldözését –, csupán még gazdag, fölöttébb látható, és némely kulturális preferenciái továbbra is (vagy egyelőre még) meghatározók. Az, hogy a régi uralkodó osztály számos tagja egykori befolyását sikerrel konvertálta ma is jól jövedelmező, netán szimbolikusan is jelentős pozícióra, és így beilleszkedett az új rendszerbe – hangsúlyozom: AZ ÚJ RENDSZERBE –, nem jelenti azt, hogy a régi rendszer fönnmaradt.

A vulgáris elemzés azért nem tud dűlőre jutni a hatalomváltás alapvető tényeivel, mert még mindig elhiszi – részint ideológiai önérdekből, részint fölületességből – a néhai „létező szocializmus” önmagáról alkotott középponti mítoszát. Azt ugyanis, hogy osztály nélküli társadalom volt. „Össznépi állam” – mondta Hruscsov és Brezsnyev.

A hagyományos szocializmus az értelmiségből, a bürokráciából, az apparátusból új osztályt fog létrehozni: ezt már a XIX. század derekától jó előre fölismerték, elsőnek az anarchisták: Mihail Bakunyin,4 majd később Wacław Machajski.5 Utánuk ezt megerősítette a társadalomelmélet, elsősorban a marxista teória számos kiválósága is, de nem tartok névsorolvasást: Milovan Đilas, illetve Konrád György és Szelényi Iván híres könyveit mindenki ismeri.6

Az ún. létező szocializmus nem lévén egyéb, mint az államkapitalizmus sajátos fajtája, benne az uralkodó osztály nem közvetlenül gyakorolta a hatalmát – ahogyan az arisztokratikus rezsimekben szokták volt –, hanem közvetve: az állam közvetítésével. Ugyanezt a polgárság a piac és a jog közvetítésével tette, a politikai hatalmon mindig osztoznia kellett, kezdetben a nemességgel, majd a katonai kaszttal, később a bürokráciával és a modern társadalom olyan autonóm apparátusaival, mint pl. a tudományos kutatóintézetek. A bolsevik forradalmak eltérítésével („dérive”) keletkezett tervező-bürokratikus államkapitalizmusban a közvetítettség kezdetben úgy látszott, mintha a munkásosztály hatalmát közvetítené – erre utalt a „proletárdiktatúra” legendája –, és nem kétséges, hogy az ipari proletariátus (különösen a nagyüzemi munkásság, mindenekelőtt a fém-, gép- és bányaiparban) kitüntetett és sajátos viszonyban állt a szovjet típusú rezsimekkel. Ezek a rezsimek kétségtelenül a munkásmozgalom örököseiként tekintettek magukra, és a munkások egy részét különféle – persze igen szerény – kiváltságokkal sikerült a rendszerhez kötniük. Vigyáztak a részben általuk létrehozott nagyipari munkások reálbérére és szociális, kulturális, egészségügyi juttatásaira, vigyáztak a gyerekeik preferenciális előmenetelére és vertikális mobilitására, s belőlük kooptálták, toborozták az apparátusok, a vezető szervek funkcionáriusainak jelentős részét. Ez természetesen nem tette a munkásosztályt uralkodó osztállyá (semmilyen embercsoportot nem tesz azzá, ha néhány tagja rendszeresen kiemelkedik belőle és politikai befolyást szerez), de speciális vonatkozást hozott létre – a munkásmozgalmi ideológia nyomelemein túl – a munkásság és a vezető kaszt között.

Ehhöz a speciális vonatkozáshoz hozzáadódott a csakugyan fölgyorsult és tömeges mobilitás, különösen az oktatás révén (népi kollégiumok, „szakérettségi”, pozitív diszkrimináció a munkás- és parasztgyerekek számára az egyetemi, gimnáziumi fölvételnél). A hagyományos uralkodó kaszt, az ún. történelmi osztályok – bennük a közhivatalnoki renddel, a tisztikarral, a papsággal – hatalom- és jogfosztása gigantikus változást jelentett. Nem lett ugyan egyenlőség, még kevésbé (a szó bármilyen normatív értelmében) szocializmus, de az évezredes hierarchiát a kommunista pártok kíméletlenül szétrombolták, s valami egészen mással helyettesítették.

Plebejusokból hozták létre az új uralkodó osztályt, amely a maga hagyomány nélküli, új, modernista rítusaival, demotikus (azaz „népi”) habitusával, szokatlan értékrendjével megdöbbentette – voltaképpen máig megdöbbenti – a konzervatív észjárású rétegeket. Tudományhitű, istentagadó, racionalista, egalitárius dogmatika, a hagyományos tekintélyek – istenek, államalapító szentek, fejedelmek, általában a nemesi múlt – iránt tisztelet teljes hiánya, legalább verbális, olykor valóságos antinacionalizmus, a fölsőbbek helyett az alsóbb osztályok kultusza, a nép hatalmi mitológiája a „kiválóké” helyett: ez 1945 előtt csak radikális-marginális szubkultúrák sajátossága volt. A sztálini korszak 1956-ig megpróbálkozott a nemzetieskedő, hazafiaskodó, „függetlenségi”, parasztforradalmi-népi giccsel és katonásdival, de ez nem tartott sokáig. A legtöbb szovjet rendszerű kelet-európai országban az 1960-as évektől helyreállt a munkásmozgalomra mindig jellemző kulturális modernizmus hegemóniája.

Tehát nem lehet kétség aziránt, hogy a fogalmilag tévesen „szocialista” forradalomnak nevezett hatalomváltás kicserélte az uralkodó osztályokat, alapvetően Arhangelszktől Gdańskig és Haiphongtól Rostockig megszüntette a feudalizmus politikailag túlélő vezetői struktúráit és kiépítette az ipari kapitalizmus sajátos, különleges változatát – amely nem volt kevésbé rettenetes, sem kevésbé sikeres, mint nyugati (piaci) ikre.

Az árutermelésen, bérmunkán és pénzforgalmon nyugvó, a termelést és fogyasztást logikailag elválasztó (és piac helyett állami tervezéssel közvetítő), a szellemi és fizikai munka elkülönülését, általában a társadalmi munkamegosztást és az egyenlőtlenséget, az elkülönült államot és a római jogot fönntartó (mellesleg diktatórikus és represszív) rendszer nyilvánvalóan tőkés alaptermészetű volt, ám ezt hívei nem tudták – és részben ellenfelei sem. Az ún. közösségi tulajdonnal kapcsolatos ellenvetés nevetséges: a kapitalizmusban a „magántulajdonnal” (a termelőeszközök tulajdonával) rendelkezők nem azonosak a munkaerő „tulajdonosaival” (a proletárokkal): a köztük létrejövő magánszerződés teszi lehetővé a termelők és a termelőeszközök egyesülését, amelyből az érték (és az értéktöbblet) termelése és elsajátítása származik. A proletár termelő számára édes mindegy, hogy a tőle elválasztott termelőeszköz tulajdonosa magánszemély, részvénytársaság vagy a „szocialista állam”. (Az „idegen munka” kizsákmányolása változatlan alaptény. Akkor is, ha az értéktöbblet elsajátítása másképp történik, mint a piaci rezsimekben.)

Mindezt már leírtam másutt részletesebben,7 azt viszont még nem, hogy a polgári társadalmakban az uralkodó osztály funkciója elsősorban nem politikai-katonai, mint korábban, hanem a javak, források allokációja (első renden az akkumulációs hányad megállapítása, az újrabefektetés, a bővített újratermelés és a társadalmi önreprodukció) fölötti rendelkezés; ezt nevezik (egyébként tévesen) „gazdaságnak”. Ezt az allokációt és reallokációt a piaci rezsimekben sem a burzsoázia magánélvezetének a céljaira használják föl. A megtakarításokat mindkét rendszerben újra befektetik. Ám a piaci társadalmakban a termelés, megtakarítás, beruházás, hitel fölötti kontroll elkülönül a politikai üzemtől (a bürokráciától), ezért a polgárság politikai hatalma a polgári társadalmak történetében inkább kivétel, mint szabály. Az ebből származó feszültséget a klasszikus liberalizmus oldotta meg egy időre, egyrészt a hatalmi ágak szétválasztásával, másrészt – és ez talán még fontosabb! – a „politika” és a „gazdaság” (vagy „az állam” és „a civil [polgári] társadalom”), továbbá „a politika” és „a közigazgatás” elkülönítésével.

A „létező szocializmus” (azaz: államkapitalizmus) ezeket újraegyesítette, s így benne szétszálazhatatlanul azonossá lett a politikai osztály, az államapparátus, a gazdasági, azaz „polgári” értelemben vett uralkodó osztály és az értelmiség.

Miért volt szükség az értelmiségre az „új osztály” (maradjunk Đilas immár klasszikus kifejezésénél) kebelében? Mindenekelőtt azért, mert a piacot (nagyrészt) helyettesítő tervezés tudományt – műszaki, közgazdasági, statisztikai és társadalomtudományt – igényelt, és ugyancsak tudományt (filozófiát és humántudományokat) igényeltek a rendszer erőteljes legitimációs szükségletei, amelyeket a kapitalista rendszer alapvető vonásainak „társadalmi” megőrzése és politikai megszüntetése közötti szerkezeti feszültség élezett ki a végletekig.

Ez a rendszer érdekes módon akkor került válságba, amikor a ma domináns újkonzervatív publicisztikában „szocialistának” és „baloldalinak” szidalmazott jóléti állam nyugatról és a Nyugattól átvett mintáját kezdte alkalmazni, az akkumuláció elsőbbségét (és a „költségvetési egyensúlyt” – akkor is!) drámaian föladva serkenteni próbálta a belső fogyasztást, fogyasztói keresletet a modernizálódott-urbanizálódott lakosság nyomása alatt, és persze ugyancsak drámaian eladósodott. Ekkor a rendszer elkezdett (ahogy mondani szokás: „fölülről”) piaci megoldásokkal, a piac szimulálásával, „vállalati önállósággal” stb. kísérletezni, s ezáltal érdekcsoportokra bontotta a korábban szorosan eggyé hegesztett uralkodó osztályt. Önállósulni kezdett az értelmiség (különösen a régi autonóm karakterét megőrzött, a tervezésben szerepet nem játszott művészértelmiség), a technokrata allűröket fölöltő közigazgatás, a pártigazgatás alól kilógó vállalati menedzsment, és így tovább.

Mire elérkezett a rendszerváltás pillanata (1988/89), az egységes uralkodó osztály szétszakadóban volt, a rendszer számára alapvető fontosságú legitimációs ideológia végzetesen meggyöngült (ebben kulcsmozzanat 1973, a filozófusper, amikor a rezsimmel szembeszegülő marxista értelmiségi csoportot betiltják, száműzik,8 és ezt már nem a rendszeren belüli eretnekség követte, hanem a nyílt pártütés, amely meg sem állt a rendszer nyílt elvetéséig, majd a demokratikus ellenzékig, aminek a hozadékaképpen a marxizmus alkalmatlanná vált a legitimációs ideológia szerepének betöltésére; ezt másutt a szovjet tömbben a legkezdetlegesebb nacionalizmus helyettesítette, ám ez utóbbi Magyarországon 1956 temetetlen halottai miatt nem volt lehetséges).

A „szocialista” államkapitalizmus uralkodó osztálya elvesztette a funkcióját, a pártapparátus egyedül maradt, a többi alcsoport magára hagyta immár tisztán csak elnyomó, de ebben is védekező, egyszerűen stabilitásra törekvő, merőben politikai tevékenységében, noha a nép szemében továbbra is ő, az apparátus személyesítette meg a teljes uralkodó osztályt. De a funkciótlan fölső osztály szétzüllött.

Radikálisan forradalomellenes, mélyen konzervatív szerző írja a XVIII. századi francia arisztokrácia sorsáról:

„A megnyírott nyáj végre megtudja, mit tettek gyapjával. »Előbb-utóbb«, mondja egyik parlament 1764-ben, »a nép meg fogja tudni, hogy közpénzeink maradékát […] haszontalanságokra fecsérlik el.« Előbb-utóbb vissza fogja lökni »e bírvágyó kezeket, melyek mindig megnyílnak és soha nem telnek be, e telhetetlen embereket, kik nem látszanak egyébre a világon lenni, mint mindent elvenni, semmivel sem bírni, ez irgalom és szemérem nélküli embereket.« – S ha e nap megjő, a nyírók egyedül lesznek. Mert az arisztokrácia, amely csupán magára gondol, párttá fog silányulni. // Megfeledkezvén a közérdekről, fokozatosan elhanyagolja alárendeltjeit is: miután elszakadt a nemzettől, elszakad követőitől is. Hasonlít az elcsapott táborkarhoz, mely dorbézolással tölti idejét és már nem törődik altisztjeivel, s ha majd eljő az ütközet napja, nem követi senki, másutt keresnek vezetőket.”9

Éppen ez történt az egykori „új osztállyal”, az államszocialista/​kapitalista „ancien régime” uralkodó osztályával, s ez történik vele újból, de ez most már a történet vége.

A rendszerváltáskor kialakult óriási vákuum – az ipar, a mezőgazdaság, az addigi nemzetközi kereskedelmi szisztéma összeomlása, a dolgozók hozzávetőleg egyharmadának kikerülése a bérrendszerből (a munkanélküliségtől a korengedményes kényszer- és rokkantnyugdíjazásig, „kényszervállalkozásig”) a szociális űrbe, a tervgazdasági-állami tulajdon szánalmas maradékának fölosztása zömmel a transznacionális vállalatok között, a modernizációs és „nyugatosítási” kényszer – magával hozta a „jaltai” államrendszer összeomlását, a Szovjetunió, Jugoszlávia és Csehszlovákia fölbomlását, a két Németország (problematikus) egyesülését, az EU és a NATO kiterjesztését messze keletre, és hozzájárult a mostani háborús korszak beköszöntéhez. Nem szólva a munkásosztálynak tett nyugati engedmények könyörtelen visszavonásáról.

Ebben a helyzetben az egykori uralkodó osztály töredékei magántőkések lettek, tőkés vállalatok menedzserei, az új közigazgatás tisztviselői, akadémiai értelmiségiek, médiamunkások, titkosügynökök – és különös gyakorisággal, a hanyatló magyar vezető osztályok (a dzsentri) szokása szerint, a különféle helyi kupaktanácsok (az „önkormányzatok” és szerveik) vezető munkatársai. Mivel a régi (osztatlan, egységes) uralkodó osztály helyén képződött óriási lyukat piaci rendszerben nem kell és nem is lehet betölteni, a vezető pozícióban megmaradt régi („ci-devant”) emberek körében, akiknek a szakismeretére (vagy annak híján a magabiztosságára és a dörzsöltségére) egy ideig szükség volt, de a köztük elosztható pozíciók száma lecsökkent, megindult az állami állásokért folytatott verseny, ami a kínálat szűkössége miatt csakhamar politikai harccá változott (ez is kelet-európai hagyomány: a különféle középosztályi csoportok tolongása a „nyugdíjas állásért”, a szolgálati lakásért stb.).

Az MSZP – akár a többi kelet-európai rokona – a volt párttagok, elsősorban pártmunkások érdekvédelmi szervezeteként alakult meg, az eleinte még valóságos veszélynek tetsző üldözést elhárítandó. Politikai eszméi nem voltak. Amikor lettek, ezek gazdaságilag liberális, szociálisan konzervatív, kulturálisan passzív, ideológiailag defenzív („jobboldal-ellenes”) gondolatok voltak, a lényeg viszont a valamikori uralkodó osztály egységes jellegére való rejtett (olykor öntudatlan) visszautalás, főleg a politika és a közigazgatás összekeverése (a „szakértelem” állandó és kívülállóknak érthetetlen – első pillantásra indokolatlan – hangoztatása), a plurális-laikus kormányzásnak, magának a reprezentáció elvének a nyers meg nem értése, az informális hatalom és a kormányzati fölhatalmazás összekeverése, amelyet jóindulatú és küllemükben humanisztikus-racionális gesztusokkal próbáltak enyhíteni.

A „ci-devant” uralkodó osztály túlélőinek se szükségük, se lehetőségük, se kedvük nem volt a hatalom régi típusú gyakorlására, ennek folytán az új helyzetben való további, semmivel sem indokolható uralmi beállítottságuk – még csak az elnyomásra se voltak hajlandók vagy képesek, amit az idézett konzervatív szerzők teljes joggal emelnek ki (Arendt úgyszintén konzervatív szerző, heterodox szimpátiái ellenére) – a válság körülményei között is emelkedni vágyó új középrétegek szemében egyszerűen tűrhetetlen és groteszk.

Egyáltalán nem triviális, nagyon is érdekes, hogy az „ancien régime” maradékait Kelet-Európában mindenütt „kommunistának” nevezik, minél fanatikusabb hívei a piaci kapitalizmus legszélsőségesebben libertárius-neokonzervatív változatának (persze főleg szavakban), annál inkább. A „kommunista” és a „kapitalista” azonosítása mintegy nyolcvan-kilencven éves hagyományra tekinthet vissza (ennek a pedigréje rossz, mert náci, jelképes figurája természetesen „a zsidó”, mindenfajta modernizmus közös eleme, az újfent és egyre inkább diadalmas világnézet szerint pedig az összes modern rendszerek közös titka).

A „kommunista” szó használata persze nagyban hasonlít a két világháború közötti magyarországi szóhasználatra. „Kommunista” mindaz, ami emancipatorikus jellegű, amit valaha a „progresszió” szóval illettek. Az egalitárius, a feminista, a pszichoanalitikus, a marxista, a historista, a kritikai… – nem érdemes folytatni, mindenki tudja.

A kelet-európai modernség sajátossága, hogy – legmélyebb sajnálatomra – a „kommunista” pártok által megteremtett iparosított, racionalisztikus, tervezőbürokratikus, tudományos-filozofikus, haladár, egyenlősítő-plebejus, erőszakos kultúraterjesztő és kultúrateremtő államkapitalista diktatúrán (és hasonlóképpen marxista gyökerű, kulturálisan modernista, bár szabadosabb és szabadabb belső ellenzékén, amelynek történelmi jelentősége persze mérhetetlenül csekélyebb) kívül az égvilágon semmi nincs, ami ennek a modernségnek a forrása lehetne. Néhányunknak fontos lehet a különbség – mondjuk – Kassák, Derkovits, Moholy-Nagy és Vajda között, de az antimodernizmus számára ők mind kommunisták. Helyettük inkább Aba-Novák és Molnár C. Pál, Bartók vagy Kurtág helyett Hubay Jenő.

Az „értelmiségi” szót Brunetière alkotta meg a Dreyfus-pör idején: az „értelmiségi” egyjelentésű a „dreyfusard”-ral. A modernista értelmiség – vonatkozás nélkül a kiszákmányoltakra, a lázadó ellenkultúrára, a rendszerkritikára, a hatalomellenes szolidaritásra, a hierarchikus (fölsőbbségi) politikai kultúra el- és megvetésére – éppúgy elveszíti funkcióját, mint az uralkodó osztály (s benne a régi „szocialista” techno- és bürokrácia, a tudományos tervező elit), amely vonakodva bár, de otthont adott neki egykor, és jelképesen a társadalom „élére” állította. Munkásmozgalom nélkül nincs Bauhaus, és a tervező államszocializmus/​kapitalizmus nélkül nincs kelet-európai modernség, amelynek a virágkora az 1960-as évek közepétől nagyjából a rendszerváltásig tartott, amely részben leleplezte, részben megindította a hanyatlást. A mostani fordulat vesztese a modernista értelmiség, amely forradalmárból szkeptikussá és konzervatívvá lett (megtartva az avant-garde-ista formanyelv néhány külsőségét), legföltűnőbb sajátossága a fanyalgás, a „pastiche”, az ironikus nosztalgia, az irrelevancia kultusza. Nyitva az út a tetőszerkezetről lelógatott műmárvány oszlopsorok felé.

A régi rendszerből származó „ci-devant” prominensek és notabilitások funkciójuk és ideológiai mikrokozmoszuk vesztével fölöslegessé váltak, s az új körülmények közötti hatalmi próbálkozásaik hiábavalók. Az általános korrupció pedig – mint minden hanyatló osztály esetében – világosan mutatja a régi rendszer uralkodó osztályának uralomra való képtelenségét, a kormányzásnak puszta magánüggyé változását, amelyre a hanyatlás nagy történetírói, Gibbon, Burckhardt, Mommsen utalnak. A rendszerváltást húsz esztendővel túlélt modernista, haladó elitek semmi emlékezeteset nem alkottak, állítólagos értékpreferenciáik érdekében alig tettek valamit, minden válságban van, amit meg akartak reformálni, minden érintetlen, amit meg szerettek volna változtatni. Előítéleteik népszerűtlenek, a föltörekvő új erők mind az 1989 előtti, mind az 1989 utáni alakváltozatukat elutasítják – az egész modern magyar és európai kultúra lényegével együtt.

A mostani viharos átalakulásban különösen pusztító az etnikai, kulturális, nemzedéki és osztályszempontok egymást fölerősítő szintézise a jobboldalon. „A ti időtök lejárt”, „pusztuljatok”, „ôte-toi de là que je m’y mette” (húzódj arrább, hogy beférhessek), „megbuktatok”, „végetek van” – ez mind igaz, semmi kétség, bár mindig ezt mondják az újak a régieknek, a győztesek a legyőzötteknek. A politikai értelemben vett fiatalság (a „homines novi”) fegyvere a bunkó.

Az eredménytelen, impotens, nyerészkedő, züllött, önző, elvtelen, tudatlan „elitek”, amelyek most távoznak – milliók reményei szerint a fegyházba – nem képeznek politikai „irányzatot”. Ez funkcióját s ezáltal minden viszonylagos hasznosságát elvesztett, elég nagy hatalmú és vagyonos társadalmi csoport, amelynek elemei minden pártban és politikai „hálózatban” megtalálhatók, de az övék nem világnézeti, hanem történeti, rétegkultúrás és érdekközösség.

A változás nem politikai lesz, különösen nem a nép szegényebb kétharmadának, amelyet továbbra is a csökkenő reálbér, a szűkülő közszolgáltatások, a töredező infrastruktúra, a kriminális környezetszennyezés, a növekvő represszió, a kíméletlen fajüldözés sújt, kulturális vigaszuk pedig a „a munkakerülők” megvetése. Nem irányzat távozik, hanem osztálytöredék, abból is főleg az idősebbje.

A politika hasonló lesz, a konzervatívok által remélt csönd, béke, stabilitás, kohézió, rend, fegyelem, respektus, kalapemelés és keresztvetés helyett pedig az ifjú posztfasiszták fegyvereinek diszharmonikus csörömpölése.

Az új trónigénylők majd állásokat akarnak, nem fogják beérni avval a pár jelképes áldozattal, amelyet a következő kormányzat ügyészei a lábuk elé vetnek, hogy csillapítsák vérszomjukat.

Az értelmiségnek az a leplezetlen gyűlölete, amely a Kötcsén szónokló Orbán jelölt szavaiból süt,10 nemcsak őt jellemzi, ebben az ismert képviselő talán nem is egészen őszinte, s csak a táborában uralkodó hangulatnak tesz engedményt. És hát van benne valami. Az értelmiségnek – céhes érdekein túl – kellett volna tennie valamit a reakció ellen saját (modernista, progresszív) táborában. Ha ez az értelmiség állítólag baloldali, hogyan lehetett ilyen közönyös a kizsákmányoltak, a kitaszítottak, a hosszú haldoklásra ítéltek iránt? Ez az értelmiség persze nem baloldali, a szekularizmus és az antinacionalizmus pedig plebejus követelésből az elitek szimbolikus jelvényévé vált, s azzá is kellett válnia, miután a többi egyenlőségi követelés szerves kontextusából kiszakították. A nemzeti jobboldal azért mocskolja a modernista értelmiséget, mert nem volt népbarát, tehát antikapitalista; ha az lett volna, akkor nem csúfolódnék vele, hanem lecsukatná.

A „homines novi” betörése mindig barbárnak tetszik: amikor 1948-ban, az államosításkor hat elemis melósokat neveztek ki tömegével gyárigazgatónak, akkor az Ortegán nevelkedett úriemberek „csiszlikekről” és a tömegek lázadásáról suttogtak. Itt most még mindig a diplomás, de tudatlan tapló fiatal középosztály hosszú menetelése zajlik, harca a halálra vált, halálra ítélt, hanyatló és butuló régi elitek ellen, térfoglalás – ismétlem: NEM POLITIKAI, hanem társadalmi változás. Ez is csak „fölül”. Ami „odalenn” történik – a még a kizsákmányoltságból (eufemisztikusan: „a munkából”) is kitaszítottak kirekesztése a társadalomból, kíméletlen polgárháború a szegények és az öregek ellen –, az nem új, azt már korábban elkezdték az egész világon, s a konfliktus etnicizálása is réges-rég megtörtént. Ez fog folytatódni a várható borzalmas következményekkel. A polgári demokrácia alapjogi architektúrájának a lassú eróziója sem újdonság. A posztfasizmusnak sem ez az első alakváltozata.

Azért meghatározó mégis a szélsőjobboldali dinamika, mert mindehhez hozzáadja a biopolitikai (ez esetben a nemzedéki és faji-etnikai) dimenziót, a kulturálisan meghatározó vezető réteg elkergetésének a lehetőségét, továbbá a tömeges politikai erőszak kézzelfogható perspektíváját. A régi elitek leváltása és üldözése, a kritikai, modernista értelmiség iránti megvetés otromba kinyilvánítása – a bosszúvágy kielégítése – okoz majd némi megkönnyebbülést, és egy időre szabad kezet ad a legradikálisabban népellenes politikának. A közvélemény ebbe már beletörődött, és nem az érdektelen pártprogramokra figyel, hanem arra, hogy kit fognak elbocsátani és kit fognak letartóztatni. Ez a lényeg.

A kampec dolóresz.

Az antifasizmus jövője

(2010. április 2.)

Ha valaki olvassa az egyre bizonytalanabb és riadtabb magyarországi balközép sajtót, az a benyomása, hogy hegyomlással vagy árvízzel, azaz természeti jelenséggel van dolga, amelyre emberi akaratnak úgyszólván nincs befolyása – nem pedig választási küzdelemmel, amelyben éppen az emberi akarat szokta a főszerepet alakítani. Igazi harc ma voltaképpen csak a jobboldalon folyik – a Jobbik és a Fidesz–KDNP között –, méghozzá elkeseredett, gátlástalan, szabályokra fittyet hányó párviadal, bandázs nélkül, végkimerülésig. Néhány mérsékelten liberális közéleti személyiség próbálkozik ugyan a szélsőjobboldalt támadó frázisokkal, de ezeket már úgy alakítják, hogy munícióként szolgálhassanak a Fidesznek.

Terminológiai hadicselek

Ilyen frázis az ún. nemzeti bolsevizmus. A közkedvelt monarchista történész leleményét1 a 168 Órától, a Klubrádiótól és a budapesti főpolgármestertől2 a szélsőjobboldali, ám hatalomtechnikailag fideszes Magyar Hírlap tulajdonosáig3 kórusban, uniszónó hangoztatták sokan az elmúlt hetekben. Mire jó ez a terminus mint a Jobbik politikájának jellemzése?

Természetesen elsősorban arra, hogy a Jobbik elleni stratégiákat elfogadhatóvá tegyék a jobboldali értelmiség számára, amelyet évek óta arra tanít a konzervatív sajtó, hogy az antifasizmust mint aljas judeobolsevista-plutokrata manővert elutasítsa. A „közös antifasiszta föllépés” szocialista szorgalmazását már csak azért is elvetik a konzervatív jobboldalon, mert a Magyar Szocialista Párt többé nem jelentős tényező, de azért is, mert ez ellentmondana a baloldali főveszély másfél évtizedes sulykolásának, amelyre a nehezen megalkotott konzervatív összefogást alapozták.

A nem kommunista antifasizmus amúgy is gyér és gyönge hagyománya – a mélyen konzervatív Kolnai Auréltól és Szekfű Gyulától Barankovics Istvánig és Bibóig – feledésbe merült. A legerősebb elemét ennek a hagyománynak (a szociáldemokrata és radikális változatot) a kommunisták semmisítették meg, ennek sincs folytonossága, a Századunk, a Szocializmus, a Munka, a bécsi Világosság, a Szép Szó, a Haladás bekötött évfolyamait természetesen a kutya sem olvassa. Az antifasizmus merőben kommunista hagyatéknak tetszik, amely eszköz volt a Horthy-rendszerben és a vészkorszakban kompromittálódott „történelmi osztályok” tönkretételére. Így hát új szavakat kell keresni.

Olyan szavakat, amelyek rejtetten, szubliminális módon a baloldalt is támadják, hiszen a „bolsevista” kifejezést a mai – politikájában neokonzervatív, neoliberális – „baloldalra” is alkalmazzák a konzervatív lapok és műsorok, s így érzelmileg, izgalmilag alátámasztják a Fidesz-KDNP mai kétfrontos harcát az MSZP és a Jobbik ellen. Sajnos ez a szóhasználat hazug.

A nemzeti bolsevizmus létező jelenség volt a weimari Németországban. A „nemzeti bolsevikok” a földre tepert, éhező Németország, „a proletár nemzet” érdekében akartak szembeszállni az antanttal, szövetkezve a Szovjetunióval. Nem voltak antiszemiták és nem voltak a restauráció hívei se, nem voltak a hierarchia, az újrendiség, a korporatizmus, a militarizmus, a totalitárius kontroll szorgalmazói, magyarán nem voltak fasiszták vagy nácik. Nem értettek egyet (méltán) a szörnyű békeföltételek teljesítésével, ennyiben szembenálltak a weimari demokratikus kormányokkal. Tehát az analógia történetileg száz százalékig téves, mint az analógiák a tragikusan műveletlen magyarországi közéletben majdnem mindig azok.

Nemzeti bolseviknak nevezni a Jobbik politikusait azt jelenti, hogy elkerüljük a konzervatív jobboldalnak elviselhetetlen „fasiszta” kifejezést és azt a látszatot, hogy a Jobbikban a „legitim jobboldaliság” valamely variánsát támadjuk, hiszen a Jobbik ellenfelei között ma szélsőjobboldaliakat is találunk, nem utolsósorban magát Csurka Istvánt.

A másik ilyen kifejezés a „radikális”. Ez a szóhasználat arra alkalmas, hogy mindenfajta radikalizmust mintegy fasiszta gyanúba keverjen, s evvel egyben trivializálja a fasizmust. Ha a „radikális” a „fasiszta” szinonimája, akkor egy füst alatt (burkoltan, rejtetten) lejárattuk a radikális feministákat, a radikális pacifistákat, a radikális állatvédőket stb., így újabb – szubliminális – szolgálatot tettünk a konzervatívoknak; arról nem szólva, hogy Magyarországon a radikális szó foglalt: történelmileg Ady, Jászi és Csécsy híveire vonatkozik, akiket persze a konzervatívok évszázada gyűlölnek immár.

A harmadik a fura módon egyes számban használt „szélsőség”. A „szélsőségek” kifejezés, többes számban, legalább megengedi annak föltételezését, hogy a szélsőjobboldal és a szélsőbaloldal különbözik. A kettő közelségének, pláne azonosságának hangoztatása úgyszintén konzervatív sajátság. (Erre használják az ún. totalitarizmus elméletét is, amely túl sokat magyaráz meg, ennélfogva semmit se.) A „szélsőség” elítélésével ugyancsak a nemzeti konzervatívoknak tesznek szolgálatot, akik csak a baloldallal egyetemben hajlandók vagy képesek megbélyegezni a nácizmust. (A fajgyűlölők ugyancsak egyes számban használják az „etnikum” és a „kisebbség” kifejezést: nem kisebbségekről és etnikumokról van szó, hanem a cigányságról, a romákról. Ugyanilyen szóhasználat a szélsőjobboldal ajkán a „másság”, amelyet a balliberális klisé kiforgatásával egyszerűen – és gúnyosan – a melegekre értenek.)

Ez a szóhasználat általános a balközép sajtóban, amely ezek szerint (is) legbelül, a lelke mélyén már megadta magát a konzervatív jobboldal győzedelmes fő erejének. Többen azt sejtetik, hogy a Fidesz–KDNP menti majd meg a magyar demokráciát a Jobbiktól, de azt nem taglalják, hogy ki menti meg a magyar demokráciát a Fidesz–KDNP-től.

Fölháborodás vagy cáfolat?

A posztfasiszta diadalmenet egyik eleme (nem mondanám azért, hogy: oka) a mára elhalkult antifasiszta propaganda intellektuális gyöngesége, a liberális antifasiszták életismeretének hiányossága. Az antifasiszták az elmúlt húsz esztendőben szünet nélkül fölháborodtak. „Hogy lehet ilyet mondani?” – kérdezték döbbenten évtizedekig. Mintha ez újdonság lenne. Úgyszólván senki nem ment oda az aluljárók, pályaudvarok újságos asztalaihoz – a liberális antifasiszták nyilván gépkocsival járnak –, ahol húsz éve hódít a náci irodalom. Az állam tulajdonában lévő közterületeken (vasút, metró, buszpályaudvarok) olyan náci (fasiszta, nyilas) lapok kaphatók nyíltan, mint sehol a világon. A Großadmiral Dönitz és a Kriegsmarine hőstetteit dicsőítő neonáci förmedvényt ma reggel láttam az újságosom asztalán – az ilyesmi részben amerikai importáru, amelyet az Egyesült Államokban csak zárt borítékban, a tartalom megjelölése nélkül lehet terjeszteni postán, könyvárusi forgalomba nem kerülhet –, állítólag ugyanaz a terjesztő küldi szét, mint amely a Népszabadságot is. Az antifasiszta kritika a szélsőjobboldali irodalomnak az egyötödére se terjed ki. A múlt héten a budapesti Nyugati pályaudvaron tizennégy neonáci-újfasiszta lapot számoltam össze egyetlen bódéban, a föltűnően láthatókat értve csak ide. A második világháborút Hitler szemszögéből bemutató, angolszász szerzői álnevek alatt „terített” méregdrága, színes, albumméretű és -külsejű, áltörténelmi kiadványokkal másfél évtizede tele vannak a populáris könyvesboltláncok. Ott vannak a közkönyvtárakban is.

A liberális antifasiszták – akiknek erről a komoly tőkebefektetéssel, jelentős fordítói, szerkesztői, bibliográfiai munkával előállított irodalomról fogalmuk sincs, csak a Szkíta boltokban fölbukkanó nyilas újrakiadások tűnnek föl nekik, holott ez csak a jéghegy csúcsa: ami Nyugaton ezoterikus, aprócska szubkultúrák gondosan őrizgetett és jelentéktelen sajátja, az nálunk tömegfogyasztási tárgy – azt hiszik, a fiatal posztfasiszták ugyanarra az antifasiszta történeti és politikai irodalomra támaszkodnak, mint ők, csak éppen meghibbantak.

Az 1945, s különösen az 1970-es évek óta megszilárdult antináci konszenzus a mai Magyarországon nemcsak hogy gyönge, hanem jószerivel ismeretlen.

Úgyszólván senki nem közölte a fölnövekvő nemzedékekkel, hogy – teszem azt – a zsidó világuralomról alkotott közkeletű vélemény tárgyilag hamis. Csak azt, hogy ilyesmit állítani nem illedelmes, esetleg erkölcsileg elvetendő. A holokauszttagadást (az interneten: „hollókoszt”, „holokamu”) tiltó törvényt is így fogják föl sokan: ahogyan nem illik a nyilvánosság előtt a nemi szerveket emlegetni, pedig tudjuk, hogy léteznek, az állam szerint nem szabad hangoztatni a „zsidó holokausztlegenda” hamisságát, mert ez sérthetné a „kisebbséget”. De mindannyian „tudjuk”, hogy az európai zsidóságot nem gyilkolták meg, genocídium nem volt, illetve a zsidók maguk tehetnek róla, ha mégis. A Milyen 6 millió? föliratú pólóban feszítő izompacsirtákkal hosszú évek óta bárki találkozhat a pesti villamoson.

Az európai zsidóság megsemmisítését azért kell tagadni, mert ez logikailag lehetetlenné teszi a zsidóság világuralmáról szóló legendát mint világmagyarázatot. Miféle világuralma van (vagy lehetett) a népnek, amelynek a kétharmadát szisztematikusan meggyilkolták, s ebben a III. Birodalmat és szövetségeseit senki se volt képes – és semmilyen hatalom nem is nagyon akarta – megakadályozni? Ha nincs a vészkorszak, ma Magyarországon mintegy háromnegyed millió zsidó élne, nem mintegy ötven-hatvanezer. Ez azért föltűnő volna. Mint ahogy észlelhetők a vidéki zsidó temetők is, amelyekbe évtizedek óta nem temetkezik senki, és láthatók a raktárrá és mozivá átalakított, omladozó vidéki zsinagógák. Így hát természetesen a holokauszttagadók is tudják, hogy amit mondanak, nem igaz.

De az igazság makacs hangoztatása helyett csak azt mondták a szélsőjobboldalnak, hogy nem szabad ilyet mondani. Hogy csak ostoba vagy gonosz ember mond olyat. Csak ostoba ember mondja meg az elhunyt lányának a temetésen, hogy imádott édesapja tolvaj gazember volt és hűtlen férj. Efelől az állítás még lehet igaz. A jobboldal mérsékeltebb része eszerint is cselekedett: nem nagyon emlegette a zsidók elleni előítéletes népmondákat, minek bántsa a túlérzékeny biboldókat, de „tudta, amit tudott”. Az újfasiszták csak kimondták „az igazat”. Senki nem vonta hatásosan kétségbe a mindenfelé – az állami és egyházi oktatásban is – föltűnő balítéletek érvényességét, csak azt vitatták egyre növekvő hévvel, szabad-e ilyesmiket beszélni. A liberálisok ezen csak veszthettek, mert a nemleges válasz nem illik hagyományukhoz, a posztkommunista óbaloldal pedig haragudhatott a liberálisokra – aki úgymond „megengedték” a náci beszédet, ami abszurdum –, akikre veszélytelen haragudni.

A moralizálás és a szüntelen illemtanóra pedig oda vezetett, ahová nem kellett volna: nem csak azt kezdték szalonképtelennek nyilvánítani, aki náci dolgokat fecsegett, s ennélfogva náci volt, hanem ildomtalannak neveztek bármit, amit a nácik történetesen mondtak – akkor is, ha ez másvalakitől átvett, elcsórt igazság volt. Nem az igazságról szólt a vita, hanem az illendőségről. Szélsőjobboldalinak kezdett számítani sok ésszerű nézet, amelyet a posztfasiszták is fölkaptak, egyrészt, mert senki se csak náci, benne él a társadalomban, másrészt, mert a posztfasiszták is népszerűek akarnak lenni, mint minden mozgalom, ezért elterjedt eszmékkel vegyítik borzalmas alapgondolataikat. A posztfasiszták ráültek a – teljesen indokolt – társadalmi elégedetlenség, nemzedéki és osztálygyűlölet hullámára, ennélfogva a jó modor őrei fasisztának nyilvánították a megszorítások okozta nyomor ellen tiltakozó összes mozgalmat szerte a világon, akkor is, ha jól látszottak a fényképeken a marxista pártok vörös és az anarchisták fekete zászlai.

Liberálisnak neveztek nyugati posztfasisztákat, ha – fajgyűlölő alapon – nekiestek a muzulmán kisebbségeknek, mert a muzulmánokat zsidóellenesnek, tehát nácinak tartják (az iszlámizmus nem nácizmus; nem minden antiszemita fasiszta is egyben – és viszont). Magyar liberális hetilapban olvastam Pim Fortuyn, Theo van Gogh és Geert Wilders dicséretét (!). Miután a liberális mainstream rendkívül következetlenül (és eredménytelenül) tabukat, tilalmakat állított föl, az a látszat keletkezhetett, hogy a posztfasiszták tabutörő, képromboló lázadók, akik végre kimondják…, tekintet nélkül az érzékenységekre és a következményekre. És minden tiltott mondatról azt vélelmezi a történelmi baloldal által évszázadokig a lázadás tiszteletére nevelt közönség, hogy igaz. Az efféle antifasizmus – manapság sok egyébbel együtt – megbukott.

Mi a Jobbik titka?

A Jobbik és eszmerokonai (az ausztriai FPÖ és BZÖ áll hozzá legközelebb, de mindkettőnél keményebb, és hajlamosabb a fizikai erőszakra) nagyon fontos történelmi funkciót töltenek be. A többi – pl. a Jobbik hivatalos választási programjának mérsékelt szociáldemokrata jellegű javaslattömege, amellyel senki se törődik – körítés. Ez a funkció így jellemezhető röviden:

1. A technikai fejlődés (mind az ipari termelés: mikroelektronika, robotizálás, automatizálás, informatizálás, miniatürizálás, biotechnológia; mind a szállítás változása: egy része gyorsul, más része fölöslegessé válik, mert mindent mindenütt elő lehet állítani; mind a pénzügyi tranzakciók fölgyorsulása, a kereskedelem, a banki szolgáltatások, a hitelüzlet elektronizálása; a kommunikáció forradalma), továbbá a nemzetközi kereskedelmi jog, találmányi és más szerzői jog, adójog, versenyjog átalakulása, amely a forgalom (elsősorban a tőkejavak körforgása) megkönnyítését szolgálja, hatalmasan megnöveli a relatív értéktöbblet mennyiségét. Ugyanazt az értéket sokkal kevesebben termelhetik meg egyre kevesebb idő alatt, növekvő termelékenység, fehérre izzított munkaintenzitás mellett. A munkanélküliség – a kereskedelmi ciklusoktól egyre függetlenebbül – csakugyan strukturálissá, állandóvá válik, a prekaritás, részmunkaidős és rendszertelen foglalkoztatás, távmunka, alulfoglalkoztatás, kényszer-„vállalkozás” (Ich-AGs), létminimum alatti bérezés, feketemunka stb. beépül abba, amit korábban „munkának” neveztek.

2. A globalizáció – közelebbről a kereskedelmi és pénzügyi tranzakciók liberalizálása – következtében a hagyományos ipar zöme az alacsony bérű ázsiai országokban koncentrálódik.

3. A „tudásipar”, kommunikáció, szórakoztatóipar, szolgáltatások stb. értéktermelési és fölszívóképessége elér a határáig. Ez a nyugati métropolisz körletében súlyos szociális és kulturális problémákat vet föl: átalakulnak az életformák, a korábbi fegyelmező mechanizmusok (a munka és a katonai szolgálat) szétmállásával véget ér a pár évtizedes békés intervallum. A prekaritás, a munkanélküliség, a reálbércsökkenés, az elöregedés folytán problematikussá válik a fogyasztás és az egyre nélkülözhetetlenebb szociális juttatások, közszolgáltatások finanszírozása. Ezt csak hitelezéssel lehet megoldani, ami válságokhoz, népi és állami erőszakhoz vezet. (A munka reális alávetése általános lesz.)4

4. A lakosság fogyasztásának és a tőle egyre kevéssé megkülönböztethető szociális ellátásnak a hitelből való finanszírozása államcsődöket okoz – s ennek következtében a világpolitikai-hatalmi viszonyok átalakulását.

5. A prekárius, munkanélküli, munkaképtelen, nyugdíjas lakosság hol abszolút, hol politikai többségbe kerül, de képtelen – szétszórtsága, eltérő érdekei, kultúrája, nemzedéki rögzöttségei miatt – olyan erővel megszervezni magát és önreprezentációját, mint a klasszikus munkásmozgalom. A munkába állítható, a munka fegyelmének – a tőkés társadalom alapvető kohéziós erejének – alárendelhető népesség aránya csökken. A termelés társadalmasító szerepe lassan elenyészik. A munka/​tőke dichotómián túl egyebet elképzelni nem tudó rendszer (ahol csak ez a két legitim jövedelemforrás létezik) meginog.

6. A munkán/​tőkén túli jövedelemforrást létrehozza az állam – ez a szociális ellátás, segélyezés rendszere –, ennek azonban bizonytalan a legitimitása. Addig volt erős, amíg ezt a legitimitást – az 1945 utáni nyugat-európai „szociális alkotmányok” elvein kívül, amelyeket az Európai Unió alapvető (hatályos) dokumentumai pl. már nem tartalmaznak – az erőteljes parlamenti, mozgalmi és szakszervezeti szocializmus politikailag garantálta. Ilyen erő ma nem lehetséges. Az államok egyre-másra adják föl a szociális ellátások legitimációs és motivációs elveit.

7. Föl kellett merülniük politikai kezdeményezéseknek, amelyek ezt a delegitimációs energiát megtestesítik. Ezek az erők csakugyan erkölcsi forradalmat indítanak. Látszólag konzervatívok – rend, munka, család, hierarchia –, de valójában az alávetett munkából kiszorult populációkért való össztársadalmi (állami) felelősségvállalást – ami még belefért a régi európai konzervativizmus, pl. a keresztyéndemokrácia, „keresztyénszocializmus” programjába – óhajtják megfosztani legitimációjától, amennyiben a szociális szerencsétlenséget mint erkölcsi fogyatkozást tüntetik föl. Ki NEM méltó a segítségünkre? – ez a mai forradalmi (azaz ellenforradalmi) szélsőjobboldal messzehangzó kérdése. Természetesen a romák, vagy nyugatabbra a színes bevándorlók, etnikai kisebbségek, a dolgozni nem képesek és nem hajlandók, a csonka családok, a betegek és öregek – akiket a magyarországi internet „nyuggereknek” (nyugdíjasok) nevez megvetően és gyűlölködve –: ezek egytől egyig méltatlanok „adófilléreinkre”, ingyenélő, lusta gazemberek, ringyók, paraziták, szenilis barmok. Ugyancsak a magyarországi interneten – képzelt roma kiejtést imitálva – „segílynek” nevezik a segélyt. A Jobbik és hívei számára a munkából kiszorultak helóták, akiknek a kunyhóin időnként át kell száguldania a fegyveres erőnek, néhányukat lemészárolva a miheztartás végett.

8. Természetesen a posztfasiszták és a nemzeti jobboldal hozzájuk közelebb eső feléhez tartozók nem neokonzervatívok, akik szerint „segíly” egyszerűen senkinek se jár, tehát támogatást azért nyújtanának a „családoknak”, a „kisvállalkozásoknak”, csökkentenék a „munkára nehezedő terheket” (tehát a szociális költségeket nem a tőkéseknek kell megfizetniük, hanem az államnak, azaz az adófizetőknek), magyarán segítenék a fiatal, fehér, keresztyén, árja, heteró középosztályi férfiakat.

9. Ez a program – ettől enyhén különböző szelekciós kritériumokkal – majdnem az összes párt közös programja; ámde csak a posztfasiszták állnak készen itt Magyarországon és egyebütt arra, hogy öljenek is érte. Ezért nélkülözhetetlen a Jobbik, amely az összes mainstream irányzatú politikai kommentátor, elemző, társadalomtudós, publicista stb. szerint „valóságos problémákat vet föl” (a mélyszegénység kultúrájába belesavanyodott népesség már nem hajlandó dolgozni, aki nem dolgozik, ne is egyék, blablabla): a nem dolgozóktól el kell venni az eddig elvben mindenkinek kijáró életlehetőséget, amivel egy csapásra véget vetettünk az egyenlőség bármiféle-fajta alakváltozatának.

A Jobbik azért látszik „a valóságos problémák” fölvetőjének, mert az összes polgári párt olyan homogeneitást és kohéziót vár el a polgári társadalomtól, amely azt soha nem jellemezte. Az ebbe a koholt organikus egységbe beilleszthetetlen elemeket – olyanokat is, akik ennek az imaginárius ikonjába nem illeszthetők: zsidók, kommunisták, anarchisták, melegek, feministák, művészek, akik munka/​tőke-ellenesnek tetszenek, akiknek a megélhetési forrásai titokzatosak – a legegyszerűbb náci módon kiiktatni, persze mindannyiukat elsősorban (de nem kizárólag!) képzeletben. A Jobbik képzelete a régi nácikénál is szadisztikusabb: Hitler szerette Wagnert és a Lehár-operetteket, a szkinhed rock még neki is sok lett volna, de az Egészséges Fejbőr, a Romantikus Erőszak vagy a Titkolt Ellenállás zúzása a Jobbiknak meg se kottyan. Imádják. (Vö. Kriza Bori zseniális filmjével: Dübörög a nemzeti rock.) Elvégre a nácik titkolták valódi tömeggyilkos szándékaikat. A Jobbik meg játszik. Roma integrációs programokat (!) hirdet, miközben a sajtója kedélyesen „mokkavadásznak” nevezi a cigányok rasszista gyilkosait.

A posztfasiszták – esetünkben a Jobbik – aligha fognak kormányra kerülni, de kifejezik és gyakorolják azt a nyomást, amely manapság minden „mérsékeltebb” európai kormányra nehezedik, s egyértelműen két nemzetre osztja a politikai közösségeket. (Ez már önmagában fasisztoid jellegű folyamat.) Az egyik nemzetbe tartoznak a tőke-munka kontinuumban helyet foglaló „egészséges elemek”, a másikba a szociális hulladék: az „improduktívok”, az „inaktívak”: a munkanélküliek, a kisebbségek, a nyugdíjasok, a drogosok és í. t. Ami Olasz- és Franciaországban már kormánypolitika, azt a Jobbik és a bolgár Ataka még kívülről proponálja. A fasizmus/​nácizmus alapvető tulajdonsága: katonai-jogi értelemben is a politikai közösségen (az államnemzeten) belül jelölni ki az ellenséget – ahogyan ez korábban csak rivális nemzetállamokkal, államnemzetekkel és tagjaikkal történhetett meg –, és megvonni az elismerést a honpolgárok alapvető jogainak egyetemességétől, tehát sokaktól megvonni a honpolgárság lényegét: ez fölszámolja (voltaképpen már föl is számolta) az eddigi alkotmányos rendet.

Az InfoRádióban megkérdezték a Herder- és Kossuth-díjas költőt,5 aki a mindent elárasztó hamisságról panaszolkodott, hogy mikor kezdődött a hamisság korszaka. A jelentékeny poéta válasza: 1945-ben. Ezek szerint tehát 1944-ben még nem volt hamisság. A kijelentés jellemző. Bibó István még azt kérte, véssék a sírkövére: „Élt 1945 és 1948 között.” Az antifasiszta konszenzusnak vége.

A fasizmus első számú funkciója – a munka reális alávetésének kierőszakolása, minden ellenállás letörése – a tőkének érdeke is, meg nem is.6 Az 1920/30-as években a polgárságnak át kellett adnia a politikai hatalmát, hogy a rendszer megőrizhesse lényegét, de ma már – a szó „rendi”, azaz kulturális és politikai jelentésében – nincs többé polgárság.7 A posztfasiszták az egyenlőség és a szociális állam legitimitásának fölszámolása mellé állítják a maradék, még dolgozó munkásosztály fontos elemeit, persze utóbbiak önérdeke ellenében, és a „szociális hulladék” társadalmi megsemmisítésére mozgósítják őket. Ebben – azaz a lényeges ponton – a liberális, „polgári” antifasizmus ma nem mond nekik ellent. A munkatesztet, az „Utat a munkához”,8 a szociális kártyát nem a Jobbik találta ki. Mintegy két éve a Jobbik az összes párttal együtt tüntetett Miskolcon a „cigánybűnözés” hipotézisének védelmében. A Szlovákia elleni sovén hangulatkeltésben (nem érdekes, hogy ez csak a még agresszívabb szlovákiai sovinizmusra adott válasz külalakját öltötte) a Jobbik ugyanazt csinálta a „terepen” szkinhed, hipernáci és irredenta szövetségeseivel, amit a „szocialista” színezetű kormány (és a konzervatív-liberális államelnök)9 a diplomáciában.

Kétféle antifasizmus

Az antifasizmus arra szolgált a spanyol polgárháborúban, a franciaországi népfrontkorszakban és egész Európában az 1945-i győzelmet és fölszabadulást követő években, hogy az akkor még létező klasszikus munkásmozgalom a szociális állam keretében elősegítse a munkakényszer helyreállítását. A „demokráciát” a kemény munka állítja helyre, „most magunknak dolgozunk” – ilyesmiket nemcsak kommunisták hirdettek Kelet-Európában, hanem mindenki mindenütt. A fasizmusnak ehhöz még nem volt szüksége a régi munkásmozgalomra (átvette ennek az elnyomó-szervező-társadalmasító funkcióit), a polgári és „népi” demokráciának azonban igen. Az antifasiszta népfrontok folytatták a fasizmus által megkezdett preventív ellenforradalmat. Ezt a húzást most annál könnyebb megismételni, mivel nincs már se klasszikus munkásmozgalom, se klasszikus burzsoázia. A „polgári” antifasizmus ma amellett a neokonzervatív „leépítési” program mellett mozgósít, amelynek a tanulságait éppen a posztfasiszták vonják le a legbrutálisabban. Az EU és a NATO ellen hamis (mert merőben nacionalista) érveket fölhozó szélsőjobboldal lehetővé teszi a „polgári” antifasizmusnak, hogy a globális repressziót belefoglalja propagandájába, mintha a meg nem választott nemzetközi szervezetek diktátuma a demokráciához tartoznék.

Egyúttal lehetővé teszi a posztfasizmusnak, hogy fölszabadító és forradalmi látszatokba burkolózzék. Még a fenyegetett romák és zsidók melletti humanista kiállás is eltűnőben van. A Jobbik ellen ma csak a szélsőjobboldalnak a konzervatívokkal szövetséges szektora harcol igazán a szokott gyalázatos eszközökkel. Az antifasiszta pártok e tekintetben mellébeszélnek.

A nép többsége vagy bedől a rendszerváltás tagadhatatlan kudarcát hangsúlyozó Jobbiknak, vagy úgy érzi, semmi köze ehhöz a konfliktushoz. Egy korábbi nemzedéki párt (a Fidesz) küzd két új nemzedéki párttal (Jobbik, LMP), s a régi MSZP listavezetője10 is avval hivalkodik, hogy jóval fiatalabb Orbán Viktornál. Mindenki „új”. Ez a szempont szembeszökően üres, a „fiatalság” – amúgy is gyanúsan elterjedt, a weimari szélsőjobboldalra emlékeztető – álságos politikai kultusza (amellyel összhangban áll a fizikai erő civilizáció előtti csodálata, vö. a sportolás közben fotózott politikusokkal vagy a nemzőképességet, potenciát bizonyító családi képekkel) a tartalom nélküli, animális behódolást involváló, tipikusan represszív retorikai – és szó szerint értett – fegyver.

Az antifasizmusnak nincs esélye, ha a posztfasizmus ellenében azt a rendszert védi, amelyet a posztfasizmus még jobban véd. Az, hogy a Jobbik politikusai vérben forgó szemű, véresszájú és hamarosan talán véres kezű idióták, akiknek a dumája az egykori nyilas színvonalat sem éri el, igaz, de nem döntő. Ők a militáns kezesség az éhséglázadások ellen. Ha az antifasiszták nem állnak a szűkölködők és a lecsúszott plebejusok mellé, akkor a neonáci dinamika győz. Ezért a magyarországi baloldalnak határozottan szakítania kellene eddigi intézményeivel, szervezeteivel, szövetségeseivel.

Ha a Fidesz szokásos ügyetlenségével csak relatív többséget szerez és nem tud egyedül kormányt alakítani, akkor kitör majd a zűrzavar. Ha mégis sikerül neki, a megnyugvás rövid lesz. Mind a radikális „rendcsinálás”, mind a kiegyezés az eddig kormányzó erőkkel a posztfasisztáknak kedvez. Én egyetlen most induló pártra se vagyok hajlandó szavazni. Az, hogy rettegnek – joggal – a fasisztáktól, nem teszi őket antifasisztává. Az, hogy nem alakítanak paramilitáris rohamosztagokat és nem dicsőítik a fajgyűlölő gyilkosságokat, még nem teszi őket demokratává. Az, hogy olykor megsimogatják nyugdíjas öregasszonyok buksiját, nem teszi őket szocialistává. A nemzeti konzervatív sajtó évek óta gúnyolódik azokon, akik úgymond „riogatnak a képzelt fasiszta veszéllyel”. Ezt most már nem hangoztatják – de mit szóljunk az esélyes hatalmi aspiránsok éleslátásához és elvárható gondosságához, amely a panaceaként kínálgatott „jó kormányzás” (good government: észak-amerikai, különösen kanadai klisé) föltétele? Ez az egész bagázs fabatkát sem ér.

Úgy vélem, mindent elölről kell kezdenünk.

Válaszok1 az indymediának2

(2010. április 11.)3

Mire ez a pár sor megjelenik, már mindenki eldöntötte, hogy passzív marad-e. Én nem tudok szavazni, nem is fogok.4 Miután föladtam a „kisebbik rossz” választásának rutinját, nyilvánvalóan csak ez maradt. Ámde ez fölveti a következő kérdést, amely voltaképpen fontosabb is: a rendszeren kívülre helyezkedő rendszerkritika álláspontjából egyáltalán mi következik a parlamentarizmusra nézve?

Még hányszor kell néhányunknak avval kínlódnunk, hogy megfelelő párt nincs, számolgassunk hát, melyikük kevésbé veszélyes a népnek, melyik sérti kevésbé a stílusérzékünket, melyik nem annyira gáz? Húsz esztendővel ezelőtt az SZDSZ és a Fidesz volt az akkori jó fejek számára az anticiki, ma pedig – természetesen – a Lehet Más a Politika. Elképzelhetetlen lenne, hogy olyan értelmiségiek, mint Kukorelly Endre, Szilágyi Ákos, Borbély Szilárd, Vári György, más párt listáján föltűnhessenek, és az LMP vezetői között is magas a jófejségi faktor. Az LMP – amely láthatólag az egyetlen szóba jöhető opció fiatalabb emberek között – eklektikus programmal (számos rokonszenves eleme van) föllépő nemzedéki és lifestyle-párt (én is igyekszem bioélelmiszert vásárolni, nincs autóm és tévém), amelynek a legsajátabb közege a bobo populáció (bourgeoisie bohème), a romkocsmák, az avant-garde kiállítások, az indy.

De hát belül marad a kapitalizmuson, sőt, a NATO-n. Tudjátok. Az LMP sokatok jövőjét fogja közelről befolyásolni. Nyilván kialakul majd az intézményi környezete, egyre több aktivistára lesz szüksége, rengeteg jelöltre a helyhatósági választásokon: el fogja árasztani az alternatív vagy enyhén rendszerellenzéki szubkultúrát, vezető téma lesz a nagy arcok fontos beszélgetésein. Ezt én már átéltem korábban, nem rossz. Legföljebb majd rekonstruálni kell az alternatív közeget, amely az LMP-siker hatására összezsugorodik és még kijjebb szorul. Annak ellenére, hogy az LMP nagyon állat, nem valami bátor, amikor átallja nyüstölni a nemzeti jobboldalt, amiben persze taktikailag igaza van, mert a jobboldal bírálata még azok között sincs divatban, who wouldn’t be seen with a fideszes dead in a ditch. Nem annyira gyávaságból nem basztatja nagyon az LMP a Fideszt, hanem azért, mert érzékeny a közhangulatra (fashion-conscious). És ennek a közhangulatnak nemcsak az az oka, hogy az MSZP-kormányok… – nem is folytatom –, hanem az, hogy komoly eltolódás következik be az uralkodó osztály szerkezetében,5 továbbá masszív nemzedékváltás van soron. Az LMP pontosan ennek a fordulatnak a széleskörű megérzése miatt népszerű a stratégiailag fontos rétegekben (fiatal diplomások).

Sokra fogja vinni.

Engem is lelkesít, hogy valamilyen formában síkraszállt a living wage (magyarul a Grundeinkommen) mellett, amely az egyetlen dolog manapság a világon, amiben a radikális baloldal és a keresztyén konzervativizmus egyetért (más-más okokból persze). Reméljük, nem járna reálbércsökkentéssel: az LMP máris a minimálbér befagyasztását javasolja – logikusan.

No igen, ez a lokális probléma, amellyel olvasóimnak majd szembe kell nézniük, ha eljön az ideje. De csakugyan: játszadozzunk-e még a parlamentarizmussal? (Kivéve az esetet, amikor a Jobbik 52 százalékon áll majd, amikor mindnyájunknak el kell menni… és í. t., bár alapvetően erre az esetre is illik a „kisebbik rossz” dilemmatikája, amelyről értekeztem már.)

A parlamentarizmussal kapcsolatban most két kérdés vetődik föl. Az első: a reprezentáció (ez valamivel szélesebb, mint a „képviselet” fogalma), a második: az ideológia (tehát nem pusztán a „manipuláció”) problémája.

A reprezentáció a tőkés rendszer lényegi aspektusa. A piac csak úgy lehet „szabad” – és maga az egész „polgári társadalom” is csak úgy lehet „szabad” –, hogy a korlátozások elvontak és közvetítettek (jogiak), hiszen az életföltételek újratermelése is közvetített: maga a piac a közvetítés. Amikor az életföltételek újratermelése megtörténik, akkor a termelő munkája nem a saját szükségleteinek kielégítését célzó tevékenység; a cél annak az eszköznek (durván: a pénznek) a megszerzése, amellyel a termelő újra megjelenik a piacon, ezúttal mint fogyasztó. Az életföltételek újratermelését a pénz nemcsak kieszközli, hanem reprezentálja (megjeleníti, képviseli) is. „Nincs pénzem” – mondjuk, és nem azt mondjuk, hogy „nincs kenyerem és borom”. A modern (polgári) társadalom elkülönítésekben, osztályok, funkciók és életszférák elválasztásában létezik, ezeket az elkülönítéseket reprezentációk hidalják át, közvetítik. El van választva a termelés és a fogyasztás, a munkaidő és a szabadidő, a magánélet és a közélet, a civil társadalom és az állam, a bourgeois és a citoyen, a „haza” és a „külföld” stb.

Ennek ellenére a polgári társadalom kénytelen fönntartani a „közjó” és a „közérdek” eszméjét (a belső béke, pontosabban: az ellenállás nélküli elnyomatás érdekében), amit a följebb említett elkülönítések egyik pólusának a reprezentációs extrapolációjával ér el. Az állam – éppen a reprezentáció, így a képviseleti kormányzat, vagyis a parlamentarizmus közvetítésével – képviseli a civil társadalmat, a tőke („gazdaság” álnéven) pedig a munkát, a közélet a magánéletet, a citoyen (a honpolgár mint a politikai közösség egyenlő és felelős tagja) a burzsoát (azaz az önző magánembert a maga széttartó és ingatag érdekeivel), a „haza” az „emberiséget” stb.

A Marx előtti szocializmus – amely bizonyos értelemben tovább él – ezt egyszerűen csalásnak minősíti. De ez nincs egészen így. A tőkés újratermelés által elkülönített szférákat csakugyan össze kell fogni, és ez csak közvetítéseken keresztül megvalósítható. A politikai közösség egyedei politikailag passzív értelemben egyenlők (általános, titkos, egyenlő és közvetlen választójog, törvény előtti egyenlőség, a származási kiváltságok és a hátrányos megkülönböztetés tilalma stb.), a népszuverenitásból fakadó hatalmat azonban, a megbízásos jogviszony analógiájára, egyszeri (időszakosan megismételt) akaratnyilvánítással átruházzák. A „választások” szokásos rutinjával az állam elismeri a magán- és csoportérdekek, a részleges világnézeti „közösségek” sokféleségét, amely képviselhető. Az érdekek és nézetek sokfélesége úgy alakul (elvileg) a szuverén általánosságává, hogy az aritmetikai többség dönt. (Ezen keveset változtat a különféle választási rendszerek esetleges igazságtalansága vagy aszimmetriája; ez mellékes kérdés.) Az egyes érdek- és világnézeti csoportok versengése kényszerűen úgy megy végbe, hogy mindannyiuknak a közjóra és a közérdekre kell hivatkozniuk ahhoz, hogy többséget szerezzenek; ez megszelídíti a vetélkedést és mások érdekeinek és nézeteinek a tekintetbe vételére sarkall. (Pluralizmus.)

A szuverént úgy hozzák létre (konstituálják), hogy közben elismerik a magán- és csoportérdekek legitimitását; enélkül a verseny természetesen lehetetlen volna. (Természetesen mindezt nemcsak így lehet megvalósítani: nem minden, nem is a legtöbb tőkés rendszer liberális-demokratikus, a legtöbb nem is szabadversenyes, de mi most ezt az esetet vizsgáljuk. A közvetítések általános rendszere a tőkés társadalmakban más mechanikával – például az állami szakapparátus és a politika egyesítésével, az állampárttal mint az egységes nép közvetítő megtestesítőjével – is megszerkeszthető.)

A közvetítés és a reprezentáció egylényegű: mindkettő megkívánja a másikat, és mindkettő szükséges a kapitalizmus működtetéséhez, vagyis a személyes uralom és a merev szociális szerepek kiküszöböléséhez (amelyek megnehezítenék a technikai, a tudományos fejlődést, a mobilitást, és így az akkumulációt, a növekedést), a politikai egyenlőség, a hatalomnak való hiánytalan és egységes alávetés, az erőszakmentes irányítás, az uniform és kiszámítható viselkedés fönntartásához. A kapitalizmusnak egyszerre van szüksége egyenlőségre és hierarchiára, ezt a hierarchiát azonban nem ruházhatja eleve rögzített csoportokra – ez ellentmondana mind a tőkés dinamikának, mind a polgári társadalom alapvető világnézetének, amely nem tűri a születési előjogokat és az egyszer s mindenkorra rögzített világnézeti tekintélyt.

Evvel a rendszerrel nem is szükséges visszaélni ahhoz, hogy elnyomó funkciója – méghozzá személytelen, ezért nehezen megragadható funkciója – szembetűnjék. (Márpedig visszaélnek vele, különösen úgy, hogy létező társadalmi csoportérdekeket meghamisítanak vagy kizárnak: a mai magyarországi Országgyűlésben köztudomásúlag hiányzik „az alsóbb néposztályok” akár jelképes reprezentációja, ami másutt megvan, manapság persze többnyire eredménytelenül, de ez – például a második világháború utáni Nyugat-Európában – már megtörtént, tehát nem lehetetlen.) A hatalom átruházása éppoly hiánytalan, mint az abszolút monarchiában, és pusztán nem intézményes kontroll (nyilvánosság, civil társadalom) lehetséges, és a nyilvánosság autoritárius és manipulatív átalakításának nincsen semmiféle alkotmányos akadálya. A „King in Parliament” szisztémája – a hatalmi ágak ún. elválasztásának itt nincs jelentősége – azt jelenti, hogy a hatalom belsőleg tagolt, de kifelé osztatlan, és a jogforrás (kiegészítve az egyre befolyásosabb és elterjedtebb bírói jogalkotással, amelyhez hozzáadódik a nem választott szervezetektől származó nemzetközi és föderációs – így az európai – bírói és közigazgatási jogalkotás) szigorúan el van különítve a jogalkalmazóktól és a jogalanyoktól.

A parlamentarizmus arra szolgál, hogy deliberatív (ésszerűen és érvelően tanácskozó) módszerrel, a passzív nyilvánosság ítéletének kitéve hozza létre a jogot. (A végrehajtó hatalom ellenőrzése, esetleg eltávolítása alkotmányos okokból csak ultima ratio.) Ez egészen addig, ameddig a rendszer antagonistái is megjelennek a nyilvánosságban (az európai történelem során ezeket többnyire az egyház, a másik oldalról pedig a munkásmozgalom testesítette meg), képez valamiféle hatalomkorlátozó ellensúlyt. Az első világháború előtt ezt az ellensúlyt az uralkodó osztály a választójog korlátozásával próbálta meggyöngíteni – Magyarországon is a sajtó meg a kultúra (irodalom, társadalomtudomány stb.) volt Tisza István ellenzéke, nem a parlamenti ellenzék, és hasonló helyzet alakulhat ki 2010 áprilisa után is –, ma pedig mind a pre-, mind a posztkapitalista ellenzék végzetesen gyönge, nálunk politikailag nem létező.

A kései kapitalizmusban előbb az állammonopolista szerkezet (imperializmus, diktatúrás államkapitalizmus), majd a mostani globális káosz6 az, ami relativizálja a képviseleti kormányzat sajátosságait, előbb a végrehajtó hatalom túlsúlyával, majd most – a nemzetközi bírói jogalkotás és a meg nem választott nemzetközi intézmények (az EU-tól a WTO-ig stb.) növekvő jogforrási jellege révén – a nemzetállami parlamentek jelentéktelenné változtatásával. A legsikeresebb tőkés állam (Kína) parlamentarizmus és plurális nyilvánosság nélkül aratja gazdasági diadalait.

Ami a legfontosabb: a közvetítés és a reprezentáció (amely a személyek közvetlen megjelenését a társadalomban, illetve a politikai akaratformálást az egyes politikai szubjektumok részéről lehetetlennek vagy irrelevánsnak nyilvánítja, recte azzá teszi) a polgári társadalom sajátossága, és merő illúzió azt képzelni, hogy a polgári társadalmon – a kapitalizmuson – kívül volna bármi értelme vagy létjogosultsága. A kommunizmus megszünteti ezt a közvetítettséget. A parlamentarizmus viszonylag fontos része a rendszernek, tehát nem egészen mindegy, mi történik vele, de a rendszer része.

A másik aspektus az ideológia. Guy Debord-nak teljesen igaza volt, amikor 1967-ben megállapította, hogy a reprodukció és a reprezentáció a kései kapitalizmusban már nem válik el egymástól, fuzionál (spektákulum). A klasszikus kapitalizmusban azért állhatott fönn a szabadságpátosz („demokrácia” stb.), mert a társadalmi kényszer egyrészt szerződéses formát öltött (tehát az uralkodó forma elvileg az „önkéntes belegyezésen”, a „fair” megállapodáson alapult – és most itt tekintsünk el a gyarmatosítás hekatombáitól), másrészt az elkülönítések intézményes jellegűek és szilárdak voltak. A szabadidő magánügy volt, a reprodukciós szférát (család, háztartás, egészség, öregkor, gyermeknevelés, pihenés, sport, gondűzés stb.) az állam nem ismerte, mindez tehát teljes egészében magánügynek számított. A legtöbb ember számára régente a magaskultúra egyetlen ismeretes formája az intézményes vallás (organised religion) volt, ezen fölül mindössze a folklór létezett – ez nagyon lassan változott meg, Kelet-Európában csak a XX. században. A szabadidő és a magánélet egy részről állami gyarmatosítása (a szociális és művelődéspolitika révén: a nyugdíjtól és a fizetett szabadságtól a bölcsődéig és í. t.), más részről – ettől elválaszthatatlanul – beépítése a fogyasztói piacba (a filléres tömegsajtótól a gyakorlatilag ingyenes rádióig és televízióig, az olcsó nyaralástól, tömegturizmustól a szintén majdnem ingyenes internetig) termelési tényezővé tette a reprezentációt. A reprodukciónak alárendelt produkció, a reprezentációnak alárendelt prezentáció csaknem a feje tetejére állította a tőkeviszonyt. A „spektakuláris” szubjektumot már nem kell a régi módon „képviselni”, reprezentálni; közvetlenül prezentálják a mechanikusan megsokszorozott nyilvánosságban (az intézményes, nagy tőkebefektetéssel készült újságtól a „spontán” és „ingyenes” blogig, a drága – és reziduálisan magaskultúrás – hanglemeztől, filmtől a fájlmegosztó technikákig, amelyben nem a kulturális tartalom közvetett, hanem megfordítva: éppen a piaci elem); úgy tetszik, mintha már nem volna képviselni való, mindenki „visel(het)i a képét” a Facebookon stb. Az információ láthatólag nem privilégium többé, Twitteren (korábban SMS-ben) szerveznek forradalmakat.

A reprezentáció (egalitárius) „demokratizálása” azt sugallja, hogy a kései kapitalizmus emberei (karaktermaszkjai) nem szorulnak képviseletre, reprezentációra, megjelennek személyesen, nincs közvetítettség, lehetséges azonnal a spontán akció és a „tartalmak” spontán, személyes termelése. Ez ahelyett, hogy delegitimálta volna a képviseleti kormányzatot, rehabilitálta. (Lásd az Obama-kampányhoz fűzött, döbbenetesen naiv illúziókat.) A közvetítést, mint mindig, a civil társadalom végzi (ennek szerves része a piac és a nyilvánosság, amelyek a spektákulumban egyesülnek), de ez a civil társadalom és ez a nyilvánosság további fúzióval az államot is bevonja a közvetítésbe, amely immár megkülönböztethetetlen a spektákulum többi részétől. (Nem lehet megkülönböztetni Berlusconit, a tévétulajdonost a tévészereplőtől, a politikai vetélkedés egyik alanyától, a végrehajtó hatalom fejétől, a nemzetközi represszió egyik irányítójától, a gyarló – „szexmániás” és „hiú” – magánembertől, aki csinos nőkből állítja össze a kormányát, gálánsan bánik velük, mint jobb úriemberek a ringyókkal.)

„A szabad választás” és a „szabadverseny” kétszáz éve rezzenetlenül áll a kapitalizmus legitimációs ideológiájának a középpontjában, együtt a közjót megtestesítő, a legitim kényszert a köz javára érvényesítő állammal, azaz „a szabad választás” ellentétével. A hivatalos értelmezés szerint a polgári politika e kettő között ingadozik, azaz a „szabad döntés” (a. m. piac) és a legitim kényszer (a. m. állam) között, a két végponton – állítólag – Thatcher és Sztálin között. Ez persze nem igaz. A különbségek jelentősek, és a két állítólagos véglet között számtalan árnyalat létezik, de a tőkeviszony állandó. A két opciót a mai politikai propaganda – most itt csak a helyi tájszólást idézem, de mindenütt ez folyik vagy valami hasonló – vagy „kommunizmusnak” nevezi (ennek az alváltozata a „nemzeti bolsevizmus” az eddigi neokonzervatív mainstream szerint7), vagy pedig „liberalizmusnak”, ezt a most hatalomra kerülő nemzeti jobboldal helyesnek tartja gyűlölni, mindkettőt az ilyen vagy amolyan jogok szűkítése végett hozzák föl a vetélytársak egymás ellen. Egyszerre mindkettőt a (poszt)fasiszták alkalmazzák vádként.

Az egész virulens, bár elavult.

Mind a klasszikus szabadverseny, mind a klasszikus polgári állam kaputt. A „rend” és „szabadság” polgári szintézise többek között azt szolgálta, hogy a belső béke megőrzésével, a jogi és a fizikai kényszer lehető mellőzésével, a kizsákmányoltaknak a kizsákmányolásban való érdekeltté tételével lehessen megvalósítani a teljes lakosság munkába állítását, illetve hogy a munka technikai és logikai fegyelmének a kiterjesztésével higiénikussá, „civilizálttá”, nyugodttá és mozgósíthatóvá lehessen tenni a társadalmat. De minderre a kései kapitalizmusnak nincs szüksége, a munkába állítást (a „foglalkoztatást”) nem akarja, de nem is képes realizálni. A spektákulum fönnáll, de immár nem pacifikál, hanem beletörődik abba, ami a polgári társadalom számára a legfélelmetesebb: a polgárháborúba. Amikor a tőke-munka kontinuumba beilleszthetetlenek elleni polgárháborús hadüzenetről van szó, akkor a képviseleti kormányzat nagy gonddal kidolgozott egyetemességi igényei semmisek.

Kelet-Európa voltaképpen hasonló helyzetben van, mint 1917/19-ben: a polgári demokrácia esélytelen, csak „a cár” és „Lenin” között lehet választani, azaz ma mindazt, amit jóindulatú emberek a polgári demokrácia ilyen-olyan fölfrissítésével, zöld és/​vagy rózsaszín reformjával el akarnak érni (bár sikerülne nekik; de nem sikerülhet), azt csak az autonóm ultrabaloldal diskurzusának elterjesztésével lehet megközelíteni. Vannak maradékok, amelyeket csak a szakszervezetek és a régimódi munkáspártok tudnának fölszámolni, elintézni: rájuk éppúgy szükség van, mint a zöld/​rózsaszín reformmozgalmakra, elérhetnek részsikereket, ami az általános sötétségben nem csekélység. De nem is megoldás.

A liberális antifasizmus kudarcot vallott – én ennek a helyetekben nem örülnék, de tény –, és e tekintetben a magyar nép védtelenül áll legádázabb ellenségeivel szemben. A polgári demokrácia – nem először – tehetetlennek bizonyult a benne, úgy látszik, inherens veszedelemmel szemben. Nem ezen a módon kell szembeszállni a barbársággal. A puszta szörnyülködéssel fölsültek a polgári humanisták. Másokra marad – ránk – ennek a minden bizonnyal iszonyú küzdelemnek a megvívása. Ebben nem segít a polgári humanizmus és az óbolsevizmus valaminő új népfrontja, ami létező – és nem érthetetlen – kísértés. De már húsz éve kísérleteznek vele (jobb híján, bár szkeptikusan, magam is részt vállaltam ebben olykor), és most már igazán szemmel látható (nemcsak Magyarországon, hanem a legvilágosabban Olasz- és Franciaországban), hogy ennek az égvilágon semmi értelme. A kései kapitalizmusnak a posztfasizmus a legígéretesebb kiútja, és kár a fáradságért, ha vissza akarjuk állítani a polgári társadalom korábbi, humánusabb formáját, amelyből szintén fasizmusok keltek ki.

Nem vérmérsékleti okokból vagyunk radikálisok, hanem azért, mert muszáj.

A korszellem dúdol

(2010. október 15.)

Dünnyög, dudorászik, motyog a sötétben. A szomszédban már szól a rádió, sivít a troli, döngetik a kukákat a szemétszállítók, a tilalom ellenére valaki rágyújtott a liftben. A megállóban két asszony beszélget halkan. A csarnokba mennek? Irodát takarítani?

Mindjárt lefő a kávé.

Megvirradt. Illatos, tiszta, tevékeny, borzalmas reggel. Ötven éve ugyanolyan. Csak megnőttek a fák a lakótelepen. Ettől olyan városi lett ez is, mint ami valaha széttörni látszott a várost. Sok mindent gondoltunk közben, de a cipő sarka kopik, a kabát könyöke lyukad, a gép lemerül, a mosogatószer kifogyott, vécépapírt kell venni, be kell fizetni a postán a számlát, lejárt a bankkártya, aktiválni kell az újat, megszűnt a sarkon a könyvesbolt, a mozi, a kiskocsma, nem írnak a gyerekek. Fülhallgató mindenkin, a széplányokon, a már most fáradt, kopaszodó harmincasokon, öt kutyát sétáltat a csaj, jó, könnyű munka.

Mi szól a fülükben? Főleg valami zene, angolul, amit nem értenek. Bocsi és Lali az autórádióban. Áll a forgalom a Szentendrei úti fölüljárónál. Du-du-dú, du-du-dú, o vita vitalis, dulcis et amabilis, semper memorabilis, idézi Ernst Bloch a Korunk örökségében1 egy joachimita költő, Telesphorus himnuszát, eleven élet, édes és szerető, sosem feledő, dulcis et amabilis, du-du-dú.

Milyen is volt az édes, eleven, szerető, emlékezetes élet?

Empedoklész megmondja (Katharmoi 112): agathón meledémonesz ergón, azoké, akik – Jean Bollack merész fordítása2 szerint: „démons soucieux d’oeuvres de bien” – a jótétemények, a jó tettek fölött aggodalmaskodó „démonok” (ez Empedoklész szójátéka: a homéroszi meledéma, aggodalom kifejezést keveri a daimónnal): szellemek, Empedoklész kiválasztottai, isteni küldetésének hívei, a mesterségek/​művészetek tudói, akiknek a városai xeinón aidoioi limenesz, Bollack szerint „havres de respect de l’étranger”, azaz az idegen tiszteletének kikötői (szemben a laisztrügónok hajlékaival, Odüsszeia IX.); az övék az isteni élet, semper memorabilis.

Ex Oriente lux. – Ez a régi gondolat ma háromféleképpen is kísért. Az egyik forma a Kurultáj, a kazah-madzsar barátság, a hátrafelé nyilazás, a jurta és a többi. Ezen könnyű gúnyolódni, de aligha értelmes. Miért lelkesedik a sztyeppei hódítók legendájáért az a sok szlovák és német vezetéknevű lakótelepi kisvállalkozó? Természetesen nem csupán az élet sivársága és szűkössége miatt – erre más orvosszerek is kínálkozhatnának. A Nyugat ma éppolyan, mint Kelet-Európa. A kelet-európai államférfiak előkelőbbek, méltóságteljesebbek, mint Berlusconi vagy Sarkozy. A legfontosabb nyugati kulturális import az ótvarvetélkedő, a valóságshow, a szappanopera. A rasszizmus – a segélyezettek iránti gyűlölet, ami a jóléti állam fő ellenszere (nem a neokonzervatív közgazdaságtan) – mai alakjában szintén nyugati import. Mivel a kelet-európaiak mélységesen mély, évszázados meggyőződése, hogy mi magunk nem érünk fabatkát se, valahová fordulni kell. Kinek imponál egy mai dán vagy belga? Az írástudatlan, archaikus lovas legalább tiszta test. Színhús. Az a jobb, aki nagyobbat üt. A makulátlan fizikai szadizmusban – ez a machismo lényege – nincs ravaszkodás, csalás, képmutatás. Aztán beülnek a Suzuki Swiftbe (a karikás ostor, a tarsoly, a csúcsos föveg, szóval a jelmez a csomagtartóban), irány az M7-es, a Class FM, a Juventus. Hadúr megszólal a GPS hangján: „túl gyorsan hajtasz”.

Reggel hatkor a Nyugatiban, sor az újságosnál. Mit kér? – Blikk. Blikk. Blikk. Blikk. Blikk. Magyar Hírlap. Blikk. Blikk. Blikk. Nemzeti Sport. Blikk. Blikk. Blikk.

Ennek az alternatívája kétségtelenül Attila, Timur Lenk, Dzsingisz kán. Inkább a tűztenger, a kéjgyilkosság, a kisgyerekek nyársra húzása, mint ez. A Nyugat elutasítása mindig a keresztyénség elvetése. A személyiség szentsége – az „istenképmásiság” a teológiában – és a szövetség eszméje (Isten és a nép között): e kettő az egyenlőség közös alapja. A Nyugat ezt ezerszeresen eltörölte, de elvben fönntartja, s evvel évszázadok óta kibírhatatlan feszültséget ró az értetlen perifériára. A barbárság és kegyetlenség kultusza riasztó, egyben megható: együttérzésre indít a magányos fiatal férfiak rémülete. Amelyre minden okuk megvan.

A második orientális csáb a legelvadultabb távol-keleti kapitalizmus antiegalitárius rendképzete: Kína, Szingapúr, Tajvan. Köztisztaság. Engedelmesség. Szorgalom. Önerőre támaszkodás. Pozitív diszkrimináció, feminizmus, multikulti, politikai korrektség, pluralizmus, tolerancia, szabad vita, kritikai diskurzus: zéró. A politika helyettesítése a gazdasággal. Növekedés. Takarékosság. Egyre szubtilisabb technika. Titkosszolgálati és katonai uralom. Egység. Harmónia. Fogyasztás. Cenzúra. Családiasság. Érzékiség. Popzene. Manga. Karaoke. Kung-fu. Csitripornó. Magaskultúra kiiktatása. Iparkodás. Ipar. Mindez perverz gyönyörrel ábrázolva a magyarországi és az euroatlanti konzervatív sajtóban. Mennyivel sikeresebb, mint az individualista Nyugat. Micsoda nyugalom.

A nyugati piaci kapitalizmus igazi kihívója ma nem a szocializmus, hanem az iszlám. A forradalmi iszlám nem totalitárius. Iránban meg kell hamisítani a választási eredményeket, erőszakkal kell szétverni az ellenzéket: mert van ellenzék. A forradalmi iszlám fölségterületén mindenütt polgárháború dúl. Mint minden forradalmiságnak, szubsztanciája ennek is a viszály. Ebbe avatkozik a Nyugat. Ámde náluk az ellenzék is, a Nyugat szövetségesei is iszlamisták. A bazár nemzeti burzsoáziája is iszlamista. Az iszlám forradalma polgári forradalom. Úgy nézi a mai Nyugatot, mint Petőfi nézte volt Metternich rendszerét. Hidegnek látja, érzéketlennek, részvétlennek, elnyomónak, cinikusnak, képmutatónak, anyagiasnak. Az iszlám forradalom attól a kőolajtól függ, amelyet a Nyugat autóiban használnak. Meg attól a kábítószertől, amelyet a nyugatiak szippantanak, fecskendeznek, füstölnek, rágnak. Az iszlám városi gerillái egyre gyakrabban amerikai, brit, francia, német állampolgárok. Az iszlámmal – mint bevándorlókkal és bevándorlók leszármazottaival – szemben vesztésre álló világnézeti és rendészeti küzdelmet folytat a Nyugat (csador-, burka- és nikábtilalom, kitoloncolások, rendőrterror a lakótelepeken, kijárási tilalom „a fiataloknak” a brit külvárosokban, rasszista hegemónia a tömegmédiákban és a konvencionális politikában). Az iszlám ellen háborút folytat a Nyugat iraki, afganisztáni, pakisztáni, jemeni hadszíntereken, a francia különleges szolgálatok által irányított magrebi „világi” diktatúrák kínzókamráiban és a bradfordi, birminghami, vitry-i középiskolákban.3 Nyugati (fehér!) srácok tízezrei ünneplik az utcán a Hizbollá dél-libanoni győzelmét az izraeli véderő fölött.4 Az iszlám rendszerellenesnek látszó, vértanúsággal megerősített, hősies gyűlölködése méltó és adekvát válasznak tetszik (ráadásul rárakódik minderre a három évszázados gyarmatosítás borzalmai miatti indokolt lelkiismeret-furdalás): megérdemeljük – ezt érzik sokan, és már régóta. Rettegnek tőle és vonzódnak hozzá. Egyre több az áttérés.

Hihetetlenül erős a vágy olyasvalamire, ami naiv és egyszerű. S ami nem titkolja, hogy a Nyugat pusztulására tör. Ezt a nyugatiak is áhítják. Megint. Ma ismét lenézzük azt, ami kompromisszum az erkölcsileg tarthatatlannal. A „demokrácia” szó már gúnyt sem érdemel.

Produktivizmus. – Sokan (egész jóhiszeműen) azt gondolják, radikális ellenfelei a tőkés rendszernek, amikor kifejezést adnak a hitelezés („a bankok!”) vagy a neoliberális (neokonzervatív) költségvetési politika vagy a tőzsdei és valutaspekuláció vagy a magas menedzseri fizetések és bónuszok (jutalmak, végkielégítések) vagy a nemzetközi pénzügyi szervezetek vagy a (csakugyan elpimaszodott) hitelminősítő intézetek iránti ellenszenvüknek. Ez tragikomikus. Nemcsak abban, hogy az elmélet terén visszaesés Marxnál korábbra; hogy az absztrakciós képesség sajnálatos elsorvadására utal. Hanem a történelmi farkasvakság a legszomorúbb benne. A „finánctőke” fogalmát – amely az ipari tőke és a banktőke összeolvadását jelenti, s amelyben nincsen az égvilágon semmi új – a „banktőke” értelmében használják, s a banktőke szemére vetik, hogy kiterjeszti befolyását az ipari és kereskedelmi tőkére, a társadalombiztosításra, a közszolgáltatásokra stb. Mintha volna a kapitalizmusnak olyan variánsa, amelyben a pénz nem játszik szerepet, a tőkehiányt nem hitellel pótolják, s a fölhalmozást nem a profit vagy a járadék megelőlegezése indítaná be.

Az uzsorakamat mint „bűnös” középpontba állítása a középkori antikapitalizmus sajátossága, hiszen csakugyan ez állt a középpontban a gépesítés és a tömeges kereskedelmi szállítások kora előtt. A hitelüzlet befolyása és állami ellenőrzése folyton változik, jelenleg – szemben a köztudomással – erőteljes politikai kontroll alatt áll. (A kozmopolita banktőkével szembeállított „produktív”, nemzeti, ipari tőke erkölcsi magasabbrendűségére jó példa az ajkai-kolontári-devecseri vörösiszap-katasztrófa.)5

A magántulajdonnak nemcsak állami módszerű, hanem tőkés szocializálása is lehetséges: ez a részvénytársaság. A szocializálás minden esetben eltávolítja a magántulajdont a tulajdonostól, viszonyuk közvetettebb lesz és politikaibb. A beállás a tőzsdei forgalomba pedig – ahol az értékpapírok többé-kevésbé szabadon adhatók-vehetők – még elvontabbá teszi a tulajdont. Valóban az a tendencia, hogy minden tulajdon egyre inkább pénztulajdonná válik, de a pénz is egyre jobban hasonul más értékpapírokhoz és árukhoz abban, hogy ára (árfolyama) mindinkább a piac preferenciáit, nem pedig az állami akaratot fejezi ki. A sokkal kevésbé „monetarizált”, pénzzé tett gazdaságok se voltak mentesek a válságoktól, mi több, az államosított, szabott áras, a „természeti” „szükségletekhez” szabott ún. mennyiségek tervezésén alapuló árugazdaság (1917–1989) is válsággal végezte és összeomlott.

Az „állammonopolista kapitalizmus” semmivel nem volt kedvesebb az ultrapiaci kapitalizmusváltozatnál, teszem azt, hajlamosabb volt a háborúra – akárcsak a korábbi védővámos rezsimek.

A bankellenességben két paradoxon fonódik össze: az egyik, hogy ez a nézet a fogyasztó (illetve a közszolgáltatások címzettje) álláspontjáról tiltakozik (az adós: fogyasztó). Ez azt jelenti, hogy adottnak veszi a kapitalizmus alapját, az árutermelést és a bérmunkát. A másik: ugyanez a nézet – a Marx előtti szocializmus álláspontjával megegyezően – csak a termelést (és a földet) tekinti „az érték forrásának”.6 Eszerint a banktőke, az ún. pénztőke élősdi (parazita), a hitelezés, a kamatszedés erkölcstelenség. (A fogyasztói álláspont a termelést glorifikálja!) Ebben a képzelgésben az ipar és a kereskedelem fizikai tárgyakkal folytat tranzakciókat, a hitel láthatatlan, megfoghatatlan, elvont – s mint ilyen, „bomlaszt”, szubverzív, testidegen, törzsidegen. Fölszámolja a társadalom kohézióját avval, hogy (mint pénz: általános egyenérték) elvont mértékkel méri a különféle szerves kontextusokban keletkező termékeket és szolgáltatásokat. Ebben az értelemben van okozója a kapitalizmus „bűnének”.7

Az árucsere és a piac elfogadása, a pénz és a hitel elvetése ismerős kombináció, úgyszólván atavizmus. Szociális eredménye az ipar (industry: szorgalom, iparkodás), a munka erkölcsi eszménnyé – természetesen fegyelmező, büntető eszménnyé – változtatása. (A Biblia is büntetésnek tekinti, de – logikusan – nem dicsőíti: hogyan tekinthetnők eszményinek a bűn fenyítékét?)

Az antimarxista szocializmus és az ultrakapitalista puritanizmus kombinációja illogikusan vegyül az adóellenes populizmussal. A végeredmény: az újraelosztás megtagadása, tehát végső soron ellenállás az egyenlőséggel szemben – s mivel a profit és a járadék amúgy is eggyé lesz,8 ellenállás a közjavak visszafoglalásával szemben is; sötét reakció. Máskülönben „a kognitív kapitalizmus” és „az immateriális termelés” hiperkorszerű terminusaival leírt mai helyzetben a munkakultusz – a csak munkavégzéshez köthető jövedelmek kizárólagos legitimitása, pláne az állam erőforrásainak tébolyult mérvű elrekkentése (adózsugorítás, deficittilalom) mellett – abszurd, s még durvább elnyomáshoz vezet.

Régi igazságok. – Elfeledett magyar lángelme írja: „Lényegében két megoldás van: a demokratikus elv kiterjesztése a politikai életről a gazdaságra is, vagy a demokratikus »politikai szféra« teljes megszüntetése. A demokratikus elv kiterjesztése a gazdasági életre a termelőeszközök magántulajdonának megszüntetését és ezáltal az önálló gazdasági szféra eltűnését vonja maga után: a demokratikus politikai szféra lesz a társadalom egésze. Lényegében ez a szocializmus. A demokratikus politikai szféra megszüntetése után csak a gazdasági élet marad; a különféle ágazatokba szerveződő kapitalizmus lesz a társadalom egésze. Ez a fasiszta megoldás.”9

Vámpírok. Birthers & truthers. – Valamikor a „szabadszerelem”, a szexuális szabadság avant-garde elitek meggyőződése volt, amelyet elvszerűen és szűziesen képviseltek és gyakoroltak szürrealisták, anarchisták, kommunisták és feministák. A szélsőbaloldal akkoriban feminista, ateista, vegetárius/​vegán, antialkoholista, természetbarát, naturista, a gyermek-fölnőtt egyenlőség híve, a versenysportok (és minden kompetitív spektákulum) ellensége. Ma a populáris kultúra elfogadja a biszex promiszkuitást, a New Age szubkultúrák – minden emancipációs vonatkozás nélkül – magukévá teszik a váltogatható életforma-kísérleteket; az egész érdektelen és jól piacosított. Erotika már csak a szüzességben és a halálban található; a lebiggyedt alsóromantika a „mainstreaming” áldozata lett. De amikor a kamaszok Stephenie M. vámpírgagyi-románcait olvassák, eszembe jut a Werther sikere. Az is a fölvilágosodás és a forradalom után fakasztott könnyeket.

A „birther” szubkultúra abban hisz, hogy Obama elnök nem az Egyesült Államokban született, tehát nincs joga elnöki tisztéhez. A „truther” szubkultúra abban, hogy a 9/11-i merényleteket az „elit” szervezte, nem az al-Káida. A Tea Party mozgalom – amely átvette az amerikai jobboldal ideológiai vezetését – meg van róla győződve, hogy Obama kommunista és titkos muszlim. A „nigger” szó soha nem hangzik el, de éjjel susogja a nádas. Mindez a paranoia összeolvad az „elit” iránti gyűlöletben. S mi az elit leggyűlöltebb tulajdonsága? Az antielitizmus, az egyenlőségbe vetett hit. Az egalitárius elit – ez csakugyan oximoron – nagyrészt értelmiségi. Az SA régi jó dumája („die Intelligenzbestie”, „Kulturbolschewismus”) visszatért. A szegregációt és diszkriminációt meg kell szerettetni áldozataival, és meg kell velük gyűlöltetni az „idegen szavakat” sűrűn használó kultúrbolsevista észdögöket. Emögött nem állnak tízmilliós tömegmozgalmak és menetelő párthadseregek. Csak a médiákkal és a mobillal fuzionált internet, amely maga a kreatív és interaktív élet. Amit egykor csináltattak, azt most csinálják.

Jegyzetek

A jegyzetekben található internetes hivatkozások hosszú URL-jeit külső hivatkozásként aktiváltuk és rövidítettük. Utolsó ellenőrzés ideje: 2023.07.02.

A világ vége

1 {Thomas Mann: Egy apolitikus ember elmélkedései (1918), ford. Györffy Miklós, Majtényi Zoltán, Budapest: Helikon, 2000.}

2 {William Shakespeare: II. Richárd.}

3 {William Blake: Jerusalem („And did those feet in ancient time”).}

4 {Ernst Jünger: Acélzivatarban, ford. Csejtei Dezső, Juhász Anikó, Budapest: Kossuth, 2014.}

5 {Ernst Jünger: A harc mint belső élmény, f. n., Pécs: Varázsló Macska, 2017.}

6 {Latzkó Andor: Emberek a háborúban, ford. Kállay Kotász Zoltán, Budapest: Napkút, 2017.}

7 {Az 1915. szeptemberi zimmerwaldi konferencián a forradalmi internacionalistákból Lenin vezetésével alakult tömb, az orosz bolsevikok mellett német, lengyel, svéd, svájci és norvég baloldali szocialistákból, akik mind ellenezték az imperialista háborút, a szociálsovinizmust, a háborús hitelek megszavazását és általában a részvételt a parlamentarizmusban.]

8 {Ld. Solomon Lozovsky: „Report on Trade Union Question”, transl. John Riddell, elhangzott a Kommunista Internacionálé negyedik kongresszusán (1922. november 20.), Marxist Internet Archive, 2018, hmarxists.org, utolsó letöltés 2023. 04. 05.}

9 {Kilencszeresen megcsomózott, bőrcsíkú ostor.}

10 {Szleng a szadomazochizmusra.}

11 {Vö. Robert Kurz: Der Kollaps der Modernisierung. Vom Zusammenbruch des Kasernensozialismus zur Krise der Weltökonomie, Frankfurt a. M.: Eichborn Verlag, 1991.}

12 {Ernst Bloch: Az utópia szelleme (1918), ford. Mesterházi Miklós, Budapest: Gond-Cura Alapítvány, 2007; Thomas Münzer als Theologe der Revolution (1921), Frankfurt a. M.: Suhrkamp Verlag, 1980.}

13 {Günther Anders: Die Antiquiertheit des Menschen I-II. (1956), München: C. H. Beck, 2018. Tőle magyarul ld. Günther Anders: „Az atomkor erkölcstelensége. Figyelmeztetés a szélcsend ideje alatt” (1959), ford. Kornsee Krisztina, Pro Philosophia Füzetek 19-20. sz. (1999), 3–19.}

A posztfasizmusról

1 Megjelent a Boston Review 2000. nyári és – rövidebb változatban – az East European Constitutional Review 2000. őszi számában, közölte a The Australian Financial Review. {Az Eszmélet 2000. téli számában megjelent magyar fordítás Battyán Katalin munkája. A szöveget újrafordítottam, de fölhasználtam néhány megoldását.}

2 {Jörg Haider (1950–2008) a szélsőjobboldali Osztrák Szabadságpárt (FPÖ) elnöke (1986–2000), Karintia kormányzója (1989–1991, 1999–2008). Bevándorlóellenes, rasszista, antiszemita, muszlimellenes, euroszkeptikus, náciszimpatizáns és holokauszt-relativizáló kijelentéseket tett, uszított, és ezek szellemében politizált (különösen a karintiai szlovén kisebbség ellen). Az 1999-es osztrák választásokon pártja 26,91 százalékot ért el, második helyen a szociáldemokraták (SDP, 33 százalék) mögött, mintegy ötszáz szavazattal megelőzve a Néppártot (ÖVP). A választásokat követően az SDP-nek és az ÖVP-nek nem sikerült megújítania nagykoalícióját, így a Wolfgang Schüssel vezette Néppárt nagy nemzetközi felháborodásra kiskoalícióra lépett az FPÖ-vel. Így 1945 óta először kerültek kormányra Európában náci-szimpatizánsok. Haidert kellett volna felkérni kancellárnak, de ő a nemzetközi nyomás miatt elhárította a posztot, 2000-ben az FPÖ elnöki tisztségéről is lemondott. Ez elégnek bizonyult: az EU a kiskoalíció megalakulását követő hónapokban kísérletezett Ausztria szankcionálásával (14 tagállam befagyasztotta vele a kétpárti kapcsolatokat), de pár hónap múlva visszafogadták az országot. A koalíció idejekorán felbomlott, majd az előrehozott választások után újjáalakult 2003-ban. Haider ekkortól Karintia vezetésére fókuszált. Autóbalesetben halt meg.}

3 {Az ÖVP–FPÖ kiskoalíció felállása után az első Orbán-kormány (1998–2002) nem fagyasztotta be a kapcsolatokat Ausztriával. Orbán Viktor egy nyilatkozatával is nagy port kavart bel- és külföldön („Orbán Viktort meglepte az Európai Unió Haider-ellenes fellépése”, Origo, 2000. január 29, origo.hu), és azzal is, hogy az új külügyminiszter, a néppárti Benita Ferrero-Waldner első hivatalos útja Magyarországra vezetett. Érzékelve, hogy a nyitottság Ausztria felé a magyar kormány ellen hangolja az EU-tagokat (1998–2002 között zajlottak a tárgyalások Magyarország EU-csatlakozásáról), Orbán visszakozott és elhatárolódott, de nem szakított Ausztriával. („Orbán: kirekesztési szándék Haider kijelentése mögött”, Index, 2000. február 25., index.hu), utolsó letöltések 2023. 03. 08.}

4 {Célzás a MIÉP-re, amely 5,55 százalékot szerzett az 1998-as parlamenti választásokon.}

5 {Célzás Ihász Istvánra, a Magyar Nemzeti Múzeum Legújabbkori Történeti Osztályának a vezetőjére. A Miniszterelnök Hivatal (MH) és a Nemzeti Kulturális Örökség Minisztériuma 1999-ben őt bízta meg, hogy állítson „új, modern szemléletű” magyar pavilont Auschwitzban, amely felváltaná a régi, „kommunista szemléletű” (1979-es) kiállítást. Ihász tervét felháborodással fogadta a Yad Vashem és a Washingtoni Holokauszt Emlékmúzeum, mivel a Horthy-rezsim rehablitációját célozta, a vidéki zsidóság életét zavartalannak állította be, a népirtásért pedig a német megszállókra hárította a felelősséget. (Ld. Randolph L. Braham: „Magyarország és a holokauszt. Erőfeszítések a múlt megszépítésére”, Beszélő, 3. folyam, 7. évf. 4. szám (2002. április).) A hibát később sem sikerült kijavítani. (Ld. „Újabb fejlemények az auschwitzi pavilon ügyében”, Szombat, 2001. január 1., szombat.org, utolsó letöltés 2023. 03. 08.)}

6 {Torgyán József földművelésügyi és vidékfejlesztési miniszter (1998–2001), a Független Kisgazdapárt elnöke (1991–2002), 1999–2001 között a Ferencvárosi TC elnöke.}

7 {Pintér Sándor első belügyminiszteri kinevezésekor (1998) nyugállományú rendőr altábornagyi rangot viselt.}

8 {A bécsi úti Nagybátony-Újlaki téglagyárról van szó. A helyére végül nem luxuslakópark épült, hanem (1999–2001 között) egy Praktiker áruház és egy Stop & Shop üzletház. (Ld. Horváth Péter: „Munkástelep a téglagyárak árnyékában. Az óbudai cegaj”, Óbudai Anziksz, 2020. ősz/​tél, obudaianziksz.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 09.)

9 Néhány érdekesebb angol cikk a legutóbbi fejleményekről: Harry Ritter: „From Habsburg to Hitler to Haider”, German Studies Review, Vol. XXII, No. 2. (1999. május), 269–284.; Jan Müller: „From National Identity to National Interest: The Rise And Fall of Germeny’s New Right”, German Politics, Vol. 8, No. 3. (1999. december), 1–20.; Michael Mickenberg: „The Renewal of Radical Right”, Government and Opposition, Vol. 35, No. 2. (2000. tavasz), 170–188.; Jacob Heilbrunn: „A Disdain for the Past: Jörg Haider’s Austria”, World Policy Journal, Vol. XVII, No. 1. (2000. tavasz), 71–78. Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Reformfasiszták”, Élet és Irodalom, XLIII. évf. 42. szám (1999. október 22.); „Sírrablók és halottgyalázók”, Magyar Hírlap, 1999. november 16.; „Testvérünk, Haider”, Népszabadság, 2000. február 5.; „A nemkívánatos osztrák”, Népszava, 2000. február 25.

10 {„Római polgár vagyok.” Cicero használta elsőként védőbeszédeiben.}

11 {Ebben a vonatkozásban gyakran hivatkozott szöveghely: „Nobis […] nec ulla magis res aliena quam publica. Unam omnium rem publicam agnoscimus, mundum”, Tertullianus Apológiájából (Kr. u. 197): „Semmi sem olyan idegen tőlünk, mint a közügyek. Egyetlen közös dolgot fogadunk el: a világot.” (Tertullian: „Apology”, The Loeb Classical Library: Tertullian. Minucius Felix, trans. T. R. Glover, Cambridge, MA: Harvard University Press, 1978, 173.) A politikafilozófiai hagyomány szerint Tertullianus mondja ki elsőként, hogy az ember nem pusztán politikai lény, hanem a világ polgára: abba a mindent felölelő emberközösségbe tartozik, amely szélesebb az államoknál; ezért maradhat semleges közügyekben. (Vö. Werner Hamacher: „Arról a jogról, hogy ne használjunk jogokat” (2004), ford. Szabó Csaba, Menedékhely, Budapest: Ráció, 2019, 123–124.) Tertullianus mondása Jézus híres tanácsára utal vissza, amelyet a farizeusok tanítványai kapnak: „Adjátok meg a császárnak, ami a császáré, és az Istennek, ami az Istené!” (Máté 22,21).}

12 {Az eredetiben: „relief of Man’s estate”. Burkolt Francis Bacon-idézet: „Science discovery should be driven not just by the quest for intellectual enlightenment, but also for the relief of man’s estate”, írta a brit filozófus The Advancement of Learning (1605) c. műve előszavában.}

13 {Vö. Karl Marx: „A zsidókérdéshez”, MEM 1., ford. n. m., Budapest: Kossuth, 1957, 349–378. Marx Az emberi és polgári jogok nyilatkozata (1789), Pennsylvania és New Hampshire amerikai államok alkotmányainak bírálatával nyújtja a jogi jellegű polgári emancipációról adott kritikáját, amelynek alapproblémája a jog mint olyan megkettőződése állampolgári és emberi jogokra, aztán mindkettőnek – és a szabadságnak („amíg nem sérti a másik szabadságát”) – tulajdonjogként, azaz (burkoltan) polgári jogként való meghatározása.}

14 Vö. G. M. Tamás: „Ethnarchy and Ethno-Anarchism”, Social Research 63 (1996. tavasz), 147–190.; „The Two-Hundred Years War”, Boston Review, 1999 nyár, 31–36. (Magyarul: „Etnarchia és etnoanarchizmus”, Világosság XXXIX, 1998/8-9., ill. Törzsi fogalmak, I., 303–346.; „A kétszáz éves háború”, Beszélő, 4. évf. 7. szám (1999. július-augusztus), 28–41.

15 Michael Mann: „The Dark Side of Democracy: The Modern Tradition of Ethnic and Political Cleansing”, New Left Review 235 (1999. május-június), 18–45.

16 {Így („We the People of the United States…”) kezdődik az Amerikai Egyesült Államok Alkotmányának preambuluma (1787).}

17 {Eritrea 1961–1991 között vívott függetlenségi – dekolonizációs – harcot Etiópiával, s az önálló Eritrea csak 1993-ban alakulhatott meg. 1998-ban újabb fegyveres konfliktus tört ki a két ország között, amelyet csak jelen írás megjelenése után néhány hónappal, 2000. december 12-én zártak le, nem végleg.}

18 Ld. Mark Neocleous: „Against Security”, Radical Philosophy 100 (2000. március-április), 7–15., Uő: Fascism, Burkingham: Open University Press, 1997. A szociális állam (état social) büntetőállammá (état pénal) fejlődésére rávilágít még Pierre Bourdieu [Ld. La Misère du monde (1993), dir. Pierre Bourdieu, Paris: Seuil, 2015. Vö. P. Bourdieu: Sur l’État. Cours au Collège de France, 1989-1992, éd. P. Champagne é. m., Paris: Seuil, 2012.}

19 {Vö. Anthony Giddens: „Risk and Responsibility”, The Modern Law Review, Vol. 62. No. 1 (1999. január), 1–10. A „kockázattársadalom” (Risikogesellschaft, risk society) kifejezést Ulrich Beck vezette be hasonló című 1986-os könyvében. Az inkább weberiánusként, mint marxistaként induló Giddens az ezredfordulón szegődött a New Labour, Tony Blair és a „harmadikutas szociáldemokrácia” hívévé.}

20 Georges Bataille: „The Psychological Structure of Fascism” [La Critique sociale, 1933 november], Visions of Excess, ed. Allan Stoekl, Minneapolis: University of Minnesota Press, 1993, 137–160. [új kiadás: Georges Bataille: La Structure psychologique du fascisme, prés. de Michel Surya, Paris: Éditions Lignes, 2009]; „Tömeg és erőszak” kérdésről ld. Étienne Balibar: Spinoza and Politics, London: Verso, 1988, 105., 115–116 et passim; vö. Gilles Deleuze: Spinoza, Practical Philosophy, San Francisco: City Lights, 1988. [Tkp. Spinoza et la politique, Párizs: PUF, 1985; Spinoza, Philosophie pratique, Paris: Minuit, 1970.] Bataille fasizmus-elméletének érdekes liberális bírálata Susan Rubin Suleiman tanulmánya: „Bataille in the Street”, Bataille: Writing the Sacred, ed. Carolyn Bailey Gill, London: Routledge, 1995, 26–45. Bataille kritikáját nyilván az antisztálinista, forradalmi ultrabal kontextusán belül kell értelmezni. Ld. Bataille, Boris Souvarine, Simone Weil és a titokzatos Laure (Colette Peignot) két kötetnyi levelezését: Laure: Une rupture, 1934, ed. Anne Roche, Jérôme Peignot, Paris: Editions des Cendres, 1999, és Georges Bataille: L’Apprenti sorcier, ed. Marina Galletti, Paris: Editions de la Différence, 1999. Még egy radikális fasizmuskritika a harmincas évekből: Polányi Károly: „The Essence of Fascism”, Christianity and Social Revolution, ed. J. Lewis, K. Polányi, D. K. Kitchin, London: Gollancz, 1925, 359–394. [Magyarul: „A fasizmus lényege”, Polányi Károly: Fasizmus, demokrácia, ipari társadalom, Budapest: Gondolat, 1986, 295–337.]

21 Bataille: „The Psychological Structure of Fascism”, 194. A fasizmus-esszé két érdekfeszítő vázlata: „Cet Aspect religieux manifeste…” és „En effet la vie humaine…”, Georges Bataille: Œuvres complètes, II., Paris: Gallimard, 1970, 161–164. Vö. Antonio Negri elméletével a hatalmi ágak és a komplex hatalom viszonyáról: Insurgencies [1992], transl. Maurizia Boscagli, Minneapolis: Minnesota University Press, 1999, 1–36, 111–128, 212–229.

22 A Bataille és Schmitt közötti párhuzamról ld. Martin Jay: „The Reassertion of Sovereignty in a Time of Crisis: Carl Schmitt and Bataille”, Force Fields, New York: Routledge, 1993, 49–60. Vö. Bataille „Sovereignty” [1953–54] c. esszéjével, The Accursed Share, Vols. 2–3., New York: Zone Books, 1933, Vol. IIa & III.

23 Ld. Jean Piel: „Bataille and the World”, On Bataille: Critical Essays, ed. Leslie Anne Boldt-Irons, Albany: SUNY Press, 1995, 95–106.

24 Ernst Fraenkel: The Dual State [1941], New York: Octagon, 1969. Vö. David Schoenbaum: Hitler’s Social Revolution, Garden City, N.Y.: Anchor Doubleday, 1966, kül. A „The Third Reich and Business” c. fej., 113–151.

25 Fraenkel: The Dual State, 153.

26 {Ezt nevezte Daniel Bell adversary culture-nek, „az ellenfél kultúrájának”. Ez a bevett fordítás nem szerencsés, mert az eredeti kifejezés nem konkrét ellenfélre (meghatározott „ellenkultúrára”), hanem a permanens szembehelyezkedés(ek)re mint kulturális állandóra vonatkozik. Ld. Daniel Bell: „The Cultural Contradictions of Capitalism”, The Journal of Aesthetic Education, Vol. 6. No. 1/2. (1972. április), University of Illinois Press, 1972.}

27 Vö. G. M. Tamás: „Democracy’s Triumph, Philosophy’s Peril”, Journal of Democracy, Vol. 11, No. 1. (2000. január), 103–110. A hagyományos politika riasztó alternatíváiról ld. Jacques Rancière: La Mésentente, Paris: Galilée, 1995, 95–131.

28 {Seymour Martin Lipset: Political Man. The Social Bases of Politics, New York: Doubleday & Company, 1960, kül. „»Fascism« – Left, Right, and Centre”, 131–179. Lipset a német, osztrák, francia, olasz és amerikai választási statisztikák elemzését vizsgálva arra az eredményre jutott, hogy míg a szélsőbaloldal támogatói bázisa rendszerint az alsó-középosztály és a munkásosztály, a szélsőjobboldalé pedig a felső-középosztály, addig a fasizmusé a jövedelmi-kulturális középosztály. Feltevését, amely „középosztály-hipotézis” néven ismert, több későbbi kutatás is megerősítette, nem csupán az 1930-as évek vonatkozásában. (A középosztály kulcsszerepére a fasiszta mozgalmakban már Bataille is felhívta a figyelmet korábban idézett esszéjében.)}

29 {Roger Griffin: The Nature of Fascism, London: Palgrave, 1991, kül. „Para-fascism”, 120–124. A brit történész definíciója szerint a parafasizmus (para-fascism) az „eredeti” (a Mussolini-féle, később a hitleri) fasizmus „eltérítése, pervertálása” az 1920-as, ’30-as években hatalomra jutott ellenforradalmi rezsimekben (Lengyelországban Piłsudski, Spanyolországban Franco, Litvániában Smetona, Romániában Antonescu, Görögországban Metaxas, Portugáliában Salazar, Magyarországon Horthy stb.). Griffin „felülről vezérelt”, „kooptált” fasizmusról beszél, amely még a fasizmusból is kivonja a forradalmiságot. Jól érthető a különbségtétel a „parafasiszta” Horthy-rendszer és a színfasiszta Szálasi-terror kontrasztjából.}

30 {Albert O. Hirschman: Exit, Voice, and Loyalty, Harvard University Press, 1970. A német származású közgazdász szerint bármilyen emberi kollektívának, akár munkavállalók a tagjai, akár fogyasztók, akár állampolgárok, két lehetősége van a tiltakozásra: kilépnek (exit) vagy üvöltenek (voice).}

31 {Kb. „sörvedelők”. A köztéren lerészegedő és erőszakoskodó fiatal férfiakat nevezte így a brit sajtó az 1980-as évek végén. Az érintettek provokatívan fölvállalták a gúnynevet.}

A terrorizmus hanyatlása

1 {2001. szeptember 11-én négy összehangolt terrortámadást hajtottak végre az Egyesült Államok ellen az al-Káida terrorszervezet militáns iszlamista öngyilkos merénylői. A támadás reggelén a 19 elkövető eltérített négy kereskedelmi célú járatot, amelyek menetrend szerint a keleti partról Kaliforniába tartottak. Kettőt közülük – 17 perc különbséggel – nekivezettek a New York-i World Trade Center ikertornyainak, a harmadikat pedig a Pentagonnak (az Amerikai Védelmi Minisztérium székhelyébe) a főváros, Washington, D.C. közelében. A negyedikkel is egy washingtoni kormányzati épületet céloztak, ám itt fellázadtak az utasok, és sikerült elérniük, hogy a gép lezuhanjon. A támadásban mintegy 3.000 ember vesztette életét. Szeptember 20-i rendkívüli elnöki beszédében George W. Bush amerikai elnök (2001–2009) meghirdette „a terror elleni globális háborút”, elsőként az afganisztáni Talibán ellen, akiket az al-Káida támogatóinak nevezett. (Forrás: wikipedia.org.)}

2 {Oscar Jászi, John D. Lewis: Against the Tyrant: The Tradition and Theory of Tyrannicide, Glencoe: The Free Press and The Falcon’s, 1956.}

3 Vera Figner: Vihar Oroszország felett (1926), ford. Tábor Béla, Budapest: Európa, 1968.

4 {Joseph Conrad: Nyugati szemmel (1911), ford. Vámosi Pál, Budapest: Magyar Könyvklub, 2011; Joseph Conrad: A titkosügynök (1907), Gy. Horváth László, Budapest: Európa, 1986; Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij: Ördögök (1872), ford. Makai Imre, Budapest: Helikon, 2020; Henry James: The Princess Casamassima (1886), London: Penguin, 1986; G. K. Chesterton: Az ember, aki Csütörtök volt, Pécs: Alexandra, 2005, ford. Kardos Tibor, Rakovszky Zsuzsa, 2005.}

5 A forradalmi erőszak eszmetörténetéről ld. James H. Billington: Fire in the Minds of Men. Origins of the Revolutionary Faith (1980), 2. kiad., New Brunswick: Transaction, 1998.

6 {Ld. Ernst Nolte: Der europäische Bürgerkrieg 1917-1945. Nationalsozialismus und Bolschewismus [1987], München: Herbig Verlag, 1997.}

7 {Carl Schmitt: „A partizán elmélete. Közbevetett megjegyzés a politikai fogalmához” (1963), A politikai fogalma. Válogatott politika- és államelméleti tanulmányok, ford. Cs. Kiss Lajos, Budapest: Osiris-Pallas Stúdió-Attraktor, 2002, 103–173.}

8 {Az esszé egyelőre nem található.}

9 {A kifejezést Siegfried Buback nyugatnémet szövetségi államügyész meggyilkolására használta egy álnéven írt szélsőbaloldali pamflet: Ein Göttinger Mescalero: Buback – Ein Nachruf, 1977, ld. „Dokumentation des »Buback-Nachrufs« von 1977”, 2001. január 23., netzwerk-regenbogen.de, utolsó letöltés 2023. 04. 03.}

10 {Az első négy eset a Palesztinai Felszabadítási Szervezethez kötődik: a müncheni olimpián a túszejtést és gyilkosságokat 1972-ben követték el, repülőjáratokat főleg 1970-ben térítettek el (többet is), az Achille Lauro nevű sétahajót 1985-ben, a legnagyobb haifai robbantást pedig 1978-ban hajtották végre. A leghíresebb belfasti merénylet, a McGurk’s bár felrobbantása az Ulsteri Protestáns Önkéntesek (UPV) paramilitáris szervezetének, az Ír Köztársasági Hadsereg (IRA) ellenfeleinek a műve volt 1971-ben.}

11 {Ld. „Tuesday, and After. New Yorker writers respond to 9/11”, The New Yorker, 2001. szeptember 16., newyorker.com, utolsó letöltés 2023. 04. 03. Susan Sontag mellett más New York-i értelmiségiek is egy hasábos megemlékezést írtak az eseményről; magát Sontagot az itt kiemelt megállapítás miatt sokan támadták.}

12 {Samuel P. Huntington: A civilizációk összecsapása és a világrend átalakulása (1996), Budapest: Európa, 2019.}

A szakszervezeti kérdés a huszonegyedik században

1 Rosa Luxemburg: „Tömegsztrájk, párt és szakszervezetek” (1906), A szakszervezetek és a tömegsztrájk, szerk. Hamburger Mihály, Budapest: Táncsics, 1976, 124–189; Rosa Luxemburg: „Társadalmi reform vagy forradalom?” (1899/​1906), Marxizmus, szocializmus, demokrácia, szerk. Vörös Gyula, Budapest: Gondolat, 1983, 104–195; Junius: „A szociáldemokrácia válsága” (1916), Rosa Luxemburg: Válogatott beszédek és írások, I., Budapest: Kossuth, 1958, 92–198. [A „Junius” Rosa Luxemburg álneve; az írás a börtönben született, „Junius-brosúra” néven is ismert. Vö. Vlagyimir Iljics Lenin: „Junius brosúrájáról”, A háborúról, a hadseregről és a hadtudományról, I., Budapest: Zrínyi, 646–663.]

2 Jonathan Steele: „G8 owes us an answer”, The Guardian, 2001. augusztus 3. {theguardian.com, utolsó letöltés 2023. 03. 20.}

3 {Jemnitz János történész (1930–2014) a hetvenes évektől haláláig a nemzetközi munkásmozgalom történetét föltáró és bemutató, 1974-ben indult Évkönyv-sorozat (Budapest: Kossuth) szerzője-szerkesztője volt. Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Jemnitz János meghalt”, Élet és Irodalom, LVIII. évf., 31. szám (2014. augusztus 1.).}

4 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Szocdemek”, Népszabadság, 2000. április 8. [Újraközölve: Kunfi Zsigmond, szerk. Agárdi Péter, Budapest: Új Mandátum, 2001, 378–384.)

5 {Eduard Bernstein: A szocializmus előfeltételei és a szociáldemokrácia feladatai (1899), Budapest: Kossuth, 1971.}

6 {Pandzsáb tartomány fővárosa, az indiai Csandígarh mesterségesen tervezett nagyváros: Le Corbusier, Maciej Nowicki és Albert Mayer modernista tervei alapján épült (1951–1965), Dzsaváharlál Nehru határozatára. – Brasíliát vagy Brazíliavárost szintén mesterségesen tervezték fővárosnak: a később világhírű Oscar Niemeyer vezette a munkálatokat, a tervező Le Corbusier tanítványa, Lúcio Costa. Az építkezést a szociáldemokrata Juscelino Kubitschek elnök (1956–1961) rendelte el.}

7 Loren Goldner: „The Online World Is Also On Fire: How the Sixties Marginalized Literature in American Culture (and Why Literature Mainly Deserved It)”, The Guardian, 1995. július 25. {Ld. breaktheirhaughtypower.org, utolsó letöltés 2023. 03. 20.}

8 The Times, 1999. augusztus 4. {Nem sikerült azonosítani a cikket.}

9 Az egész problematikáról ld. „The Retreat of Social Democracy… Re-imposition of Work in Britain and the »Social Europe« (Part 2)”, Aufheben, No. 8 (1999. ősz) {libcom.org. Az Aufheben az olasz autonomia-mozgalom (1969–77) mintájára szerveződött brit libertárius kommunista folyóirat; a cikkeket anonim publikálják az évente megjelenő lapban. Ld. libcom.org, utolsó letöltések 2023. 03. 20.}

10 Vö. Loïc Wacquant: A nyomor börtönei, ford. Köböl Anna, előszó Tamás Gáspár Miklós, Budapest: Helikon, 2001.

11 {Az 1898/99-es vita Karl Kautsky, Eduard Bernstein, Viktor Adler, Filippo Turati között zajlott. Az alapkérdések: elmélet és gyakorlat (értelmiség és munkásszakszervezetiek) viszonya; az erőszakhasználat és a nyomásgyakorlás korlátai; a parlamenti képviselet előnyei-hátrányai. Fent hivatkozott szövegeiben Luxemburg is visszautal rá, akárcsak Lukács György a Történelem és osztálytudatban. Bírálata és újrajátszása magyar kontextusban: Szabó Ervin, Böhm Vilmos: „Szindikalizmus az íróasztalnál”, Részeg Hajó, 2023. február 16., reszeghajo.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 20.}

12 {Rosa Luxemburg: A tőkefelhalmozás. Adalékok az imperializmus gazdasági magyarázatához, ford. Dalos György, Budapest: Kossuth, 1979.}

13 {A felsorolt városokban nagy antiglobalizációs tüntetéseket tartottak: Seattle-ben (és párhuzamosan Washingtonban) 1999 novemberében, a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) gyűlésének az alkalmával („Battle of Seattle”, 40.000 tüntető, összecsapás a rendőrséggel); Prágában 2000 szeptemberében, az IMF és a Világbank gyűlése alatt (12.000 tüntető, stratégiájukat a seattle-iről másolták); Genovában 2001 júliusában, a G8-csúcs apropóján (ez volt az antiglobalizációs mozgalom tetőpontja: 200.000 tüntető, több napos harcok; egy olasz fiatalembert agyonlőttek a rendőrök). A tüntetéseket nem annyira a helyi szakszervezetek vezényelték, hanem a mozgalom nemzeteken átívelő, hálózatszerűen szerveződő sejtjei.}

14 A válságelmélet jelenlegi állásáról ld. a Historical Materialism 6. lapszámát (2000).

15 Vö. Michael Hardt, Antonio Negri: Empire, Cambridge, Mass./​London: Harvard University Press, 2000.

16 Vö. David Mandel: „Why Is There No Revolt?”, Socialist Register, 2001, 171–196.

17 A nyugati szakszervezetek nehézségeiről ld. Hugo Radice, Theo Nichols, Gregor Gall, John McIlroy cikkeit: Capital & Class, Vol. 25. No. 3. (2001. ősz.).

18 Erről jó áttekintés: Tamás Pál: „Posztfordizmus és a közép-európai forgatókönyvek. Globalizációs hálózatok és szerepminták”, A globalizáció kihívásai és Magyarország, szerk. Földes György, Inotai András, Budapest: Napvilág, 2001, 73–110. Kelet-Európa, elsősorban Lengyelország vonatkozásában ld. még a következő tanulmányokat: Jane Hardy: „East-West Integration, Inequalities and Value Chains: Rethinking the Core-Periphery”, Labour Focus on Eastern Europe, 67 (2000. ősz); Andrew Kilmister: „The Polish Economic Crisis”, Labour Focus, 68 (2001. tavasz); Guglielmo Meardi: „Neoliberal Models and Mirages in Polish Industrial Relations”, Labour Focus, 69, (2001. ősz); vö. Thoma László: „A baloldal dilemmája: a szakszervezet”, Mozgó Világ, 2002/1. {epa.uz.ua, utolsó letöltés 2023. 03. 20.}

A középosztály lázadása

1 {2001. évi LXII. törvény a szomszédos államokban élő magyarokról, ld. A státustörvény. Dokumentumok, tanulmányok, publicisztika, szerk. Kántor Zoltán, Budapest: Teleki László Alapítvány, 2002.}

2 {Pokorni Zoltán, ekkor még a Fidesz elnöke-frakcióvezetője. (Pár hónappal később mond le édesapja ügynökmúltja miatt, ld. az „Ellenforradalmaink” c. írást jelen kötetben.) A „lenyűgöző videó”-t nem sikerült azonosítani.}

A gyászoló család

1 {Medgyessy Péter szocialista miniszterelnökről (2002–2004) néhány héttel a 2002-es országgyűlési választások után írta meg a jobboldali sajtó, hogy a pártállam állambiztonsági szolgálatának a kötelékébe tartozó kémelhárító volt a Kádár-korszakban (1978–1982). Medgyessy a belügyminisztérium III/II. csoportfőnöksége (1962–1990) 7. osztályának volt a szigorúan titkos állományú tisztje. A nemzetközi gazdasági együttműködés területén végzett (külső) elhárítást. Párttag volt, tagja a Pénzügyminisztérium Pártbizottságának (eredeti végzettsége: közgazdász). Munkájáért fizetést kapott. Olyan típusú feladatai voltak, mint például a Világbankkal és a Nemzetközi Valutaalappal folytatott tárgyalások során megszerzett titkos dokumentumok pénzügyi és állambiztonsági szakvéleményezése. (Ld. személyi adatlapját a vásárhelyi Emlékpont Intézet honlapján: szigoruantitkos.hu.) Magát a botrányt a magyar sajtó a „D–209-es ügy”-nek keresztelte el, a miniszterelnök egykori ügynöki jelzéséről. (Ld. a leleplező cikket: „Titkos ügynök a kormány élén”, Magyar Nemzet, 2002. június 17., magyarnemzet.hu; ld. az anyagát, amelynek titkosítását maga oldatta fel: szigoruantitkos.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 22.)}

2 {Medgyessy pénzügyminiszter a Lázár- és a Grósz-kormányban (1987–1988), a Németh-kormányban a minisztertanács gazdasági ügyekkel megbízott elnökhelyettese (1987–1990), az MSZMP központi bizottságának (KB) a tagja (1987–1989). Az MSZMP 1989-es megszűnése után nem lépett be az MSZP-be. Bokros Lajos lemondása után pártonkívüliként a szocialista Horn-kormány harmadik pénzügyminisztere (1996–1998). Miniszterelnöksége alatt már párttag.}

3 {Az ATTAC-mozgalomról magyarul ld. a francia alapító bemutatását: Bernard Cassen: „Egy új nemzetközi társadalmi mozgalom, az ATTAC születése és fejlődése”, Előadás a Budapest Francia Intézetben 2002. március 5-én, Eszmélet 14. évf. 55. szám (2002. ősz).}

4 {Aleksander Kwaśniewski (1954), a Lengyel Köztársaság elnöke (1995–2005). A pártállam idején az apparátus tagja. A rendszerváltás után az utódpárt, a Lengyel Köztársaság Szociáldemokráciája (SdRP), majd a Demokratikus Baloldali Szövetség (SLD) vezetője. Elődje, Lech Wałęsa (1943) a Szolidaritás mozgalom alapítója, a rendszerváltó Lengyelország első elnöke (1990–1995).}

5 {Célzás az előző kormány (Fidesz, Független Kisgazdapárt, Magyar Demokrata Fórum, 1998–2002) leváltására.}

Ellenforradalmaink

1 {Az Erzsébet hidat 10 autóval torlaszolták el a 2002-es országgyűlési választások szavazatainak újraszámlálását követelő tüntetők, mintegy 100–150 fő. A hivatkozási alapot az áprilisi választásokon tapasztalt vélt vagy valós csalások és visszaélések adták; a tüntetők gyanúját növelte, hogy a győztes MSZP–SZDSZ koalíció negligálta a szavazólapok megőrzésére vonatkozó kéréseket, és mereven elzárkózott az újraszámlálástól, sőt, épp megsemmisíteni készült a szavazólapokat (törvényes szokás szerint). Olaj volt a tűzre, hogy a Fidesz nem fogadta el egyértelműen a választási vereségét („a haza nem lehet ellenzékben”). Rendőrök oszlattak, tettlegességre is sor került, a hídon parkoló autókat hatóságilag kellett eltávolítani. A Fidesz a kormányt, a kormány a MIÉP-et és a Fideszt hibáztatta. A tüntetés valószínűleg spontán szerveződött. („Eltorlaszolták az Erzsébet hidat a szavazatok újraszámlálását követelő tüntetők”, Index, 2002. július 4., index.hu; „Tüntetés az Erzsébet hídon”, Political Capital, 2002. július 5., politicalcapital.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 22.)}

2 {A 2000-es amerikai elnökválasztás során Floridában újra kellett számlálni a szavazatokat, miután a hibahatáron belüli különbség volt a két jelölt, a republikánus George W. Bush és a demokrata Al Gore között. Ettől függött, melyikük lesz az elnök. Az újraszámlálás Busht hozta ki győztesnek 0,009 százalékpontos előnnyel. A rákövetkező viszályt az okozta, hogy a megyékre lebontott és az állami szintű számlálás eltérő eredményt hozott: előbbivel a republikánus, utóbbival a demokrata jelölt nyerte volna a választást. Az eredményt hónapokig tartó pereskedés követte, amelyet a Legfelsőbb Bíróság döntött el 5–4 arányban Bush javára.}

3 {Idézetek és parafrázisok Orbán Viktor a választásokat értékelő beszédéből, amelyet százezres tömeg előtt tartott a Dísz téren 2002. május 7-én. („Orbán Viktor Dísz téren tartott beszéde”, ma.hu, 2002. május 10., ma.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 22.)}

4 {Milotay István (1883–1963) szélsőjobboldali politikus, publicista, Imrédy Béla híveként parlamenti képviselő, a nyilas hatalomátvétel után Németországba, onnan ’47-ben Brazíliába emigrál. – Lendvai István (1888–1945), a Horthy-korszakban „keresztény-nemzeti” költő, publicista. A második világháború alatt „Nomád” álnéven írt cikkeiben a nemzetiszocializmus ellen fordul, de továbbra is „a magyar faj” fensőbbrendűségét hirdeti. A nyilasok végzik ki.}

5 {A „négyigenes népszavazás” 1989. november 26-án zajlott. Kezdeményezői: SZDSZ, Fidesz, FKgP, MSZDP. A négy kérdést úgy fogalmazták meg, hogy a kiírók által támogatott válaszok mind-mind „igen”-ek legyenek; innen a név.„Csak az országgyűlési választások után kerüljön-e sor a köztársasági elnök megválasztására? Kivonuljanak-e a pártszervek a munkahelyekről? Elszámoljon-e az MSZMP a tulajdonában, vagy a kezelésében levő vagyonról? Feloszlassák-e a Munkásőrséget?” Az igenek győztek. Az első kérdés volt a legnagyobb horderejű (és a legszorosabb), így ugyanis eldőlt, hogy nem lesz azonnali, közvetlen köztársaságielnök-választás. „Az MDF és az MSZMP közös oldala” a „nem” volt. Az MSZMP utódpártjaként az MSZP-nek választási veresége tudatában az volt a terve, hogy közvetlenül köztársasági elnökké választassa Pozsgay Imrét; Antall József pedig megbízott Pozsgayban, egyes vélekedések szerint „lepaktált vele”, emellett úgy kalkulált, hogy a szocialistáknak tett kedvezménnyel biztosítható a zökkenőmentes átmenet. Az SZDSZ akkori álláspontja szerint Pozsgay megválasztásával lehetetlen lenne „választóvonalat húzni […] a bukott rendszer és a mostani között”. (Vö. egy másik résztvevő visszaemlékezésével: „[Meszerics Tamás, Mink András:] „Antall tényleg paktumot kötött Pozsgayval? [Kis János:] Az, hogy közöttük a szó szoros értelmében született volna egy megállapodás, nem bizonyítható. Ha volt megállapodás, akkor szóban köttetett, nem maradt nyoma. De azt nehéz elképzelni, hogy az elnökválasztásra vonatkozó kompromisszum ne egyezkedés eredményeként jött volna létre, hiszen nemcsak Antall engedett, hanem Pozsgay pártja is: belementek abba, hogy közvetlen elnökválasztásra csak egyszeri kivételként kerüljön sor. Amit teljes bizonyossággal állíthatunk, annyi, hogy Antall és Pozsgay a nyár folyamán többször beszélt egymással, és hogy közben az MDF és az MSZMP álláspontja közeledett egymáshoz. Hozzáteszem: akár kifejezetten megállapodtak, akár nem, a kialkudott kompromisszum annyit mentett volna meg az EKA [Ellenzéki Kerekasztal] eredeti követeléseiből, amennyit Antall az adott helyzetben lehetségesnek tartott. Más kérdés, hogy – mint utóbb bebizonyosodott – az engedményekre nem volt szükség.” (Kis János: Szabadságra ítélve, Budapest: Kalligram, 2020, 520.) Miután a nép elutasította az előzetes köztársaságielnök-választást, és lezajlott az 1990. tavaszi országgyűlési választás is (amelyen az MSZP csakugyan súlyos vereséget szenvedett), az új Országgyűlés két legerősebb pártja, az MDF és az SZDSZ a politikai stabilitás és az alkotmány megerősítése érdekében húsz pontos paktumot kötött, amelynek egyik tétele úgy szólt, hogy a köztársasági elnököt az Országgyűlés választja. Az SZDSZ jelöltje Göncz Árpád volt, akivel annak ellenére, hogy az SZDSZ alapító tagjaként nem volt pártfüggetlen, az MDF is kiegyezett. Mielőtt beiktathatták volna, az MSZP még egy kísérletet tett a közvetlen köztársaságielnök-választás intézményének áterőltetésére: 1990 nyarán népszavazást kezdeményezett, amelyet aztán az MDF és (főleg) az SZDSZ passzivitásával sikerrel szabotált: megtartották ugyan, de kedvezőtlen időpontban, nyár közepén, érdemi kampányok nélkül; a választásra jogosultak mindössze 14 százaléka szavazott (85 százalékuk igennel), a szavazás így érvénytelen volt. Az Országgyűlés 1990. augusztus 3-án választotta végül a Magyar Köztársaság elnökévé Göncz Árpádot. (Vö. Lakner Zoltán: „Hétezernél is kevesebb vokson bukott el Pozsgay álma”, 24.hu, 2019. november 26., 24.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 22.) – Lezsák Sándor az MDF alapító tagja, 1993–1994 között a párt ügyvezető elnöke, 2004-es kizárásáig ügyvezető alelnök, 2006-tól a Fidesz–KDNP tagjaként országgyűlési képviselő.}

6 {Megnyitóbeszédét Kéri Kálmán (1901–1994) saját katonai pályafutásának felvázolásával kezdte, amit egyben a XX. századi magyar történelem allegóriájának is szánt. Elbeszélte, hogyan lett puszta parancskövetőként a Ludovika a Monarchiára felesküdött honvédtisztjéből előbb „vörös katona”, aztán „ellenforradalmi fehér”, aztán vezérkari tiszt a Horthy-korszakban és a Don-kanyarnál, majd „parlamenter” Moszkvában, végül az első szabad Országgyűlés képviselője. (Farkas Mihály, a Rákosi-korszak nagyhatalmú honvédelmi miniszere nevét külön nem említi.) Ld. Kéri Kálmán korelnök megnyitó beszéde az Országgyűlés alakuló ülésén, 1990-ben, parlament.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 21.}

7 {Az első Orbán-kormány 2001. augusztus 15-én (Nagyboldogasszony napján) hagyományteremtő céllal „felúsztatta” a Szent Korona másolatát Esztergomba; ugyanebben az évben újraalapította Horthy Miklós-féle Magyar Corvin-lánc kitüntetést; renoválta az 1867–1945 között a miniszterelnökök lakhelyéül szolgáló Sándor-palotát.}

8 {Népi írók (Féja Géza, Illyés Gyula, Móricz Zsigmond, Németh László, Szabó Lőrinc, Tamási Áron) és Gömbös Gyula miniszterelnök szövetségkötési kísérlete 1935-ben. Gömbös ambicionálta. A találkozónak az írók ellenkezése miatt nem lett folytatása.}

9 {Ld. „Nem jogi formákra, hanem együttlétre, összefogásra, készenlétre van szükség. Most arra van szükség, hogy százszámra alakuljanak polgári körök, és társaságok. Az erőnk, amely a sokaságban van, akkor valódi erő, ha képesek vagyunk magunkat megszervezni.” „Orbán Viktor Dísz téren tartott beszéde, Budapest, 2002. május 7.”, ma.hu, 2002. május 10., ma.hu.) Később: „Most már kevésbé fontos, hogy ki a fideszes, ki az MDF-es, kereszténydemokrata, vagy kisgazda, ennek a világnak vége […] A választási vereség világossá tette a jobboldal számára, hogy már nem pártokban kell gondolkodni. […] Sokkal nagyobb erőt képviselünk […], ha a társadalmat nem köréjük, hanem egy nagyobb egységbe tömörítjük.” „Orbán Viktor beszéde Vásárosnamény-Gergelyiugornyán, a polgári körök Szabolcs-Szatmár-Bereg megyei fórumán”, Political Capital, 2002. június 12., politicalcapital.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 22.}

10 {A megjelölés a 2006-os választási kampányában lesz kiaknázva, de a párt és médiaszakemberei már a 2002–2006-os ciklus során igyekeztek Orbán Viktort „a polgári Magyarország” aktuális miniszterelnökeként beállítani.}

11 {Ld. „Haza akkor is van, ha a történelmi viharok rázzák. Haza akkor is van, ha nem a miénk a kormányzati felelősség. A haza nem egyszerűen politika, hanem az életünk. Meglehet, pártjaink és képviselőink az Országgyűlésben ellenzékben vannak, de mi, akik itt vagyunk a téren, nem lehetünk, és nem is leszünk ellenzékben, mert a haza nem lehet ellenzékben.” Ld. „Orbán Viktor Dísz téren tartott beszéde”, 2002.}

12 {„Túl jobb- és baloldalon”, utalás: Friedrich Nietzsche: Jenseits von Gut und Böse (Túl jón és rosszon).}

13 {A szocialista Horn Gyula miniszterelnök (1994–1998) kormányának a szabad demokrata Kuncze Gábor volt a belügyminisztere, a szocialista Békesi László 1994–95, az ekkor ugyancsak szocialista Bokros Lajos 1995–96, az ekkor pártonkívüli Medgyessy Péter 1996–98 között a pénzügyminisztere. Békesi és Bokros Medgyessy Péter a 2002-es győzelme után indított „száznapos programját” támadta. A 150 milliárd forintos program 50 százalékkal emelte a közszférában dolgozók (pedagógusok, orvosok, ápolók – 550 ezer állami közalkalmazott és 50 ezer alapítványi, egyházi dolgozó) bérét, 20 százalékkal a családi pótlékot, és emelte az egyetemi ösztöndíjakat is, egyszeri „kárpótlásként” 19.000 forint „jövedelemkiegészítést” utalt a nyugdíjasoknak stb. A „koraszülött jóléti állam” (Kornai János) ilyetén intézkedéseit, amelyeket a Fidesz is megszavazott (fönntartva, hogy az MSZP az első Orbán-kormány gazdasági eredményeit osztja szét), a volt pénzügyminiszterek „felelőtlen osztogatásnak” nevezték, és az ország versenyképességének a csökkenésére, a bérek túlságosan gyors emelésének makrogazdasági veszélyére figyelmeztettek. Ld. „Száznapos program”, Political Capital, 2002. július 19., politicalcapital.hu; vö. „150 milliárdba kerül a száznapos program”, Origo, 2002. június 10., origo.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 22.}

14 {Nem sikerült azonosítani az interjút.}

15 {Richard Pipes: Russian Revolution, 1899–1919, New York: Knopf, 1990.}

16 {Hegyi Gyula: „Szocializmus, vagy amit akartok”, Népszabadság, 2005. december 17.

17 {Jevno Azef (1869–1918), orosz forradalmi szocialista, egyben kettős ügynök: egy személyben munkásszervező-provokátor és a cári titkosszolgálat kémje.}

18 {Kis János a „Medgyessy-ügyben” a miniszterelnök lemondása vagy lemondatása mellett foglalt állást (Kis János: „Medgyessynek mennie kell”, Magyar Hírlap, 2002. június 19.), ellenkező döntés esetében pedig az SZDSZ-nek a koalícióból való kilépése, legalábbis az MSZP-re való nyomásgyakorlás mellett érvelt. Nyomatékosan hangsúlyozta, hogy nem puszta „erkölcsprédikációról” van szó, hanem az SZDSZ „reálpolitikai” érdekéről és az „alkotmányvédelem” kötelességéről. Ld. Kis János: „A döntés kockázatai”, Élet és Irodalom, XLVI. évf., 27. szám (2002. július 5.) Miután elvárásai nem teljesültek, 2002. augusztus 8-án kilépett az SZDSZ-ből. Döntését nyílt levélben tette közzé: Kis János: „Levél az SZDSZ vezetőihez”, Élet és Irodalom, XLVI. évf. 33. szám (2002. augusztus 16.). A kilépése miatt szocialista és liberális oldalról is bírálták: „moralistának” bélyegezték (negligálva reálpolitikai analízisét) és megkérdőjelezték a hitelét, annak alapján, hogy korábban maga is ambicionálta a szocialistákkal való szövetségkötést. A vádakat cáfolja: Mink András: „Kis János kilépése”, Beszélő, 7. évf. 9–10. szám, beszelo.c3.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 22. Mink nem tér ki Nádas Péter és Kis János vitájára: „Áldatlan és fölösleges vita. Mihancsik Zsófia interjúja Nádas Péterrel”, Magyar Narancs, 2002. június 27.; Kis János: „Az erkölcsi minimum”, Élet és Irodalom, 2002. december 20.; Nádas Péter: „Az értelem kockázata”, Élet és Irodalom, 2003. január 4.; Kis János: „A politika mint erkölcsi probléma”, Élet és Irodalom, 2003. május 23. Álláspontja „végleges” kifejtését ld. Kis János: A politika mint erkölcsi probléma, Budapest: Kalligram, 2017. – Nem pusztán Kis János, hanem Hack Péter jogász is kilépett az SZDSZ-ből, az ő érveit ld. „Az SZDSZ nem erre szövetkezett”, Rádai Eszter interjúja Hack Péterrel, Élet és Irodalom, XLVI. évf., 32. szám (2002 augusztus 9.) Ld. még jelen kötet következő írását.}

19 {Pokorni Zoltán, a Fidesz elnöke és frakcióvezetője 2002. július 10-én mindkét tisztségéről lemondott, miután előző nap a Népszabadság leleplező cikkéből megtudta, hogy édesapja, Pokorni János 1956–1989 között ügynök volt. Az ügy hátteréről és Pokorni döntésének támadhatóságáról – sokan a miniszterelnökre való politikai nyomásgyakorlást, illetve a Kádár-rendszerrel való együttműködés kriminalizását sejtették a hátterében – ld. „Lemondott Pokorni Zoltán”, II., Political Capital, 2002. július 10., politicalcapital.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 22.}

20 {Hannah Arendt a „pária-” és a „parvenü zsidókat” különböztette meg híres cikkében: „The Jew as Pariah. A Hidden Tradition”, Jewish Social Studies, Vol. 6, No. 2 (1944. április), 99–122.}

Magyar út a semmibe

1 {Ld. az előző írás jegyzeteit.}

2 {Medgyessy népszerűségét a Medián szerint 6 százalékponttal növelte az ügynökbotrány. A szocialistákat a biztos választók 60 százaléka támogatta, a Fidesz népszerűsége 41-ről 32 százalékra csökkent. Rajtuk kívül semelyik párt nem érte el 2002 nyarán az 5 százalékos parlamenti küszöböt. („A szocikhoz pártolnak át a Fidesz-szavazók (részletes)”, napi.hu, 2002. augusztus 26., napi.hu.) A Szonda Ipsos felmérésében Orbán Viktor a 23. a népszerűségi listán, az élmezőnyben Dávid Ibolya (az MDF elnöke), Mádl Ferenc köztársasági elnök, Kovács László (az MSZP elnöke) és Kuncze Gábor (az SZDSZ elnöke). („Továbbra is Medgyessy a legnépszerűbb”, 24.hu, 2002. szeptember 23., 24.hu) Medgyessyt csak a következő tavasszal előzték meg, de egy éves hivatali idő után ekkor is a legnépszerűbb kormányfő volt a rendszerváltás óta. („Politikusi népszerűség: Mádl és Dávid holtversenyben az élen”, Origo, 2003. június 2., origo.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 29.}

3 {Horn Gyula a „nyíltan, együtt, békében” hármas jelszóval kampányolt 1994-ben, önmagát „a megbízható megoldásnak” állította be, a „szakértői kormány” megvalósulását ígérte. Az MSZP a kormányzás során határolódott el Horn kampányától: az állam szociális funkcióinak a leépítése, a megszorító intézkedések (eminensen a Bokros-csomag) nem szerepeltek az ígéretek között, és a hármas jelszóra is rácáfoltak. („Az 1994-es választások”, 24.hu, 2006. január 18., 24.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 28.}

4 {Békesi László (1994–1995), Bokros Lajos (1995–1996) és Medgyessy Péter (1996–1998) a Horn-kormány pénzügyminiszterei.}

5 {„Amiben nagy része volt”, eredetileg: „Et quorum pars magna fui”, „amiben nagy részem volt”, Vergilius: Aeneis, II. ének, 6. sor.}

6 {Vö. Bauer Tamás: „Taps a kormánypártok padsoraiban”, Élet és Irodalom, XLVI. évf. 33. szám (2002. augusztus 16.)}

7 {Ld. az előző írást és jegyzeteit.}

8 {1998–2002 között több vasutassztrájkot is tartottak a Gaskó István vezette Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája, azon belül is a Vasúti Dolgozók Szabad Szakszervezete (VDSZSZ) felhívására; ezek közül a legjelentősebb a 2000. február 1–14 közötti 329 órás sztrájk, amely elérte a MÁV Rt.-vel közös egyeztető bizottság felállítását a három éves kollektív szerződés kidolgozására.}

9 {Utalás Wermer András médiaszakemberre, a Fidesz kampányainak tervezőjére, és Ron Werber izraeli kampánytanácsadóra, az MSZP stratégájára.}

10 {Már a leleplező Magyar Nemzet-cikk Medgyessy Péteren mint a Becsületrend birtokosán kéri számon a „színvallást”. (Ld. „Titkos ügynök a kormány élén”, Magyar Nemzet, 2002. június 17., magyarnemzet.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 28.) A miniszterelnök a Francia Köztársaság Becsületrendjének a lovagi fokozatát (2000) birtokolta – később a Francia Köztársaság Becsületrendjének a főtiszti címét (2004) is megkapta – a Magyar Érdemrend középkeresztje (1998) és egyéb kitüntetések mellett.}

11 Tamás Gáspár Miklós: „A gyászoló család” {jelen kötetben}.

12 {Kis János: „Medgyessynek mennie kell”, Magyar Hírlap, 2002. június 19.}

13 {Tamás Gáspár Miklós: „Ugocsa non coronat”, Magyar Hírlap, 2002. június 27.}

14 {Vö. „A demokratikus szerződés”, Magyar Narancs, 2002. június 27. A szerkesztőségi vezércikk szarkasztikus stílusban érvel amellett, hogy a botrány nem is botrány, továbbá hogy „azon nem csodálkozunk, hogy a Fidesz belement a játékba,”, „az viszont már elgondolkodtató, hogy a kisebbik koalíciós partner [SZDSZ] – ha csak néhány órára is – milyen könnyen ült fel egy ócska politikai provokációnak”, ennélfogva helyteleníti, hogy „Kis János úgy vélte, megengedheti magának a[z SZDSZ-]frakció döntésének befolyásolását, amint arra a szerda reggeli Magyar Hírlapban közzétett írásában kísérletet tett”, ugyanis – így a konklúzió – „a köztársaság nincs sem alkotmányos, sem politikai, sem semmilyen más válságban. Mindaddig, amíg a demokratikus szerződés érvényben van, és mindaddig, amíg elég sokan el nem hiszik, hogy válságban van, nem is lesz. Higgadjunk magunkhoz, amíg nem késő. Nem Medgyessy Pétert kell szeretnünk, hanem a demokráciát.” Vö. Bojtár B. Endre, Gavra Gábor: „Koalíciós perpatvar: Megúszták?”, Magyar Narancs, 2002. június 27., amely ugyanezt a végkövetkeztetést meg nem nevezett liberális politikusokkal mondatja ki: „[sok] szabaddemokrata honaty[a] szerint […] félő, hogy Medgyessy ügyének »átmoralizálásából« csak a kérdést csöppet sem morális szempontokból megközelítő Fidesz kerülne ki győztesen. »Ezt pedig nem akarhatjuk«, jelentették ki egybehangzóan a két kormánypárt általunk megkérdezett képviselői.”}

15 {Bárándy Péter pártonkívüliként a Medgyessy-kormány igazságügyi minisztere. A kormány 2004-es átalakításakor nem vállalt tisztséget.}

16 {Ld. G. W. F. Hegel: A szellem fenomenológiája, ford. Szemere Samu, Budapest: Akadémiai Kiadó, 1979, 109–122. Mindhárom fogalom az „Öntudat”-fejezet egy-egy alfejezetének a címe és témája.}

17 {Uo. 109. Kiemelések az eredetiben.}

18 Tamás Gáspár Miklós: „Ellenforradalmaink” {jelen kötetben}.

19 {„Egyértelműen kijelenthetem, hogy Magyarország nemzetközi megítélésének ártott ez a botrány”, mondta Szűrös Mátyás a Magyar Nemzetnek adott interjújában. „Az Európai Unió országaiban mindenhol felfigyeltek erre. Eddig attól tarthattak, hogy Magyarországon a szélsőséges elveket valló jobboldal kerülhet hatalomra, most pedig azt látják, hogy az állampárti idők titkosszolgálati tisztje lett hazánk miniszterelnöke. […] Az MSZP nem valódi szociáldemokrata párt, hiszen nem tisztázták az MSZMP-hez fűződő múltjukat, a nemzeti értékeket nem a súlyuknak megfelelően kezelik, az eszköztárukból pedig még nem száműzték a megfélemlítés módszerét.” („Medgyessy megbukott”, Jezsó Ákos interjúja Szűrös Mátyással, Magyar Nemzet, 2002. június 25.)}

20 {Vö. ifj. Korsós Antal: Jogászportrék, Budapest: Helikon, 2002. Az „ifj. Korsós Antal” Sárközy Tamás jogász és jogtudós az 1980-as években felvett álneve. (Ld. Pázmándi Kinga: „A Gazdaság és Jog búcsúzik alapító főszerkesztőjétől, Sárközy Tamástól”, Ptk. 2013. március 4.) A „Korsós Antal” Eörsi Gyula jogtudós (Sárközy mestere) álneve volt.}

A háborúnak vége

1 {Az iraki háborút 2003. március 20-án indították meg. Az Egyesült Államok – az Egyesült Királyság, Ausztrália és Lengyelország segédletével – ún. shock-and-awe (sok célpontot rövid időn belül többször bombázó) légicsapást hajtott végre Irakban. (Hadüzenet helyett Bush elnök 48 órás ultimátumot adott Szaddám Husszeinnek és családjának elhagyni Irakot.) A háborút és megszállást az USA az állítólagos iraki tömegpusztító vegyi fegyverekkel és az Al-Káidának a 9/11-es terrortámadásban nyújtott állítólagos iraki támogatással indokolta. Ezek az indokok hamisak voltak. A légicsapások után hamar megindultak a szárazföldi csapatok. 49 állam alkotta a „Coalition of the Willing” elnevezésű katonai szövetséget, köztük Magyarország. Bagdadot április 9-én foglalták el; az iraki kormány kapitulált. Május 1-én Bush elnök ünnepélyesen bejelentette, hogy a komolyabb katonai hadműveleteket lezárták („mission accomplished”). Szaddám Huszeint decemberben fogták el, 2006-ban kivégezték. A háború első három évében több ezer amerikai és több mint százezer iraki vesztette életét; Bagdadban az emlékművek, mecsetek, politikai-jogi központok többsége végzetesen sérült vagy elpusztult. Az amerikai csapatokat Obama elnök vonta ki először, 2011. december 18-i határidővel. A „nemzetépítés” projektje azonban sikertelen volt. Az iraki bábkormányok a megszállás alatt ingatagok voltak. A legkomolyabb válság a 2006–2008 közti vallásháború volt a síita többség és a szunniták között. Az amerikaiak 2011-i távozása után azonnal szunnita felkelés tört ki, ami jelentősen hozzájárult a szélsőséges szunnita (a szalafita dzsihádizmust valló) Iraki és Szíriai Iszlám Állam (ISIS) létrejöttéhez. 2014-ben Obama parancsára az amerikai csapatok visszatértek, az ISIS legyőzéséig, 2021 decemberéig az országban állomásoztak. 2023-ban mintegy 2.500 amerikai szolgál Irakban, főként a helyi titkosszolgálatok tanácsadóiként és kiképzőiként. A dokumentált háborús bűnökért (a fogolykínzásoktól a civilek meggyilkolásán át az erősebb jogán indított háborúig) amerikai vezetőt nem vont (nem vonhatott) felelősségre a hágai Nemzetközi Bíróság.}

2 {Német ipari nagyvállalatok.}

3 Vö. pl. Alex Callinicos: „The Grand Strategy of the American Empire”, International Socialism 97 (2002. tél).

4 {Vö. Michael Ignatieff: „The Challenges of American Imperial Power”, Naval War College Review, Vol. 56. No. 2. (2003. tavasz), 53–63.}

5 {Vö. Niall Ferguson: „The Empire Slinks Back”, The New York Times, 2003. április 27., nytimes.com, utolsó letöltés 2023. 03. 18.}

6 {Az American Civil Liberties Union (ACLU) 2003 áprilisában perelte be az FBI-t a 2001. szeptember 11-e után összeállított és érvényesített kormányzati „no fly”-listák miatt, amelyek alapján terrorgyanúsnak minősített személyektől a légitársaságoknak meg kellett tagadniuk az utazást. A per indítékát két kaliforniai békeaktivista, Rebecca Gordon és Jan Adams repülési tilalma szolgáltatta. (Egyikük sem volt apáca, de mindketten részt vettek az amerikai háborúellenes mozgalomban. Ld. Rebecca Gordon: American Nuremberg: The U.S. Officials Who Should Stand Trial for Post-9/11 War Crimes, New York: Simon & Schuster (Hot Books), 2016. Jan Adams a War Times néven 2001-ben alapított, 2002-ben még kéthetenként megjelenő folyóirat első szerkesztője.) Az ACLU 2006-ban pert nyert, a szövetségi kormányzatnak nemcsak kárpótlást kellett fizetnie, hanem nyilvánosságra is kellett hoznia a no fly-listákhoz kapcsolódó többszáz dokumentumot. („TSA and FBI Ordered to Pay $200.000 to Settle »No Fly« Lawsuit”, Az ACLU sajtóközleménye, 2006. január 24., aclu.org, utolsó letöltés 2023. 03. 18.)}

7 Ld. Suzanne Nossel: „Democracy Confronts The Superpower”, Dissent, 2003. nyár.

8 {Vö. „Marx After Communism”, Economist, 2002. december 19., economist.com, utolsó letöltés 2023. 03. 18.}

9 {Valójában Mussolini példaképe, Enrico Corradini, az 1910-ben alapított Olasz Nacionalista Szövetség (ANI) – az első fasisztoid jellegű olasz mozgalom – vezetője beszélt először arról, hogy Olaszország „proletár nemzet”, amelyet a „nemzetközi kapitalizmus kizsákmányol”; a fiatalon szocialista-szindikalista Mussolini tőle vette át a fordulatot. Vö. A. James Gregor: „The Historic Background and Enrico Corradini”, Mussolini’s Intellectuals. Fascist Social and Political Thought, Princeton University Press 2004.}

10 Vö. John O’Kane: „Capital, Culture and Socioeconomic Justice”, Rethinking Marxism, Vol. 14. No. 2 (2002. nyár), 1–23.

11 {Carl Schmitt: Politische Romantik [1919], München/​Leipzig: Duncker & Humblot, 1998.}

12 {Isaiah Berlin: Political Ideas in the Romantic Age. Their Rise and Influence on Modern Thought [1952], London: Chatto & Windus, 2006. Vö. Isaiah Berlin: „A romantikus akarat apoteózisa. Az eszményi világ mítosza elleni lázadás”, Az emberiség göcsörtös fája. Fejezetek az eszmék történetéből [1959], ford. Pap Mária, Budapest: Európa, 1996, 243–327.}

13 Ld. a legszínvonalasabbat: Khaled Abou El Fadl: „Islam and the Challenge of Democracy”, Boston Review, 2003. április-május. {bostonreview.net, utolsó letöltés 2023. 03. 18. Ugyanott reagál rá: John L. Esposito, Nader Hashemi, Noah Feldman é. m.}

14 {Franklin Graham amerikai evangélista lelkész, a világhírű evangélikus hittérítő William „Billy” Graham fia 2001. szeptember 11. után többször is arról prédikált, hogy az iszlám „gonosz vallás”, amit amerikai országos hírműsorokban is elismételt („Islam is a very evil and wicked religion”). (Véleményét 2010-ben megismételte: „Graham defends calling Islam inferior”, The Washington Times, 2010. május 7. washingtontimes.com.) George W. Bush elnöki beiktatásán ugyan ifjabb Graham prédikált, de az elnök számára az idősebb volt meghatározó, a megtérését is neki köszönte. Ld. „Pastor to Presidents: Billy Graham and George W. Bush”, Billy Graham Library, 2020. december 16., billygrahamlibrary.org, utolsó letöltések 2023. 03. 18.}

15 Az előbbi jelenségről ld. Eric Alterman kitűnő cikkét: „Can We Talk?”, The Nation, 2003. április 21., a baloldali antiszemitizmusról pedig: Shalom Lappin: „Israel and the New Anti-Semitism”, Dissent, 2003. tavasz, 96–103; vö. Philip Green írásával is a The Nation legfrissebb számában {„»Anti-semitism«, Israel and the Left”, The Nation, 2003. április 17.} A baloldali zsidózás különösen erős Angliában, ezért szeretik idézni bizonyos magyarországi és arab lapok a brit baloldali sajtót; a leantiszemitázott Franciaországban ilyesmiről szó se lehet!

16 {A CIA 1954-ben titokban beavatkozott a polgárháborús Guatemalában (1944–1954), hogy erőszakkal elmozdítsa a demokratikusan megválasztott Jacobo Árbenz elnököt, helyére pedig Carlos Castillo Armast ültesse, ezzel hozzájárult a térség első katonai diktatúrájának a fölállításához. Az USA arra hivatkozott, hogy Árbenz nem volt elég kommunizmusellenes. Washingtonban az intervenció mellett lobbizott a United Fruit Company, amelynek óriási profitja a guatemalai nyomott bérektől függött. Ezt a CIA-akciót hasonlók követték a térségben.}

17 {Vö. néhány ekkori NLR-cikkel: David Graeber: „The New Anarchists” (az antiglobalizációs mozgalom örökségéről), newleftreview.org; Peter Gowan: „After America” (Recenzió: Giovanni Arrighi, Beverly Silver: Chaos and Governance in the Modern World) newleftreview.org, mindkettő New Left Review 13. (2002. január-február); Perry Anderson: „Internationalism: A Breviary” (Szerkesztői jegyzet), New Left Review 14. (2002. március-április), newleftreview.org, utolsó letöltések 2023. 03. 18. A 2002-es év összes lapszámában találni az amerikai hegemóniát bíráló, az ellenállás lehetőségeit mérlegelő írást. A hangsúlyok eltérőek: Perry Anderson nem sok esélyt lát arra, hogy a harmadik világ a dekolonizáció függetlenségi mozgalmaihoz hasonló módon ellensúlyozza a közeljövőben az amerikai hegemónt; Graeber bizakodóbb.}

18 {Zeev Sternhell: The Birth of Fascist Ideology, W. Mario Sznajder, Maia Asheri, Princeton University Press, 1989.}

19 {Jeffrey Herf: Reactionary Modernism. Technology, Culture and Politics in Weimar and the Third Reich, Chicago University Press, 1984.}

20 Pl. a „humánusabb” japán kapitalizmus illúziójáról és a japán „demokratizálás” hamis mítoszairól ld. Paul Burkett, Martin Hart-Landsberg: „Progressive Capitalism, Crisis and Class Struggle. Lessons from Japan’s production control and democracy movements, 1945–47”, Capital & Class 79 (2003. tavasz). Ld. még Peter Osborne érdekes írását a baloldali kultúr[a]romantika dilemmáiról: „Interpreting the World: September 11, Cultural Criticism and the Intellectual Left”, Radical Philosophy 117 (2003. január-február).

21 [Such György: „A protestáns fundamentalisták és Izrael”, Élet és Irodalom, XLVII. évf. 9. szám (2003. február 28.)] Vö. egy döbbenetes riporttal: Jeffrey Sharlet: „Jesus Plus Nothing: Undercover Among America’s Secret Teocrats”, Harper’s, 2003. március.

22 Evvel a hitregével szemben ld. Antonio Negri: Marx Beyond Marx. Lessons on the Grundrisse [olaszul: 1978], Brooklyn, NY/​London: Autonomedia/​Pluto, 1992, ill. Antonio Negri: Time for Revolution, London/​New York: Continuum, 2003.

23 {Franciaország mint első nagyhatalom 2001-ben ismerte el az örmény népirtást; 2003-ban emlékművet állított; 2019 óta nemzeti gyásznapon emlékezik. – 2015-ben a Német Zsidóság Központi Tanácsa kérte a német szövetségi kormánytól az örmény népirtás elismerését, arra hivatkozva, hogy a törökországi események Hitler számára mintaként szolgáltak. („Völkermord an den Armeniern: Zentralrat der Juden: Es war ein Genozid”, Tagesspiegel, 2015. április 15., tagesspiegel.de, utolsó letöltés 2023. 03. 18.) Joachim Gauck német köztársasági elnök 2015-ben, a Bundestag 2016-ban ismerte el, nemcsak a népirtás tényét, de a német felelősséget is (német katonák is részt vettek a török akciókban).}

24 Perry Anderson: „Casuistries of Peace and War”, London Review of Books, 2003. március 6.; a szerző fejlődéséről ld. Gregory Elliott: Perry Anderson. The Merciless Laboratory of History, Minneapolis/​London: University of Minnesota Press, 1998.

25 {Susan Sontag: „Of Courage and Resistance”, The Nation, 2003. április 17., thenation.com, utolsó letöltés 2023. 03. 18.}

26 {Jonathan Schell: The Gift of Time. The Case for Abolishing Nuclear Weapons Now, New York: Henry Holt & Co., 1998.}

27 David Bromwich: „Acting Alone”, Dissent, 2003. tavasz.

A Kelet védelmében

1 Demszky Gábor: „A Nyugat védelmében”, Népszabadság, 2004. május 24.

2 {Ld. az előző írást jelen kötetben.}

3 {Hivatkozásokat ld. lentebb.}

4 Vö. Eric Alterman: „Hawks Eating Crow”, The Nation, 2004. június 7.

5 {Kifejtve ld. „Vallásháború vagy osztályharc” jelen kötetben.}

6 Legutóbb: Tamás Gáspár Miklós: „Ki Irakból!”, Magyar Hírlap, 2004. április 26.; „A kormánytöbbség figyelmébe. Sürgős”, Magyar Hírlap, 2004. május 10.

7 {Ali al-Szisztani, az iráni-iraki síita nagyajatollah, a megszállás után az egyik legfontosabb iraki közszereplő, már jelen cikk publikálásakor, 2004 közepén szabad iraki választásokat javasolt, és igyekezett csitítani az iraki síita–szunnita ellentéteket, arra kérve az iraki síitákat, hogy ne üljenek fel a szunnita (valójában: vahhábita) provokációnak. Szaddám a szunnita baathista rezsim élén vezette az országot, a síiták azonban létszámbeli többségben voltak és vannak Irakban (a CIA 2015-ös becslése szerint a teljes iraki népesség 65 százalékát síiták alkotják), politikai kisebbségként kiszolgáltatva a szunnita erőknek (a 2006–2008 közötti vallás- és polgárháborúban pedig legalább 2.7 millió síitát telepítettek ki erőszakosan Irakból). L. Paul Bremer, az Ideiglenes Koalíciós Autoritás amerikai vezetője 2004-ben korainak látta a szabad választásokat („nem állt rá készen az iraki nép”). Csak 2005 januárjában rendezték meg. A síita erők elsöprő fölénnyel nyertek. Ez hozzájárult a polgárháború 2006-os kitöréséhez, ugyanis elterjedt a feltételezés, hogy al-Szisztanin keresztül a síita Irán befolyást gyakorol Irakra. Vö. Charles Carlson: „Western Press Review: Transition of Power In Iraq, And U.S. Primaries”, Radio Free Europe, 2004. január 27., vö. rferl.org; „Liberals hit back at Iraq’s new Islamists”, The Guardian, 2005. március 29., theguardian.com, utolsó letöltések 2023. 03. 22.}

8 {Az új iraki alkotmányt jelen esszét bő egy évvel követően, 2005. szeptember 18-án fogadta el az átmeneti iraki nemzetgyűlés, október 15-én erősítette meg népszavazás, és csak 2005. december 28-án léptették életbe.}

9 {A Thatcher-kormány adóreformként vezette be – 1989-ben Skóciában, 1990-ben Angliában és Walesben – a „poll tax”-ot, ami egykulcsos (egységes) adó volt, amelyet jövedelemtől függetlenül határozott meg a helyi önkormányzat az összes ottani lakos számára. A reform felháborító volt, hiszen a tehetősebbeknek vagyonukkal és/​vagy jövedelmükkel arányosan jóval kevesebbet kellett fizetniük, mint a szegényebbeknek. 1990 elején mintegy 6.000 adóellenes megmozdulás zajlott le Nagy-Britanniában. 1990. március 31-én a Hyde Parkban 200.000-en tüntettek, a rendfenntartókkal is összecsaptak, többszáz embert állítottak elő. John Major kormánya 1991-ben eltörölte a poll taxot. Az egykulcsos adót Magyarországon, Szlovákiát és Romániát követve, 2012-ben vezette be a második Orbán-kormány.}

10 {Ld. „Anti-totalitarianism As a Vocation”, An interview with Adam Michnik by Thomas Cushman, Dissent, 2004. tavasz. Michnik négy okból támogatta a háborút: 1. az iraki politikai bebörtönzöttek szabadon engedése; 2. az al-Káida iraki támogatása (amit azért vesz biztosra, mert 9/11 után Irak „nem eresztette le a zászlóit a gyász megnyilvánításaként”); 3. diktátorokkal nem lehet tárgyalni; 4. Lengyelország hű szövetségese az Egyesült Államoknak: „Amerika ránk szorul, nem hagyhatjuk cserben.” Michnik szerint ugyanez volt a véleménye Václav Havelnek, Konrád Györgynek „és másoknak is”. – Nagy-Britannia mellett csak Lengyelország küldött teljes katonai divíziót Irakba. 2009-ig segédkeztek a megszállásban, bizonyos területeket önállóan felügyeltek.}

11 Heller Ágnes: „Jog és jogtalanság a hadviselésben”, Népszava, 2004. május 26.

12 {Nem sikerült azonosítani a cikket.}

13 Elie Kedourie: Nationalism, Oxford: Blackwell, 1993.

14 Stephen Grey: „America’s Gulag”, New Statesman, 2004. május 17. {ld. archive.org – newstatesman.com, utolsó letöltés 2023. 03. 23. A szerző 2003–2005 között számos tényfeltáró cikket közölt a CIA „rendkívüli átadási” („extraordinary rendition”), fogvatartási (detention) és vallatási (torture) programjáról. Ezekért több rangos nemzetközi sajtódíjat kapott. Később kötetben: Stephen Grey: Ghost Plane. The True Story of the CIA Torture Program. New York: St. Martin’s Press, 2006.}

15 Alexander Cockburn: „Green Lights for Torture”, The Nation, 2004. május 13.

16 {Afghan Massacre: The Convoy of Death (2002), r. Jamie Doran.}

17 {Seymour M. Hersh: „The Gray Zone. How a Secret Pentagon Program Came to Abu Ghraib”, The New Yorker, 2004. május 24., newyorker.com, utolsó letöltés 2023. 03. 23.}

18 {„A NATO titkos hadseregei”, nol.hu, d. n., nol.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 23.}

19 {A „háború privatizálásáról” lásd a szerző későbbi kötetét: William D. Hartung: Prophets of War: How Defense Contractor Lockheed Martin Dominates the Military Establishment, New York: Bold Type Books, 2011, ill. egyéb munkáit.}

20 {Tony Blairt 2005-ben másodszor is újraválasztották, de jelentősen csökkent a Munkáspárt többsége, nem kis részben az iraki (és az afganisztáni) háború elhúzódása miatt. Blair 2006-ban bejelentette, hogy egy éven belül miniszterelnökként és a Labour vezetőjeként is lemond. 2007-ben Gordon Brown lett a brit miniszter, Blair 2015-ig a Quartet on the Middle East szervezet (ENSZ, USA, EU, Oroszország) különleges küldöttjeként tevékenykedett. – Lengyelországban 2005-ben az ellenzéki Jog és Igazságosság (PiS), szövetségben az Önvédelem Párttal (SRP), ellenzékben a Polgári Platformmal (PO), elsöpörte a kormányzó Baloldali Demokrata Szövetséget (SLD). A PiS sem vonta ki a lengyel csapatokat. 2007-ben előrehozott választásokat tartottak, Donald Tusk, a PO vezetője az iraki csapatkivonással kampányolt, nagy többséggel győzött, ígéretét beváltotta.}

21 {„Noam Chomsky a világ bajaiért Amerikát okolja”, Heti Válasz, 2004/22. (május 27.). Az amerikai anarcho-szindikalista nyelvészprofesszor „Doctrines and Visions: Who Is to Run The World, and How?” címmel a CEU-n tartott előadást (2004. május 19.). Ugyanilyen címmel adott elő pár héttel korábban Oxfordban, ld. N. Chomsky: „Doctrines and Visions: Who Is to Run The World, and How?”, Talk at the University of Oxford, 2004. május 4., The Olaf Palme Lecture, chomsky.info, utolsó letöltés 2023. 03. 23. Vö. N. Chomsky: Hatalom és terror. Előadások és interjúk 9/11 után, ford. Roby Tiallac, Budapest: Független Média, 2005. A Heti Válasz erről a kötetről is közölt recenziót.}

22 {Vö. Václav Havel: „A kiszolgáltatottak hatalma”, ford. F. Kováts Piroska, A kiszolgáltatottak hatalma, Pozsony: Madách, 1990, 87–193.}

23 György Péter: „Irak. Machiavelli, Madison Avenue, Huntington”, Élet és Irodalom, XLVIII. évf. 24. szám (2004. június 11.); Miklósi Zoltán: „Döntés sötét időkben”, Élet és Irodalom, XLVIII. évf. 22. szám (2004. május 28.).

24 Eörsi István: „Fájdalmas közbeszólás”, Népszabadság, 2004. június 1.

25 {Civilek a Békéért: „Nyílt levél Medgyessy Péternek”, 2003. május 19. A követelést megismételték 2004-ben: „A Civilek a Békéért mozgalom felhívása”, 2004. november 23., nonprofit.hu. A mozgalom, amelynek főszervezője Simó Endre volt, 2003-tól békedemonstrációkat tartott a Kossuth téren és a Hősök terén, többszáz, néha többezer fő részvételével. („Háborúellenes tüntetések szerte a világon; Budapesten is ezrek vonultak az utcára”, hvg.hu, 2003. február 22., hvg.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 23.)}

26 {Az MDF 2003 májusában a háborús részvétel ellen tiltakozva bojkottálta az iraki magyar békefenntartásról szóló négypárti egyeztetéseket, és követelte, hogy azonnal vonják ki a magyar csapatokat Irakból. Herényi Károly, az MDF frakcióvezetője így fogalmazott: „A Magyar Demokrata Fórum szerint Irakból azért kell kivonulni, mert az iraki háború nem fogadható el sem politikai, sem katonai és a foglyok kínzását figyelembe véve most már erkölcsi szempontból sem. Nem fogadható el politikai szempontból, hiszen a háborús okok, a tömegpusztító fegyverek jelenléte hamisnak bizonyult. Nem fogadható el, hiszen Szaddám Huszein fogságba esett, a helyzet gyökeresen megváltozott. Nem fogadható el katonai okokból, mert nem békefenntartás folyik Irakban, amire a katonáinkat kiküldtük, hanem kemény háború, amelynek a mai napig több mint 15 ezer polgári áldozata van, és ezeknek nagy része gyermek és nő. Nem fogadható el katonai szempontból, hiszen a felderítés a tömegpusztító fegyverek kapcsán hamisnak bizonyult, és nem fogadható el, mert a katonai akció mélyen alultervezett, legalább három és félszer ennyi katonának a jelenlétére lenne szükség, hogy a helyzet normalizálódjon.” (Parlamenti Napló, parlament.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 23.)}

27 {„General Granted Latitude At Prison. Abu Ghraib Used Aggressive Tactics”, The Washington Post, 2004. június 12., washingtonpost.com, utolsó letöltés 2023. 03. 23.}

28 {Horváth Gábor interjúja William Odom nyugalmazott amerikai altábornaggyal, Népszabadság, 2004. május 17.}

29 Peter W. Galbraith: „How to Get Out of Iraq”, The New York Review of Books, 2004. május 13.

Kétféle jobboldal

1 {Christopher Lasch: „The Lost Art of Argument” (1990), The Revolt of the Elites and the Betrayal of Democracy, New York: W. W. Norton & Company, 1997.}

2 {Christopher Lasch: Haven in a Heartless World (1977), New York: W. W. Norton & Company, 1995.}

3 {Orbán Viktor a Fidesz a 2002-es országgyűlési választáson elszenvedett veresége után, május 7-én hirdette ki a Dísz téren, hogy „a haza soha nem lehet ellenzékben”, és arra kérte támogatóit, hozzanak létre „kis, néhány emberből álló csoportokat, baráti csapatokat, polgári köröket.” (Ld. „Ellenforradalmaink”, jelen kötetben.} Ezeknek a csoportoknak az összefogására alakult 2002 őszén a „Hajrá, Magyarország!” nevű mozgalom és „csúcsszerve”, a Szövetség a Nemzetért Polgári Kör. Ebben az évben országosan 11.300 polgári kört regisztráltak; feladatuk „készenlét és mozdulás, ha eljön az idő”. A lendület a 2006-os vereség után megtört.]

4 {Kéthly Anna: „Vita a demokrácia értelmezése körül”, Szocializmus, XXX. évf. (1946) 3–4. 97–102. A szociáldemokraták lapja, a Szocializmus Bibó István „A magyar demokrácia válsága” (Valóság, 1945. október-december, kötetben: Bibó István összegyűjtött írásai I. Budapest: Kalligram, 2017) című cikkét követő vitának kívánt teret adni saját felületén a demokrácia értelmezéséről. A vitához ugyanebben a lapszámban hozzászólt Justus Pál és Erdődy János is.}

5 {Faragó László: „A demokrácia kilátásai”, Szocializmus, XXX. évf. (1946) 3–4. 106–112.}

6 {„Holott nincs ok a cinizmusra és arra a feltételezésre, hogy a világon minden rendszer többé-kevésbé elnyomó és kizsákmányoló: igenis lehetséges szabadságon alapuló, kizsákmányolásmentes társadalom, ehhez azonban elsősorban a szabadságintézményeket kell folyamatosan és nem kevésbé, hanem s régebbinél is nagyobb erővel működtetni, mert a szabadságintézmények hiánya a legfőbb melegágya a gazdasági kizsákmányolásnak is.” (Bibó István: „Az európai társadalomfejlődés értelme”, Bibó István összegyűjtött írásai 1., Az európai politikai fejlődés értelme, szerk. Dénes Iván Zoltán, Budapest: Kalligram, 2016, 338.)}

7 {Medgyessy Péter magyar és Adrian Năstase román kormányfő 2002. december 1-én koccintottak jelképesen Budapesten (Göncz Árpád köztársasági elnök és Kovács László külügyminiszter, az MSZP elnöke társaságában) a Román Nemzeti Tanács Erdélynek Romániával való egyesülését kimondó 1918. december 1-i gyűlésének az emlékére. A magyar kormányfőt a jobboldali pártok és sajtó éveken át támadta – „hazaárulással” vádolta – a megbékélés gesztusa miatt.}

8 {Justus Pál: „Marxizmus és népiesség”, Szocializmus, XXX. évf. (1946), 5–6, 261–266. Justus bírálatának a tárgya Révai József kötete, az azonos című Marxizmus és népiesség, Budapest: Szikra, 1946. Az – egyébként nem feltétlenül elítélő hangvételű – cikk Révai elképzelése kapcsán beszél „árvalányhajas marxizmusról”.}

9 {Aurel Kolnai: The War Against the West, New York: The Viking Press. 1938. Az emigráns magyar filozófus a nemzetiszocialista (náci) ideológiát, politikafelfogást, államszervezést, közösségkoncepciót, gazdaságirányítást, habitust, történeti tudatot elemzi. Vö. Kolnai Aurél: Politikai emlékiratok (1999, posztumusz), Budapest: Európa, 2005.}

10 {Horn Gyula szocialista miniszterelnök (1994–1998) ötlete, ld. pl. „Interjú Horn Gyulával”, Magyar Hírlap, 1999. január 29. A felvetésről és kontextusáról ld. Rózsa Péter: „Parlamenti létszámtan”, Beszélő, 3. folyam, 4. évf. 7. szám (1999).}

Válság, esély, kiút

1 {Az MSZP és az SZDSZ a vártnál is gyengébben szerepelt a 2004. június 13-i európai parlamenti választásokon: a Fidesz – Magyar Polgári Szövetség 47,4, a szocialisták 34, a liberálisok 7,7 százalékot szereztek. A kétszer száznapos program válságba sodorta az államháztartást és népszerűséget se hoztak a kormánykoalíciónak. További reformtervek híján a megszorítás tűnt az egyetlen perspektívának. A miniszterelnök a liberálisokkal is konfrontálódott: a válságra tekintettel menesztette Csillag István (SZDSZ) gazdasági minisztert, majd az SZDSZ „korrupciós ügyeiről” beszélt egy interjúban. Eközben Gyurcsány Ferenc gyermek-, ifjúsági- és sportminiszter egyre népszerűbbé vált országosan; a szocialista pártvezetőség úgy gondolta, csak vele lehet esélyük 2006-ban megverni a Fideszt, az SZDSZ pedig kapott az alkalmon, hogy megszabaduljon a velük szemben ellenséges Medgyessytől. A miniszterelnök – a bizalmi válságot megelőzve – augusztus 25-én (jelen esszé megjelenése előtt két nappal) lemondott.}

2 {Ld. Tellér Gyula: A történelem főutcáján I-II., Győr: Kairosz, é. n., különösen a „Megalvadt struktúrák talpraállítása” c. fejezetet. Magát a kifejezést Tellér (akkoriban SZDSZ-es képviselő) egy 1991-es parlamenti felszólalásában használta először.}

3 {A most következőket vö. az „MSZP 1989–2009” c. írással jelen kötetben.}

4 {A javaslat az Országos Tervhivatal Tervgazdasági Intézet reformközgadászaihoz köthető. Előzménye az „új gazdasági mechanizmus” (1968): decentralizáció; új árrendszer, amelyet részben a kereslet-kínálat határoz meg („szabadáras termékek”), részben az állam maximalizál, részben pedig államilag rögzített marad (az alapvető élelmiszerek terén); szabadabb átlagbér-szabályozás (a vállalatok béralap felett rendelkeznek, maguk dönthetnek a be- és szétosztásáról – a magasabb képzettséget és az eredményesebb munkát nagyobb bérekkel díjazhatják –, ezek már negyed- vagy félállami holdingok). A programot 1974-ben leállították, a nyolcvanas években lassan visszavezették. A „szociális szabadpiac” ennek az előző „reformszocializmusnak” a kiterjesztése. Ld. a „Fordulat és reform” [1987] c. programszöveget (Fordulat és reform, Budapest: Pénzügykutató Részvénytársaság, 1999). Maga a „fordulat és reform” 1987–1989 közötti mozgalom jelszava volt a Hazafias Népfront keretében, amely a nyilvánosság szerkezetére, szociálpolitikára és más területekre fókuszáló háttértanulmányokat is rendelt; ez a gazdasági program is a HNF Társadalompolitikai Tanácsa számára készült, hogy megoldást nyújtson az adósságválságra, amelybe a kései Kádár-rendszer a népjóléti intézkedések finanszírozása miatt került, és szabályozott gazdaságpolitikát ajánljon a tervutasításos helyett, amely a második gazdaság és a pénzforgalom 1968 utáni megerősödése miatt amúgy is de facto felbomlóban volt. A „Fordulat és reform” csapatmunka: Csillag István a helyzetelemzést, Antal László a rövid távú konszolidációs programot, Matolcsy György a hosszú távú reformokat, Lengyel László a társadalmi-politikai reformok és a gazdasági mechanizmus összefüggését vázolta fel. Bokros Lajos alternatív gazdaságpolitikákat javasolt, Köves András, Bauer Tamás, Tardos Márton a külgazdasági programhoz szólt hozzá. (Ld. Lengyel László: „Adalékok a Fordulat és reform történetéhez”, Medvetánc, 1987/2 melléklet.) A mikrogazdaság terén a program az önigazgató (állami) holdingok, a kétszintű vállalati tulajdonrendszer, az önkormányzati tulajdon értékpapírokra váltása, illetve a magánvállalkozások és kistulajdonok erősítése mellett érvelt; a jóléti-szociális támogatási rendszerre kevéssé tért ki. Az MSZMP ugyanebben az évben (1987) önálló gazdasági intézkedéscsomagot fogadott el, amely nem volt átfedésben a reformerek javaslataival; utóbbiakat majd a rendszerváltó pártok valósítják meg, különböző elemeire helyezve a hangsúlyt. A majdani Antall-kormány ipari és kereskedelmi minisztere (1990–1991), Bod Péter Ákos, aki maga is az Országos Tervhivatalban dolgozott, de nem vett részt a kiadványban, foglalt állást a „szociális piacgazdaság” mellett: ez adott irányt az MDF-nek, legalábbis egy darabig, ld. Bod Péter Ákos: „A félig ismert és félreismert szociális piacgazdaság”, Valóság, 47. évf., 5. szám, 1–14.}

5 {Az SZDSZ gazdasági elképzeléseit a Tervhivatal szakértője, Bauer Tamás formálta, aki a párt alapító- és elnökségi tagja (1992–1995), de meghatározó volt az egykori reformközgazdász és szintén alapító Tardos Márton is. A párt politikai irányadói magasabb állami segélyekkel enyhítették volna a rendszerváltás megrázkódtatását, mint az MDF. (Ehhez ld. retrospektíve: Kis János: „Barátom, Marci”, Beszélő, 11. évf., 7–8. szám [2006. június-július], ahol az egykori pártelnök a szintén reformközgazdászi múltú Tardosra emlékezik, és kitér kettejük gazdaságpolitika-felfogásának különbségeire.}

6 {1968 áprilisában Ota Šik (1919–2004) dolgozta ki – Alexander Dubček KB-főtitkár miniszterelnök-helyetteseként – a prágai tavasz, „az emberarcú szocializmus” gazdasági reformprogramját.}

7 {Nyers Rezső (1923–2018), 1960-tól pénzügyminiszter, 1966-tól a KB tagja. Fock Jenővel (1916–2001) közösen dolgozta ki az új gazdasági mechanizmust. A program leállítását követően kikerül a vezetőségből, de a reformmozgalom nyolcvanas évek közepi erősödésével visszaszerzi a helyét: 1987-ben az Országgyűlés reformbizottságának elnöke, 1988-ban újra az MSZMP PB tagja és államminiszter. 1989–1990 között az utódpárt elnöke, 1990–1998 között az MSZP színeiben országgyűlési képviselő.}

8 {Teng Hsziao-ping (1904–1997) kínai reformkommunista, a Kínai Kommunista Párt főtitkára (1976–1989), a „kínai típusú szocializmus” és a kínai típusú „szocialista piacgazdaság” megvalósítója; a vezetősége alatt Kína a világ leggyorsabban fejlődő államává vált.}

9 {Mieczysław Rakowski (1926–2008), a Lengyel Egyesült Munkáspárt (PZPR) utolsó vezetője, a Szolidaritás által piaci reformokra kényszerített kormány miniszterelnöke (1988–1989), az ellenzéki kerekasztal-tárgyalások fontos szereplője.}

10 Karl Marx: Grundrisse (A politikai gazdaságtan kritikájának alapvonalai), MEM, 46/I, Budapest: Kossuth, 1972. 162. {Kiemelés az eredetiben.}

11 Bogár László: Magyarország és a globalizáció, Budapest: Osiris, 2003, 337.

12 I. m. 161.

13 {Pokol Béla: „Keresztbe szelt politikai törésvonalak”, Magyar Nemzet, 2004. május 14.}

14 {Az emléktáblát megkoszorúzó szocialista vezető: Hiller István (2004–2007 között az MSZP elnöke). A tisztelgésre azért volt szükség, mert Ságvári Endre, „a magyar antifasizmus vonatkoztatási pontja” (a pártelnök szavaival) emléktábláját szélsőjobboldali elkövetők megrongálták. Az ügyről ld. Ungváry Krisztián: „Egy emléktábláról”, Élet és Irodalom, XLIX. évfolyam 31. szám, 2005. augusztus 5.}

15 {Az utalást nem sikerült azonosítani. Hiller István legerősebb ellenfelei a 2004-es tisztújításon: Szekeres Imre, a Medgyessy-kabinet koalíciós egyeztetésekért felelős politikai államtitkára, a második Gyurcsány-kormány honvédelmi minisztere, és Kiss Péter, ugyanott foglalkoztatáspolitikai és munkaügyi miniszter, majd kancelláriaminiszter.}

16 {Kovács László.}

17 Ulrich Beck: A kockázat-társadalom. Út egy második modernitásba (1986), ford. Berényi Gábor, Kerékgyártó Béla, Budapest: Századvég, 2003. 259.

18 {Gyurcsány Ferenc: „Merjünk baloldaliak lenni!”, 2004. Az írás eredetileg pártanyagnak készült, aztán kiszivárgott; a Mozgó Világ a szövegközlés mellett kisebbfajta vitát is rendezett köré Bozóki András, Debreczeni József, Gönczöl Katalin, Petschnig Mária Zita, Wiener György részvételével, ld. Mozgó Világ, 30. évf. 3. sz. (2004. március).}

19 {Andor László, Földes György, Knausz Imre: „Tradíció és újítás a baloldalon”, Egyenlítő, I. évf. 1. szám (2003), 14–20.}

20 {Ld. Hiller István: „Az Új Magyar Szociáldemokrácia”, pártkongresszusi vitairat, MSZP, Budapest, 2004. július 6.}

21 {Gazsó Ferenc, Laki László: Fiatalok az újkapitalizmusban, Budapest: Napvilág, 2004.}

22 {Ladányi János, Szelényi Iván: „Vázlat az esélyteremtő állam elméletéhez. A jóléti államon és a neokonzervativizmuson túl”, 2000, 1996/12.}

23 {Szalai Erzsébet: Az első válaszkísérlet, Budapest: Nemzeti Tankönyvkiadó, 2004.}

24 {A társasági adó Magyarországon: 1997–2003 között: 18%; 2004–2005 között: 16%; 2006–2007 között: 16%, 5.000,000 Ft adóalap alatt, feltételektől függően 10%; 2008–2009 között: 16%, 50.000.000 Ft adóalap alatt 10%; 2010–2016 között: 19%, 500.000.000 Ft adóalap alatt 10%; 2017–2022 között: a pozitív adóalap 9%-a, ami tovább csökkenthető adókedvezmény igénybevételével, ld. „Társasági adó törvény: mennyi a társasági adó mértéke 2022 évében?”, Pénzcentrum, 2022. január 9., penzcentrum.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 28.]

25 Vö. idevágó régebbi írásaimmal: „Új osztálypolitika”, Mozgó Világ, 1999/1. „Levegőt!”, Mozgó Világ, 1999/5. „Népítélet”, Élet és Irodalom, 1999. december 22. „Szocdemek”, Népszabadság, 2000. április 8. „A magyar nép java”, Népszabadság, 2000. szeptember 15. „Szabó Ervin nem alkuszik”, Népszabadság, 2002. augusztus 31. „Két vita két baloldalról”, Népszabadság, 2002. november 7. „Lesz-e magyar szociáldemokrácia?” Élet és Irodalom, 2003. március 7. „A balközép cikkírás csődje”, Élet és Irodalom, 2003. augusztus 8. „Az »úri Magyarország« ma”, Magyar Hírlap, 2003. október 4–5. „Kétféle jobboldal”, Népszabadság, 2004. június 26. „A világ vége”, Élet és Irodalom, 2004. július 30. {Utóbbi két írást ld. jelen kötetben.}

Szegény náci gyermekeink

1 {Bácsfi Boglárka Diána (1978), hungarista, mítoszkutató, ma ezoterikus tanok terjesztője.}

2 {A „szlovákiai éhséglázadás” nevű kelet-szlovákiai eseménysorozat jelképes kezdete: 2004. február 6-án a tőkeberesi roma szülők nem engedték iskolába gyermekeiket. Később roma és nemroma munkanélküliek felkelésévé vált, amit katonai-rendőri erőszakkal vertek le a szlovák hatóságok.}

3 {A Medgyessy-kormány esélyegyenlőségért felelős tárca nélküli minisztere: Lévai Katalin (2003–2004). A vita akörül az Antal Mihály nevét viselő jászladányi alapítványi iskola körül tört ki, amelyből a számukra megfizethetetlen tandíjjal kizárták a helyi roma kisebbség gyermekeit. Hiába perelték be többször is, az iskola tizenegy tanéven át működött, csak 2013-ban szűnt meg jogutód nélkül.}

4 A tanulmánynak csak német verziói kerültek a kezembe: Moishe Postone: „Nationalsozialismus und Antisemitismus” (1980), Kritik & Krise 4/5 (1991. nyár). {Azóta magyarul: „Antiszemitizmus és nemzetiszocializmus”, ford. Koltai Mihály Bence, Eszmélet, 27. évf. 105. szám (2015. tavasz).} Az írás elméleti hátteréhez ld. Moishe Postone: Time, Labor and Social Domination (1993), Cambridge: Cambridge University Press, 2003.

Isten hozta, Mr. Bush

1 {Bertolt Brecht: A kivétel és a szabály, „Prológus”, Bertolt Brecht színművei I-II., Budapest: Helikon, 1964, 719.}

2 {A 300 fős magyar alakulat elsősorban szállítmányozási feladatokat látott el 2003 szeptemberétől Irakban az Országgyűlés 2003. júniusi beleegyezésével; harcokban nem vett részt, egyetlen halottját pokolgép ölte meg. (Történetét ld. Torma Béla, Wagner Péter: Homokvihar Bagdadban, Budapest: Zrínyi Kiadó, 2014, 256–281.) Ennek a szállítózászlóaljnak a megbízatása 2004. december 31-én járt le. Gyurcsány Ferenc 2004 decemberében a már csomagoló katonákat látogatta meg, akik az év végén hazatértek. („Gyurcsány Irakban van”, hvg.hu, 2004. december 11., hvg.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 28.) Az Országgyűlés még a miniszterelnöki látogatás előtt, november 22-én elutasította – a kormánypártok 191 igen, az ellenzék 159 nem szavazatával (a honvédség külföldi bevetéséhez kétharmados konszenzus kell) – azt a határozati javaslatot, hogy 2005. március 31-ig meghosszabbítsák a katonák mandátumát. („Iraki magyar misszió: az ellenzék elhalasztotta a döntést”, hvg.hu, 2004. november 22., hvg.hu.)„Előttünk van az iraki politikai rendezés egyik legfontosabb feltétele, az iraki választások január végén. Ezt követően megteremthetőek a demokratikus rend, a nyugalom, a biztonság feltételei”, indokolta az elbukott javaslat beterjesztését Gyurcsány Ferenc. A miniszterelnök a szavazás után nem sokkal mégis bejelentette, hogy további 150 katonát felajánl a 2005 nyarán induló 300 fős NATO-misszióba, a katonai szövetség iraki kiképző alakulatának a részére, a kiképzés mellett őrző-védő feladatok ellátására – immár szemlátomást függetlenül a korábban deklarált céltól, a január végi iraki választások biztosításától. („Százötven katona megy nyáron Irakba”, Origo, 2004. december 8., origo.hu.) Szakértők szerint Gyurcsány Ferenc ezzel a zászlóalj hirtelen kivonását akarta kompenzálni amerikai és angol szövetségesei felé. Mindazonáltal a NATO 2005 nyarán nem tartott igényt ennyi – aránytalanul sok – magyar katonára. A 2005–2007 közötti időszakban mindössze egy 18 fős, törzs- és kiképzőtisztekből álló csoport vett részt a misszióban, amelyben a magyar katonák aránya így is jelentős, 15%-os volt. Ezután az ar-Rusztamija katonai bázison tevékenykedett egy 15 fős magyar katonai tanácsadó és összekötő csoport 2007–2008-ban. A harmadik, utolsó szakaszban ismét kiképzőket küldött a magyar honvédség, de részvételük ekkor már a korábbiaknál is jelképesebb volt: a szintén 18 főből álló magyar különítmény háromfős váltásokban tevékenykedett: egyikük mindig a NATO-törzsben dolgozott, másikuk irodai munkát végzett (a képzésre külföldre utazó iraki katonák beiskolázásáért felelt), és csak egyetlen beosztásban láttak el magyar tisztek stratégiai tanácsadói tevékenységet. Ld. Wagner Péter: „Magyar katonai tanácsadók Irakban (2007–2008)”, Hadtudományi Szemle, 2016/5., 58–73.}

3 {Gyurcsány Ferenc az MSZP 2005. februári rendezvényét a következőt válaszolta – tréfásan – arra a kérdésre, hogy miért tekinthető a magyar labdarúgás „dicsőségének” a Szaúd-Arábia válogatottjával szemben elért gólnélküli döntetlen: „A szaúdi királyságot nagyon sokszor vádolják azzal, hogy igazából a világ terrorizmusának legaktívabb pénzügyi támogatói közé tartoznak bizonyos családok. És én azt gondolom, hogy a focisták között, a szaúdi focisták között nagyon-nagyon sok terrorista is volt, a mi fiaink pedig halált megvető bátorsággal küzdöttek ezen terroristák ellen, és ilyen esetben a döntetlen idegenben, ez egy fantasztikus eredmény.” A miniszterelnök állítólag négyszer is bocsánatot kért Szaúd-Arábiától, ennek ellenére diplomáciai botrány lett a dologból. („Bocsánatkérést követelnek a szaúdiak Gyurcsány kijelentése miatt”, Index, 2005. február 22., index.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 29.)}

4 {Irakban 2005. január 30-án tartották a 2003-as megszállás utáni első választásokat. Az irakiak alkotmányozó kormányt választottak, amely az új alkotmány megszövegezésére és elfogadására kapott felhatalmazást, amelyet a 2005. decemberi szavazáson kellett legitimáltatnia a néppel. A választást az Egyesült Iraki Szövetség nyerte nagy (de nem abszolút) többséggel. Ezt a pártot támogatta a síita vallási vezető, Ali al-Szisztani nagyajatollah is, aki részvételre buzdította a síitákat. A szunniták körében – akik ugyan számbeli kisebbséget alkotnak Irakban (15–20 százalék az arányuk), ám Szaddám Husszein rezsimje nekik kedvezett – rendkívül alacsony, mindössze 2 százalékos volt a választási részvétel (a legtámogatottabb szunnita párt mindössze 1,7 százalékot szerzett), miután a megszállás és az erőszakos politikai rezsimváltás ellen tiltakozva együttesen bojkottálták a választást, ami veszélyeztette annak legitimitását, és tettleges erőszakkal is fenyegettek, több tucat szavazóhelyiséget megrongáltak.}

5 {Amerika legfőbb kurd szövetségesei a háború alatt a Kurdisztáni Demokrata Párt (KDP) és a Kurdisztáni Patrióta Unió (PUK). A szövetségükért cserébe Paul Bremer amerikai helytartótól 1,4 milliárd dollár „olajpénzt” kaptak készpénzben (az amerikaiak az afganisztáni háború óta minden hasonló tranzakciót készpénzben intéznek). A kurdok szerint Bremer megrövidítette őket, mivel az ENSZ olajért-ételt programjának részeként 4 milliárd dollár járt volna nekik, ezt azonban a helytartó saját belátása szerint használta fel. („Iraq Kurds Shortchanged, They Say, by Massive U.S. Cash Drop”, The Los Angeles Times, 2005. november 21., latimes.com.) Hosszú távon sokak szerint az iraki kurdok jártak legjobban az amerikai megszállással, mivel a káoszt, a nemzetközi segélyeket és saját olajlelőhelyeiket kihasználva jelentős városfejlesztést tudtak lebonyolítani Kurdisztánban – noha valódi autonómiát máig nem sikerült kivívniuk. („Kurds remain biggest winners from US-led invasion of Iraq”, AP, 2023. március 22., apnews.com, utolsó letöltések 2023. 03. 29.).}

6 {Arról, hogyan és hányszor rúgta fel kormányon az SZDSZ az alkotmányos normákat (rendkívüli parlamenti ülés megakadályozása, pótköltségvetés nélküli hiánynövelés, öninterpellációk, csomagtörvények, csonka kuratórium), ld. pl. Bauer Tamás: „Alkotmányos jogfosztás?”, Élet és Irodalom, XLIX. évf. 11. szám (2005. március 18.); „A liberálisok éve?”, Élet és Irodalom, XLIX. évf. 2. szám (2005. január 14.); „Erkölcs és költségvetés”, Élet és Irodalom, XLVII. évf. 37. szám (2003. szeptember 12.); „A törvénnyel semmi baj”, Élet és Irodalom, XLVII. évf. 7. szám (2003. február 14.) és további publicisztikáit és olvasói leveleit ugyanott. Bauer Tamás az SZDSZ alapítója, 2007-ig a párt tagja (éppen a párt igazságügyi politikája miatt lépett ki), de 2002 óta nem képviselő.}

7 {Az Alkotmánybíróság a Btk. 2003-as szocialista-liberális, drogfogyasztással, -kereskedéssel, -prevencióval és -eltereléssel kapcsolatos, az 1999-es szabályozást nagyban enyhítő módosításait bírálta és minősítette részben alkotmányellenesnek. A 2004. december 13-i határozat (a „drog-döntés”) szakértők szerint évekre visszavetette a marihuána-fogyasztás dekriminalizálásának az ügyét. Ld. Dénes Balázs: „Drog és jog”, Beszélő, 3. foly. 10. évf. 1. szám (2005. január).}

8 {2004-ben a kormány – osztrák mintára – kidolgozta a T/9837. számú, a családon belüli erőszak miatt alkalmazható távoltartásról szóló törvényjavaslatot. (T/9837. számú törvényjavaslat, 2004. április 6.) A javaslat szerint a bántalmazó legalább öt, meghosszabbítás esetén maximum húsz napra köteles elhagyni a bántalmazottal közösen használt lakást, jogcímtől függetlenül. A javaslat az országgyűlési vita során elbukott, így a tervezet 2005. július 1-én nem lépett hatályba. Csak 2006-ban sikerült bevezetni a távoltartást mint kényszerintézkedést, az előzetes letartóztatás alternatívájaként; tartalma eszerint 10-60 napig (korábban 30 napig) terjedhet (2006. évi LI. törvény). Ld. Tamási Erzsébet, Bolyky Orsolya: „A távoltartás gyakorlati alkalmazásának körülményei”, Iustum Aequum Salutare, 2014/4. 51–84.}

9 {Ld. Freund Tamás: „»Hullámtörés«. A kannabisz hatása az agyhullámokra – memóriazavar és szorongás”, Mindentudás Egyeteme, 2004. november 23.; Vizi E. Szilveszter (az MTA elnöke): „Kábítószerek – a kreativitás mítosza és a rombolás valósága”, Mindentudás Egyeteme, 2005. március 7. Összefoglalásukat és bírálatukat ld. Sárosi Péter, Takács István Gábor: „A rombolás mítoszai és a valóság kreativitása”, Beszélő, 3. foly. 10. évf. 5. szám (2005. május).}

10 {Medgyessy Péter 2004. február 16-án, majd pár napra rá ismételten célzott arra, hogy kívánatosnak tartana bizonyos alkotmányjogi módosításokat. Közös európai parlamenti listát javasolt a pártoknak (mások mellett ezt az Európai Parlament is antidemokratikusnak minősítette); kisebb, kétkamarás parlamentet; közvetlen elnökválasztást – ezekből a javaslatokból nem lett semmi –, végül: pártok feletti, ún. „nemzeti lobbitanácsot” volt és jelenlegi miniszterekből „a magyarok uniós sikerességét szolgáló párbeszéd erősítésére”. Az indítvány szerint a tanács „az európai uniós csatlakozást közvetlenül megelőző és az azt követő időszakban a nemzeti érdekérvényesítés együttműködési szerve lehet azokban a kérdésekben, amelyekben összehangolt cselekvésre van szükség”, így alapvető feladata lenne „lobbizni annak érdekében, hogy az ország nemzetközi megítélése folyamatosan kedvező legyen”, ahogy Chikán Attila volt gazdasági miniszter, a felkértek egyike fogalmazott. Ez utóbbi javaslat sem aratott nagy sikert – különösen a Fidesz kezelte gúnyosan –, és a miniszterelnök lemondását követően lekerült a napirendről. (Ld. Korponai Ilona: „Medgyessy tervei az alkotmánnyal: ki nevet a végén?”, Magyar Narancs, 2004. március 11. „Az EP szerint antidemokratikus Medgyessy közös listája”, Origo, 2004. március 12., origo.hu. „Nyílt színi Medgyessy-Orbán”, Index, 2004. március 1., index.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 29.)}

11 {Petrétei József igazságügyi miniszter (2004–2006) a kétkamarás országgyűlés és a közvetlen elnökválasztás bevezetését elképzelhetetlennek tartotta, azonban úgy vélte, „a hatékony kormányzás elve indokolja a kétharmados törvények kiiktatást, ami viszont csak akkor lehetséges, ha a valóban minősített rendelkezéseket beemelik az alkotmányba.” Ennek érdekében kívánt kidolgozni új alkotmánytervezetet 2005 végére. („Petrétei: az új alkotmány felszámolja a kétharmados törvényeket”, hvg.hu, 2005. január 2, hvg.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 29.) Javaslata nem valósult meg.}

12 {Az Európai Alkotmányt létrehozó szerződést vagy „európai alkotmányos szerződést” 2004. június 18-án fogadta el az Európai Tanács, október 29-én írták alá a tagállamok képviselői Rómában (de nem keverendő össze az 1957-es római szerződéssel). Ezt a dokumentumot elvileg nem az Európai Unió önálló alkotmányának szánták, pusztán arra tettek vele kísérletet, hogy összehangolják a tagországok alkotmányait, amelyek már eleve úgy voltak megalkotva, hogy harmonizáljanak a római és a maastrichti (1992) szerződéssel. Legelsőként Litvánia ellenjegyezte, 2004 novemberében. Ezután következett Magyarország: az Országgyűlés 2004. december 20-án fogadta el a 2004./133-as határozatában, 323 „igen”-nel (az MSZP–SZDSZ-koalíció egyhangúan támogatta), 12 „nem”-mel (7 Fidesz- és 5 független képviselő), 8 tartózkodással (az MDF képviselői). Magyarország után Szlovénia (így jön ki a főszövegben szereplő „három exszovjet buzgómócsing”), majd sorban Olaszország, Görögország, Belgium, Spanyolország (népszavazással), Németország, Ausztria és Szlovákia következett. Ám Franciaország és Hollandia népszavazáson elutasította a szerződést. Ezután a tagállamok illetékes vezetői úgy döntöttek, leállítják az elfogadási procedúrát, így Csehországban, Lengyelországban, Írországban, Portugáliában és Nagy-Britanniában végül meg sem tartották a már eltervezett népszavazást. Az alkotmányos szerződés végül sosem lépett érvénybe. A vezetők 2007 júniusában úgy határoztak, érvényben hagyják a létező rómait és maastrichtit, és inkább csak kibővítik őket egy újabb dokumentummal. Ennek a bővítménynek az eredeti neve „reformszerződés” volt, végül 2007 decemberi aláírásának a helyszínéről a „lisszaboni szerződés” elnevezést kapta. Ennek a ratifikálása sem ment zökkenőmentesen, ugyanis az alapprobléma – a népszuverenitás elvének bajos érvényesíthetősége – megmaradt, 2009. december 1-én mégis érvénybe lépett. A felmerült alkotmányjogi problémákat jól összefoglalja liberális szemszögből: Ld. Arató Krisztina, Lux Ágnes: „Az Európai Unió alkotmányozási kísérlete”, Alkotmányjog Magyarországon és máshol. Politikatudományi és alkotmányjogi megközelítések, szerk. Jakab András, Körösényi András, előszó Sólyom László, Budapest: MTA, 2012, 177–201. Marxista szemszögből ld. pl. Perry Anderson: Ever Closer Union? Europe in the West, London/​New York: Verso, 2021.}

13 Bernard Cassen: „Débat truqué sur le traité constitutionnel”, Le Monde diplomatique, 2005. február. Vö. Uő: „Ce »non« qui redistribuerait les cartes en Europe”, Le Monde diplomatique, 2005. április. {Álláspontját angolul ld. Bernard Cassen: „ATTAC Against the Treaty”, New Left Review 33, 2005. május-június. Cassen a neoliberalizációt ellenző ATTAC mozgalom alapítója. (Tamás Gáspár Miklós 2002-től egy ideig az ATTAC Magyarország alelnöke volt.)}

14 {2005 februárjában a magyar gazdák több héten át tüntettek, egyszerre a kormány és az Európai Unió agrárpolitikája ellen: előbbi nem folyósította teljes egészében az EU-tól járó 25 százalékos direkt támogatást és a 30 százalékos nemzeti kiegészítést, míg az EU-val szemben azt sérelmezték, hogy – a Magyar Gazdakörök és Gazdaszövetkezetek Szövetsége (MAGOSZ) egyik vezetője, Varga Géza szavaival – „a Világkereskedelmi Szervezeten keresztül kiárusítja az európai mezőgazdaságot, hogy a szolgáltatásaival bevonuljon a harmadik világba”. A kiárusítást a gabonakészletek raktározási problémái okozták: a szűkös tárolási kapacitások miatt olcsón el kellett adni a felesleget. („Brüsszelt bírálják a gazdák”, 24.hu, 2005. március 3., 24.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 29.)}

15 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Búcsú a jobboldaltól?”, Világosság, 1994/5-6. Másvilág, 569–607.

16 {Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Búcsú a baloldaltól” [1989], Másvilág, 11–32.}

17 {Az elgondolás Norbert Eliastól. Érvelése szerint a karizmatikus vezető olyan lelkesedést tud kiváltani „a tömegből”, ami akkor is nagy kockázatok vállalására, ezek sikerültsége esetén pedig további lelkesedés kiváltására és újabb kockázatok vállalására sarkallja, ha „vékony jégen jár”, azaz ha mindazoknak az újításoknak, amelyeket megkísérel, nincs valódi társadalmi-intézményes bázisuk vagy személyétől független támogatottságuk. Ld. Norbert Elias: Az udvari társadalom. A királyság és az udvari arisztokrácia szociológiai jellemzőinek vizsgálata (eredetileg 1933, átírva-bővítve 1969), „A forradalom szociogenezise”, ford. Harmathy Veronika é. m., Budapest: Napvilág, 2005, 315–325.}

18 A népszuverenitás problémájának államok közötti aspektusáról: Tamás Gáspár Miklós: „A nemzeti függetlenség ma”, Népszava, 2005. március 14. Vö. „Van-e a népnek jövője?”

19 Ld. minderről: Tamás Gáspár Miklós: „A magyar nép java”, Népszabadság, 2000. szeptember 15.

20 Ld. erről Szabó Miklós nagyszerű könyvét: Az újkonzervativizmus és a jobboldali radikalizmus története (1867–1918), Budapest: Új Mandátum, 2003 (vö. Horváth Zoltán: Magyar századforduló, Budapest: Gondolat, 1961, 1974.). Budapest VIII. kerületében újra szobra van gr. Zichy Nándornak és domborművű emléktáblája Bangha Béla SJ hecckáplánnak…

21 {Jászi Oszkár és Polgári Radikális Pártja az őszirózsás forradalom idején azonnali földosztást követelt; de hiába lett Jászi a Károlyi-kormány nemzetiségi ügyekkel megbízott tárca nélküli minisztere (1918. október 31. – 1919. január 19.), a kormány erélytelensége és a szociáldemokraták ellenállása miatt – akik „a marxi formuláknak megfelelően bizalmatlanok és ellenségesek voltak a parasztsággal szemben” – az elgondolását nem tudta keresztülvinni. Vö. Jászi Oszkár levele Turnowszky Sándorhoz, Oberlin, 1938. szeptember 12., Jászi Oszkár válogatott levelei, s. a. r. Litván György, Varga F. János, Budapest: Magvető, 1991, 416–417.}

22 {A Lengyel Köztársaság Önvédelmi Pártja (SRP), 1992-ben alapított nacionalista, keresztény-konzervatív agrárpárt, a 2001-es lengyel választáson tört át, a 2005-ös választás után pedig bekerült a Jog és Igazság (PiS) koalíciós kormányba.}

23 {Ld. Szabó Ervin: Társadalmi és pártharcok a 48-49-es magyar forradalomban (1921), előszó Horváth Zoltán, bevezető Jászi Oszkár, Budapest: Népszava, 1946. „[…] És bebizonyosodott, hogy minden érdekellentétnél és érdekegységnél és a tudás és a nézetek közösségénél is erősebb szolidaritás kapcsait fűzi az emberek közt az érzésmód közössége. Százszor esett meg, hogy akik nyíltan s a legjobb hiszemmel hirdettek harcot a régi ellen, öntudatlanul vagy szinte alig titkolt örömmel fogadták a segítséget, amelyet egy-egy új konfliktusban a konzervatív nagy tömeglélek hozott régi lelküknek; s az új vágyak, új akaratok, új kezdések fölött győzött a tömeglélek konzerváló ereje.” Uo. 174.}

24 Michael Hardt, Antonio Negri: Empire, Cambridge MA/​London: Harvard University Press, 2000.

25 Debating Empire, ed. Gopal Balakrishnan, London/​New York: Verso, 2003. Vö. Rodney Edvinsson, Keith Harvey: „Jenseits des Imperialismus? Eine Kritik an Negris und Hardts »Empire«”; Martin Suchanek: „Der deutsche Imperialismus heute”, Revolutionärer Marxismus 33 (2003. március) 5–56, 57–88. {arbeiterinnenmacht.de}Vö. még: „The New Imperial Challenge”, ed. Leo Panitch, Colin Leys, Socialist Register 2004, London: Merlin, 2003, kitűnő tanulmányokkal. {socialistregister.com, utolsó letöltések 2023. 03. 29.}

26 Rosa Luxemburg: A tőkefelhalmozás. Adalékok az imperializmus gazdasági magyarázatához (1913), Budapest: Kossuth, 1979; Rudolf Hilferding: A finánctőke (1910), h. n. (Budapest: KJK, 1959. Vö. Hardt/​Negri: Empire, 221–239 és passim. Negri és Hardt itt Deleuze és Guattari speciális „külső”/​„belső” különbségtételét alkalmazza. Vö. kül. Deleuze/​Guattari: Mille plateaux: Capitalisme et schizophrénie 2 (1980), Paris: Édition de Minuit, 1997, 253–283 („Micropolitique et segmentarité”).

27 Az imperializmusgondolat fejlődéséről ld. George Lichtheim: Imperialism, New York: Praeger, 1972.

28 Az operaismo történetéről ld. Steve Wright: Storming Heaven: Class Composition and Struggle in Italian Autonomist Marxism, London: Pluto, 2002. Negri személyiségéről és élettörténetéről ld. Anne Dufourmantelle terjedelmes interjúját: Negri on Negri. In Conversation, New York/​London: Routledge, 2004. {Negrit 1979-ben tartóztatták le. Négy évet ült, majd miután 1983-ban megválasztották parlamenti képviselővé a Radikális Párt színeiben, képviselői védettségét kihasználva Franciaországba szökött, és Mitterand elnök ki-nem-adatási doktrínájának védettségében 14 évig ott élt és tanított. Börtönbüntetését 1997-ben 30-ról 13 évre csökkentette távollétében az illetékes olasz bíróság. Hazatért, hogy leülje a maradékot. 2003-ban engedték szabadon. Az eredeti (koholt) vád felbujtás volt Carlo Saronio aktivista elrablására és meggyilkolására (Saronio baleset következtében halt meg), valamint „morális helyeslése” Andrea Lombardini rendőr halálának, akit egy fegyveres bankrablás során lőtt agyon a Vörös Brigád.}

29 Könyveit itt nem ismertethetem, csak ajánlhatom: Marx Beyond Marx: Lessons on the „Grundrisse” (1979), Brooklyn NY/​London: Autonomedia/​Pluto, 1991; Insurgencies: Constituent Power and the Modern State (1992), Minneapolis/​London: University of Minnesota Press, 1999; The Savage Anomaly (Spinozáról, 1981), Minneapolis/​Oxford: University of Minnesota Press, 1991; Michael Hardt, Antonio Negri: Labor of Dionysus: A Critique of the State-Form (benne van az Operai e stato (1972) és a La forma stato (1977) anyaga), Minneapolis/​London: University of Minnesota Press, 1994; Time for Revolution, London/​New York: Continuum, 2003. Spinoza döntő szerepet játszott a kilencszáznyolcvanas évek marxizmusában, és mindig is lényeges volt Althusser (Negri barátja és vitapartnere) és iskolája számára, ld. Étienne Balibar: Spinoza et la politique, Paris: Presses Universitaires de France, 1985. Az operaismo egyik figyelemre méltó amerikai követője is az osztályháború szemszögéből olvassa Marxot, ld. Harry Cleaver: Reading „Capital” Politically (1979), Edinburgh/​San Francisco: AK Press, 2000. Én az Empire-nál jobban szeretem Negri régebbi könyveit. Vö. még: Félix Guattari, Toni Negri: Communists Like Us (tkp. Nouvelles espaces de liberté, 1985), New York: Semiotext(e), 1990, Negri érdekes esszéjével a kelet-európai rendszerváltásról.

30 Ellen Meiksins Wood: „A Manifesto for Global Capital?”, Debating Empire, i. m., 61–82. Magam is foglalkoztam röviden ezekkel a problémákkal, ld. pl. „Fölszabadulás”, Népszabadság, 2005. április 4.

31 A globalizáció napi valóságáról és a hétköznapi ellenállásról ld. az antiglobalizációs mozgalom bestsellerét: Naomi Klein: No Logo, ford. Vágvölgyi B. András, Budapest: AMF / Tudatos Vásárlók Egyesülete, előszó Tamás Gáspár Miklós, 2004.

32 Ellen Meiksins Wood: Empire of Capital, London/​New York: Verso, 2003, 118–142.

33 A BBC híres sorozatából {The Power of Nightmares, r. Adam Curtis, 2004} azt is tudjuk, hogy az al-Káida fikció, a médiákból „ismert” alakjában soha nem létezett.

34 Wood: Empire of Capital, 144–168.

35 David Harvey: The New Imperialism, Oxford: Oxford University Press, 2003. A jeles szerző részletesen elemzi az imperialista terjeszkedés területi és tőkés aspektusa közötti dialektikus feszültséget.

36 A balkáni háború elleni fontosabb írásaim: „Balkán”, Élet és Irodalom, 1999. június 4., „A kétszáz éves háború”, Beszélő, 1999. július-augusztus (fordítás a Boston Review 1999. nyári számából) 28–41. Vö. a New Left Review akkori összeállításával: Michael Mann: „The Dark Side of Democracy: The Modern Tradition of Ethnic and Political Cleansing”; Robin Blackburn: „Kosovo: The War of NATO Expansion”; David Chandler: „The Bosnian Protectorate and the Implications for Kosovo”, NLR, I./235. (1999. május-június) {newleftreview.org}. A mai következményekről: Misha Glenny: „Letter From Kosovo. Backsliding in the Balkans”, The Nation, 2005. április 11. {thenation.com, utolsó letöltések 2023. 03. 31.}

37 Számos dolgozatot publikáltam az iraki háború ellen. Mostani írásom szemszögéből a fontosabbak: „Ki Irakból!”, Magyar Hírlap, 2004. április 26., „A kormánytöbbség figyelmébe. Sürgős”, Magyar Hírlap, 2004. május 10., „A Kelet védelmében”, Élet és Irodalom, 2004. június 11. {utóbbit ld. jelen kötetben}. Vö. Eliot Weinberger: „What I Heard About Iraq”, London Review of Books, 2005. február 3. {A cikksorozat kötetben: Eliot Weinberger: What I Heard About Iraq, London/​New York: Verso, 2005.}; vö. még a New Statesman két iraki összeállításával, 2005. január 31. és 2005. február 14. Az 1945 utáni politikai/​nemzetközi jogi szisztéma összeomlásáról ld. Peter Gowan: „US : UN”, New Left Review II./17. (2003. november-december) 5–24.

38 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „A katasztrófa”, Magyar Hírlap, 2001. szeptember 13., Tamás Gáspár Miklós: „A terrorizmus hanyatlása”, Népszabadság, 2001. szeptember 24. {utóbbit ld. jelen kötetben}.

39 Vö. Alex Callinicos: „The Grand Strategy of the American Empire”, International Socialism 97 (2002. tél) 3–38. Callinicos a katonai erő újfajta használatát elemzi mind a szövetségesek (Európa), mind az ellenfelek alávetésének perspektívájából.

40 Peter Gowan: „Peripheralisation of Central and Eastern Europe in the 1990s”, Labour Focus on Eastern Europe 65, 2000. tavasz, 43–74. {marxists.org – PDF, utolsó letöltés 2023. 03. 31.} (Gowan írásait Magyarországon az Eszmélet szokta közölni.)

41 {Paul Volcker (1927–2019), az amerikai jegybank (Fed) elnöke (1979–1987) fékezte meg a hetvenes évekbeli amerikai „stagflációt” (alacsony gazdasági növekedés mellett magas infláció) a monetáris politika szigorításával (drasztikus alapkamat-emeléssel); eljárása a neoliberális jegybanki politika számára paradigmateremtő volt.}

42 {Gowan: „Peripheralisation of Central and Eastern Europe in the 1990s”, i. h. 45–48.}

43 {Uo. 49–50.}

44 {Jegor Gajdar (1956–2009) orosz közgazdász, liberális politikus, a rendszerváltás utáni orosz politika meghatározó szereplője. Ő tervezte meg a tervgazdaságot lebontó „sokkterápia” radikális gazdasági reformját, amely egyben megindította a privatizáció első hullámát a kilencvenes évek elején. Vlagyimir Putyin felemelkedésével fokozatosan háttérbe szorult.}

45 Az Európai Unió diszkriminatív ideológiájáról és imperialista politikájáról Id. Peter Gowan három másik írását: „The EU and the Unsettled Future of the East”, Labour Focus on Eastern Europe 67 (2000. ősz) 65–108; „The EU’s Human Rights Diplomacy: A Survey”, Labour Focus on Eastern Europe 69 (2001. nyár) 71–114; „Europe and the New Imperialism”, Labour Focus on Eastern Europe 75/76 (2003. nyár-ősz) 113–141. (A Labour Focus most összeolvad a Debatte c. kelet- és közép-európai fókuszú folyóirattal, ezen a címen kell majd keresni.) Ebben az utóbbi cikkben Gowan néhány igen fontos dologra figyelmeztet. A függőleges tengelyre (a nemzetállamra), tehát területi szociopolitikai entitásokra, amelyek jelentős erőforrásokat vonnak el a lakosságtól és tekintély birtokában gyakorolnak kényszert, azért van szükség, mert a tőkésosztálynak vannak biztonsági szükségletei. Ráadásul sokkal magasabb fokú kollektív biztonságra van szüksége, mint korábbi termelési módok esetében, mert időben előre kell vetniük a tulajdont, hogy bővíthessék (,they have to throw their properly forward in time to make it expand”). Nagy a stabilitási igény és az előreláthatóság igénye (szilárd jogi keret, adórendszer, piaci szerkezet), mert – emlékezzünk – a tőke nem „dolog”, hanem a piac által közvetített társadalmi viszony személyek (tőkések és dolgozók) között. Ezek a mechanizmusok a történelem során többször is inadekvátnak bizonyultak. Ezért a XIX. századtól kezdve számos biztonsági intézkedésre került sor, az állami népjóléti rendszerektől az osztályokon felüli közjavak és közérdekek ideológiáján át (nacionalizmus, sovinizmus, etnicizmus), amely indokolja a burzsoázia osztályhatalmának való, „belülről” motivált engedelmességet, egészen a „demokrácia” ideológiájáig, amely sikerrel integrálja a piac számára elengedhetetlen magas rendű és intenzív köztevékenységet és politikai részvételt. A szükséges koordináció enélkül lehetetlen. A keret mindig a nemzetállam, és ez – minden ellenkező híresztelés dacára – ma sem változik jottányit se. Vö. még Peter Gowan: „A Calculus of Power”, New Left Review (II) 16 (2002. július-augusztus), ill. Gowan: The Global Gamble. Washington’s Faustian Bid for World Dominance, London/​New York: Verso, 1999.

46 {A „színes forradalmak” a posztszovjet térségben zajlottak a 2000-es évek első felében. Jellemzőjük, hogy nyugatos irányba igyekeztek fordítani az országot, mind gazdasági, mind katonai értelemben, mind pedig a politikai berendezkedés terén. Ennélfogva kezdetben Washington támogatását élvezték (a nyugat-európai hatalmak óvatosabbak voltak), ám ahogy 2006–2008 között nacionalistább irányt vettek, az amerikai külpolitika fokozatosan megvonta a támogatását, Oroszország pedig egyre erősebben érvényesítette a saját érdekeit. (Ez jelen esszé megjelenésekor még nem volt előre látható.) – A legnagyobb horderejű a megmozdulások közül az ukrán „narancsos forradalom” volt, amely 2004. november 21-én indult, amikor Kijevben több tízezer, néhány nap múlva félmillió ember vonult az utcára és lépett sztrájkba Viktor Janukovics gyanús választási győzelme ellen tiltakozva. A forradalom a tüntetők által támogatott politikus, a függetlenként indult Viktor Juscsenko politikai koalíciójának, a Mi Ukrajnánknak (NU) az emblémájáról kapta a nevét, és hamar a teljes politikai elit elleni tiltakozássá terebélyesedett. Juscsenko tűnt a nyugatos-liberális, Janukovics az oroszpárti jelölnek. (Ez a preferencia tükröződött a Nyugat-Ukrajnában indult és ott kiteljesedett mozgalom támogatottságának és elutasításának földrajzi eloszlásában is.) A kijevi tüntetők mindenesetre két hét alatt elérték, hogy a Legfelsőbb Bíróság megsemmisítse a második forduló eredményét, és új választást írjon ki. A december 26-ra kiírt „második második fordulóban” Juscsenko 52 százalékot szerzett, Janukovics 43,6 százalékot, így 2005 januárjában előbbit beiktatták mint elnököt. A miniszterelnök Juscsenko korábbi szövetségese, Julija Timosenko lett. De kettejük „nyugatos” koalíciója már 2005 szeptemberében megrepedt, amikor az elnök állítólagos korrupciós ügye miatt menesztette Timosenkót, 2006-ban korábbi ellenfelét, Janukovicsot nevezte ki a helyére. – A másik jelentős forradalom Grúziában zajlott, egy évvel korábban: 2003 november 23-án indult a „rózsás forradalom”, amely az ország újraegyesítését (a Szovjetunió összeomlása után függetlenedő Grúziától elszakadt Dél-Oszétia, Abházia és Adzsaria visszafoglalását) elsődleges feladatnak tekintő, nyugatbarát nacionalista Miheil Szaakasvilit juttatta hatalomra. Az egyesítési terv azonban nem járt sikerrel: Oroszország öt napos háborúban megvédte a területeket. Szaakasvili ezután Grúzia modernizálásába fogott és a NATO felé közelítette az országot, ami hozzájárult a 2008-as orosz katonai támadáshoz és megszálláshoz Dél-Oszétiában. – A színes forradalmak közé sorolandó még az ugyancsak sikeres kirgíziai „tulipános forradalom” (2005), amely Kurmanbek Bakijevet juttatta hatalomra Aszkar Akajevvel szemben, és ugyancsak Washington vonzásköréhez közelítette az országot, valamint a hasonló célú, ám sikertelen belarusz és moldovai kísérlet 2004-ben és 2005-ben. Ld. még a belgrádi „buldózer-forradalmat” két jegyzettel lejjebb.}

47 {Ld. „We are witnessing the beginnings of a new doctrine of international community. By this I mean the explicit recognition that today more than ever before we are mutually dependent, that national interest is to a significant extent governed by international collaboration […] Global financial markets, the global environment, global security and disarmament issues: none of these can he solved without intense international co-operation. […] Now our actions are guided by a more subtle blend of mutual self interest and moral purpose in defending the values we cherish. In the end values and interests merge. If we can establish and spread the values of liberty, the rule of law, human rights and an open society then that is in our national interests too. The spread of our values makes us safer.” Tony Blair: „Doctrine of the International Community”, Chicago, 1999. április 22, britishpoliticalspeech.org, utolsó letöltés 2023. 03. 31.}

48 [A Belgrádból indult ún. „buldózer-forradalom” a 2000. szeptember 24-i szerbiai választások után tört ki. Slobodan Milošević 1986 óta vezette Jugoszláviát. 1997-ben a délszláv háború és az állam felbomlása utáni állam elnökének választották. Bár 1998-ban azt nyilatkozta, nem szándékozik hatalmon maradni, 2000-ben alkotmánymódosítással elérte, hogy két elnöki ciklust is szolgálhasson (az 1992-es alkotmány szerint erre nem volt lehetőség), brutálisan letörte az ellenzéket, a szabad sajtót és a tiltakozókat, és elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy máris új választást írjon ki, Vojislav Koštunica – bár Milošević még a szavazatszámlálással is csalt – mégis megelőzte; vereségét nem fogadta el, második fordulót íratott ki, amelyet – nem kis részben Montenegró és a koszovói albánok bojkottja miatt – végül sikerült megnyernie. Azonban a kampány évében – washingtoni tanácsadók segítségével – időközben megszerveződött a Milošević-ellenes civil ellenállás, az Otpor! (jelszava: „Gotov je!”, azaz: „Miloševićnek vége van!”, „Elég volt!”), amely október 5-én megbuktatta az elnököt. (A mozgalom amerikai finanszírozását a New York Times újságírója tárta fel: Roger Cohen: „Who Really Brought Down Milosevic?”, The New York Times, 2000. november 26., nytimes.com, utolsó letöltés 2023. 03. 31.) A decemberi megismételt választáson Koštunica és pártja, a Szerb Demokratikus Ellenzék (DOS) szövetsége nagy többséggel nyert. Koštunica 2000-től három évig vezette Szerbiát, ám 2003-ban Miloševićnek mint háborús bűnösnek a kiadatása ellen tiltakozva lemondott, és felrobbantotta a szerb demokraták szövetségét is.}

49 {Ld. a fentebbi lábjegyzetet.}

50 {Gloria Macapagal Arroyo – Diosdado Macapagal korábbi elnök (1961–1965, 1971–1973) lánya – 2001–2010 között kormányozta a Fülöp-szigeteket, miután korrupciós váddal sikerült eltávolítani elődjét, Joseph Ejercito Estradát. A 2004-es választáson állítólag csalással győzött és szerzett hat éves mandátumot. A fülöp-szigeteki helyzetet jól illusztrálja, hogy ellentmondásos, többször is a szükségállapot kihirdetése közelébe sodródó elnöksége után Arroyót III. Benigno Aquino váltotta, értelemszerűen a másik befolyásos klán sarja.}

51 {Az Otpor! a Miloševićet megbuktató szerb ifjúsági mozgalom neve, ld. A fentebbi jegyzetet.}

52 {Patrubány Miklós, a Magyarok Világszövetsége elnöke 2000 óta.}

53 {A kettős állampolgárságról (és a kórházprivatizációról, de az MVSZ előbbiben volt érdekelt) kiírt 2004. december 5-i népszavazásról van szó.}

54 {Viktor Juscsenkót a kampány során feltehetően megmérgezték belső vagy külső (orosz) ellenfelei – az arcbőre súlyosan elváltozott –, de a vélelmet sosem sikerült bizonyítani.}

55 {Vagyim Arisztov: „Juscsenko Moszkvában”, Hetek, 2005. január 31., hetek.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 31.}

56 {Julija Timosenko miniszterelnök, férje Olekszandr Timosenko, ukrán oligarcha. Julija Timosenkót 2011-ben tartóztatták le, a vád: kormányfőként hivatali hatalmával visszaélve Ukrajna számára előnytelen gázszerződést kötött Oroszországgal 2009-ben. Hét évre ítélték el. Emellett adócsalással, sikkasztással és bérgyilkos felbérelésével is vádolták. Olekszandr Timosenko 2000–2001-ben volt előzetes letartóztatásban sikkasztás vádjával, de őt végül bizonyíték hiányában felmentették; Csehországtól kért és kapott menedékjogot. („Bérgyilkosság miatt is elítélhetik Timosenkót”, hvg.hu, 2012. augusztus 29., hvg.hu) Julija Timosenko 2014-ben szabadult a majdani forradalom (2013–2014) után felállt ukrán parlament kegyelmével. („Most már biztos: Timosenko szabad”, MTI, hirado.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 31.)}

57 [Benazír Bhutto Pakisztán elnöke (1988–1990, 1993–1996), férje, Aszif Ali Zardari a Bhutto első ciklusa utáni vizsgálatoknak esett áldozatul: tíz százalékos védelmi pénzt szedett a kormányzatilag finanszírozott projektektől, emellett vesztegetéssel és emberrablással vádolták; később ezt hűtlen kezeléssel és pénzmosással is kiegészítették a svájci hatóságok. Zardari összesen 11 évet ült börtönben. A házaspár szerint politikailag motivált boszorkányüldözés folyt ellenük. Benazír Bhuttót 2007-ben meggyilkolták egy kampányrendezvényen, pártja vezetését fia és férje vette át, Zardarit a soron következő választáson, 2008-ban meg is választották Pakisztán elnökének.}

58 {Traian Băsescu elnök már 2004-es választási kampányában világossá tette, hogy az „atlantista irányvonal” orientálja külpolitikáját. A mondott tengely megvalósulásaként értékelte az amerikai katonai támaszpontok és repülőterek romániai létesítéséről rendelkező szerződés 2005-ös aláírását. („Tárt karokkal várják az amerikaiakat”, Magyar Nemzet, 2005. december 7., magyarnemzet.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 31.}

59 A Fekete-tenger stratégiai jelentőségét amerikai stratégák újra fölfödözték, és „beltengeresítését” is megtervezték a „liberális-demokratikus imperializmus” jegyében, Id. Ronald D. Asmus, Bruce P. Jackson: „The Black Sea and the Frontiers of Freedom. Towards a New Euro-Atlantic Strategy”, Policy Review 12 (2004. június), hoover.org {utolsó letöltés 2023. 03. 31.} Băsescu elnök nyilatkozatai (legutóbb a Le Monde-nak) híven követik ezt a koncepciót.

60 {A második csecsen háborúban (1999–2009) el akarták szakítani Csecsenföld tartományt Oroszországtól, létrehozva az iszlamista Icskéria Csecsen Köztársaságot. 2001. szeptember 11. után az orosz milícia helyreállította ellenőrzését a szakadár terület felett, és terrorizmusnak bélyegezte az ellenállást. Az évtized hátralévő részében a csecsenek gerillaharcot folytattak az oroszok ellen, de az ellenállók is különféle politikai-teológiai frakciókra szakadtak. Miután 2009-ben a hadsereg kivonult, oroszpárti bábkormány alakult Csecsenföldön, és a terület autonómiát se kapott; a 2010-es évek második felére a megmaradt (militáns iszlamista) ellenállás is lassacskán felőrlődött. 1994 (az első csecsen háború kitörése) és 2003 között a konfliktusnak becslések szerint 50–250.000 civil áldozata volt – ezekért természetesen nem csak az orosz erők a felelősek.}

61 {Franciaország gyarmatbirodalma felbomlása óta „stabilizálni” igyekszik egykori afrikai érdekeltségeit („Frankafrique”), ennek jegyében 60 év alatt több mint 50 alkalommal avatkozott be „humanitárius” jelleggel katonai csapásokkal, missziókkal és megszállással a kontinensen (Csád, Mali, Niger, Dzsibuti, Elefántcsontpart, Kongói Demokratikus Köztársaság, Ruanda), illetve segített elcsalni választásokat (Togo, Gabon). Több felsorolt államban mindmáig fenntartja katonai jelenlétét. (Nathaniel K Powell: „The flawed logic behind French military interventions in Africa”, The Conversation, 2020. május 12. theconversation.com, utolsó letöltés 2023. 03. 31.}

62 {Pim Fortuyn (1948–2002) holland neoliberális politikus; a szabadság eszménye jegyében fogalmazott iszlám-bírálata miatt 2002. május 6-án egy radikális állatvédő agyonlőtte a nyílt utcán. Elvbarátja, Theo van Gogh (1957–2004) az iszlámot a nőkkel való bánásmód miatt kipellengérező botrányfilm, a Submission: Part 1. rendezője; egy marokkói származású belga fiatalember gyilkolta meg különös kegyetlenséggel 2004. november 2-án. A gyilkosságok megerősítették a holland szélsőjobboldalt.}

63 {A Demokratikus Szocializmus Pártja (PDS) a Német Szocialista Egységpárt (SED), vagyis a Német Demokratikus Köztársaság állampártja romjain alakult 1989–1990 fordulóján, miután eltávolították belőle a teljes vezetőséget és a marxista-leninista ortodoxia meg a rendőrállam utolsó híveit is. Időközben a 2.3 millió párttag 95 százaléka is távozott, így a PDS a keletnémet utódállamokban működő törpepárt volt egészen a kétezres évek közepéig. 2005-ben választási szövetségre léptek a szociáldemokrata-zöld kormánykoalícióból kiábrándult baloldaliak által frissen alapított Munka és Társadalmi Igazságosság – Az Alternatíva (WASG) párttal, majd 2007-ben teljesen összeolvadtak velük, és Die Linke néven, antifasiszta, antikapitalista és antimilitarista programmal folytatták a politizálást. 2021-ben már létszámukat tekintve ők voltak Németország hatodik legnagyobb pártja, mind az öt keleti tartományi önkormányzatban és négy nyugatiban is képviseltették magukat, négy helyen kormányzó pártként.}

64 {A PDS-WASG szövetség a 2005-ben megválasztott tartományi önkormányzatok közül háromban a második, négyben a harmadik legnagyobb erő volt.}

65 {Ld. a fenti lábjegyzetet az európai alkotmányos szerződésről.}

66 Bevallom, különösen félrevezetőnek s ezért meglehetősen fölháborítónak tartottam a Népszabadság vezető külpolitikai szemleírójának, Füzes Oszkárnak az idevágó vezércikkét („Ördög a falon”, 2005. április 13.). Az egyetlen komolyabb (belgiumi baloldali) kritikai írás a témáról igen kis példányszámú lapban jelent meg: „Tíz indok, hogy elutasítsuk az európai alkotmányt”, Kézfogás 33 (2005. március).

67 {A „Bolkestein-direktívát”, más néven a „belső piaci szolgáltatásokról szóló irányelvet” 2004-ben jelölte ki Frederik Bolkestein, a belső piac uniós biztosa. Fő célja a szolgáltatások liberalizációja, vagyis az egységes piac elvének tényleges megvalósítása és a kis- és középvállalkozók transznacionális munkavállalásának a megkönnyítése, amint ezeket a római (1957) és a maastrichti (1992) szerződés előírta. (Védelmezői többek között éppen azzal érveltek, hogy a direktíva semmi újat nem hoz, csak a már lefektetett és elfogadott elveket érvényesíti a gyakorlatban.) Az irányelvnek eredetileg a „székhely szerinti jogalkalmazás”, vagyis a „származási ország elve” („country-of-origin principle”) volt az eszköze. Eszerint bármely európai államban végez is munkát, a vállalkozóra nem a célországnak a jogrendje vonatkozik, hanem továbbra is annak az országnak a szabályozása, ahol a cég nyilvántartásba lett véve – tehát a cégalapítás ottani kritériumainak kell eleget tennie és ott is adózik. Ez heves ellenkezést váltott ki a nyugati dolgozók és szakszervezetek körében, hiszen a kelet-európai kis- és középvállalkozókra többnyire kevésbé szigorú szabályok és általában alacsonyabb vállalati adóterhek vonatkoznak, így a direktíva versenyelőnyhöz juttatja őket nyugati társaikhoz képest, akár úgy, hogy önállóan munkát vállalnak a célországban, akár úgy, hogy a nagyobb cégek kiszervezik nekik azt a tevékenységet, amit addig helyben végeztettek el. (Hamar elterjedt az a vélelem is, miszerint a székhely munkavégzési, egészségügyi és biztonsági protokolljai vonatkoznának a munkavállalókra, ami nem csupán a munkavállalók, hanem a megbízók körében is pánikot váltott ki – ez azonban kezdettől tévedésen alapult.) A doktrínát csak 2006-ban fogadták el, hosszas érdekegyeztetés után. A végső változatból kimaradt a „származási ország elve”; ehelyett azt mondták ki, hogy eseti indoklást igényel a munkavégzéssel szemben a „származási országban” támasztott szabályozásoknak a célországban való szigorítása. A törvény a következő szolgáltatásokra terjed ki: oktatás, könyvelés, jogtanácsadás és -képviselet, építészet, hulladékgazdálkodás, hirdetés, posta, áram- és gázszolgáltatás, kiskereskedelem. 2009 decemberében lépett érvénybe, összhangban a lisszaboni szerződéssel (szintén 2009). (Vö. „Bolkestein returns: EU Commission power grab for services”, Corporate Europe Observatory, 2018. november 29., corporateeurope.org, utolsó letöltés 2023. 03. 31.}

68 {Tükörfordításban: „szociális dömping”, amit az Európai Bizottság olyan helyzetként definiált, amelyben „a külföldi szolgáltató képes olcsóbban termelni, mivel a rá vonatkozó munkajogi standardok is alacsonyabbak”. (Ld. az előző jegyzetet.) A „dömping” gazdasági terminusként hagyományosan azt a kereskedői gyakorlatot jelenti, amikor elárasztják a piacot nagy mennyiségű, az előállítási áron alul értékesített áruval, így jutva tisztességtelen versenyelőnyhöz. A munkaerőpiacon azt a tőkén kívül mindenkinek előnytelen helyzetet nevezik így, amikor egyéni szerződések alacsonyabb bért, kedvezőtlenebb munkakörülményeket és/​vagy magasabb munkaidőt állapítanak meg az ugyanabban a szektorban kollektív szerződéssel vagy törvényi szabályozással kialkudott, elterjedt feltételeknél. Noha a Bolkestein-direktíva esetében kivált fennforgott a lehetőség, hogy a keleti munkavállalók rosszabb paraméterekkel szerződjenek munkaadóikkal, ezzel nem pusztán önmaguknak okozva kárt, hanem velük versenyre kényszerített nyugati társaik bérét, munkakörülményeit és/​vagy munkaidejét is kedvezőtlenül befolyásolva, de egységes nemzeti piacokon ugyanúgy előállhat a „szociális dömping”, pl. a széles körben elterjedt „feketézés” révén.}

69 {Utalás valószínűleg a titkosszolgálatok, illetve a vám- és határvédelmi-, valamint a rendfenntartó és terrorelhárító szervek hatáskörének 9/11, illetve a 2004-es madridi terrortámadások utáni európai kiszélesítésére, a polgári hatóságok általános militarizálására.}

70 {Utalás feltehetően a Szécsényben kegyetlenül meggyilkolt Hugyecz Violetta (14) ügyére. Vö. „Élve került a szennyvízderítőbe a szécsényi kislány”, Index, 2005. április 5., index.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 31.}

71 Ld. erről Loïc Wacquant: A nyomor börtönei. A „zéró tolerancia” világméretű terjedése, ford. Köböl Anna, előszó Tamás Gáspár Miklós, Budapest: Helikon, 2001.

72 {José Rodríguez Zapatero, Spanyolország szocialista miniszterelnöke (2004–2011), egyik első kormányfői intézkedéseként visszavonta a spanyol csapatokat Irakból, míg Tony Blair – a brit közvélemény és 139 munkáspárti képviselő tiltakozása ellenére – a végsőkig támogatta George W. Bush külpolitikáját mind a 2001-es afganisztáni, mind a 2003-as iraki háború esetében. Az MSZP Bush és Blair mellett sorakozott fel és nem vonta vissza csapatait, ahogy a lengyel, a cseh, a szlovák, az ukrán és a román állam is kitartott az amerikaiak mellett, Csehországban, Szlovákiában és Lengyelországban ráadásul több egykori rendszerváltó, liberális-szociáldemokrata értelmiségi támogatásával (ld. „A Kelet védelmében” c. írást jelen kötetben).}

73 Vö. „Staat – Recht – Entdemokratisierung”: Peter Römer, Morus Markard, Gerd Wiegel, Ulla Jepke, Elvira Högemann-Ledwohn, Ewald Wehner, Werner Rügemer tanulmányai. Z. Zeitschrift Marxistische Erneuerung 58, (2004. június).

74 {Jean-Pierre Raffarint Jacques Chirac elnök (1995–2007) nevezte ki miniszterelnöknek 2002-ben, miután a választásokon az Egyesült Nemzeti Mozgalom (UMP) megszerezte a képviselői helyek 70 százalékát. A konzervatívok a Jean-Marie Le Pen vezette bevándorlóellenes Nemzeti Front előretöréséből azt szűrték le, hogy a franciák nagyobb közbiztonságot óhajtanak. Raffarin kormánya a fő ellenséget a terrorizmusban, a tömegpusztító fegyverekben és a regionális (etnikai) konfliktusokban jelölte ki; „példátlan” harcot indított a bűnözés ellen; rendőrségi reformot hirdetett; 13.500 fővel bővítette a rendvédelmi, 11.000-rel az igazságszolgáltatási szervek személyi állományát, azonban belebukott a 2005. május 29-i népszavazásba, amelyen a franciák 55 százaléka elutasította az UMP által támogatott európai alkotmányos szerződést.}

75 Vö. Ernst Lohoff: „Gewaltordnung und Vernichtungslogik”, Krisis 27 (2003. november) 17–63. {krisis.org, utolsó letöltés 2023. 03. 29.} Lohoff az árutermelő társadalom inherens erőszakjellegére mutat rá.

76 Egyrészt: nem az osztályharc szűnt meg vagy maradt abba, hanem a kapitalisták állnak nyerésre. Másrészt: éppen a szociáldemokrácia és a szakszervezeti mozgalom tette (politikailag) az osztályharcot a munkáért és a pénzért folytatott harccá ahelyett, hogy a szocializmus eredeti szellemében a munka és a pénz ellen küzdött volna. Vö. Robert Kurz munkásságával könyveiben és folyóirataiban (Krisis, Streifzüge, EXIT!), pl. ld. monumentális tanulmányait: „Die Himmelfahrt des Geldes: Strukturelle Schranken der Kapitalverwertung, Kasinokapitalismus und globale Finanzkrise”, Krisis 16–17 (1995), „Die letzten Gefechte: Ein Essay über den Pariser Mai, den Pariser Dezember und das Bündnis für Arbeit”, Krisis 18 (1996), „Antiökonomie und Antipolitik”, Krisis 19 (1997) stb., ld. www.krisis.org, vö. Kurz: „Das Licht der Aufklärung: Die Symbolik der Moderne und die Vertreibung der Nacht”, EXIT!, www.exit-online.org. {Azóta kötetben: Kurz: Weltkrise und Ignoranz: Kapitalismus im Niedergang, hsgb. Roswitha Scholz, Claus Peter Ortlieb, Berlin: TIAMAT, 2013.}

77 {„Gyurcsány: nem rohanunk az euróhoz”} Vasárnapi Hírek, 2004. október 24. Ezt az érdekes nyilatkozatot más magyarországi lapok tudtommal nem ismertették.

78 Szalai Erzsébet élesen bírálja ugyan a Gyurcsány-kormány politikáját, de igen borúlátó abban a tekintetben, hogy a nemzetközi tőke nyomásának és „zsarolási potenciáljának” helyzetében volna-e „kitörési lehetőség”, vö. cikkével: „A kormányváltás politikai gazdaságtana”, Élet és Irodalom, XLIX. évf. 10. szám (2005. március 11.). Gyurcsány maga láthatólag nem érti, hogy a parlamentben elmondott programbeszéde miért maradt visszhangtalan (ld. pl. Mester Ákosnak a miniszterelnökkel készített interjúját, {„A helyzet”,} 168 Óra, 2005. április 14., vagy Gyurcsány előadását a Mozgó Világ estjén). {Gyurcsány Ferenc: „Vissza kell adni a szavak értelmét”, Mozgó Világ, 31. évf. 4. szám (2005. április)} Pedig egyszerű: visszatérése az „önállóság”, „vállalkozó szellem”, „verseny”, „kockázatvállalás” neoliberális ortodoxiájához nem érdekes. Addig volt érdekes, ameddig ettől eltérni látszott. Legutóbbi előadásában (Gyurcsány Ferenc: „Tiétek a köztársaság”, Népszabadság, 2005. április 15.) azon méltatlankodik, hogy a piaci társadalomnak még mindig nincs igazi legitimitása (Észak-Amerikában sincs, mint tudjuk a művelődésszociológiai áttekintésekből: az adversary culture e tekintetben többségi); előterjeszt négy (nem ellenszenves) populista javaslatot gazdasági és pártfinanszírozási visszaélések letörésére; hiányolja a társadalomban a reformhajlandóságot („reformon” ma Európában piacosítást, liberalizációt, privatizálást értenek, nálunk még a ppp másutt lejárt és diszkreditált ötletét is); könnyűtüzérségi előkészítés (Tamás Pál, Kóka János, Kéri László) után ő is közli, hogy „a rendszerváltó elitnek” befellegzett. (Épp most?) A szociáldemokrata (a. m. egalitárius) retorika: elillant.

79 Várakozásaimat (egy kurta jegyzeten kívül, ld. Tamás Gáspár Miklós: „Egy lépés előre”, Népszabadság, 2004. október 2.) „Válság, esély, kiút” c. írásomban fejtettem ki {ld. jelen kötetben}.

80 {Gyurcsány Ferenc a „nem”-re buzdított a kettős állampolgárság megadásáról szóló 2004. december 5-i népszavazáskor. Ugyan 65:35 arányban az „igen”-ek győztek, a népszavazás érvénytelen volt, mert a jogosultaknak csak a 37,5 százaléka adott le érvényes szavazatot.}

81 {A miniszterelnök – akárcsak koalíciós partnere, az SZDSZ – azzal érvelt a „nem” mellett, hogy az állampolgárság megadása esetén Magyarországot „elárasztanák” a romániai magyar bevándorlók, és túlterhelnék a szociális rendszert. }

82 {A miniszterelnök 2004-es reformterveiből 2005 tavaszára elbukni látszott a társadalmi mobilitás serkentésére, az ügynökakták nyilvánosságra hozatalára és az arányos közteherviselésre irányuló kísérlet, és nem sikerült betemetni a Medgyessy-féle „kétszer száznapos program” ütötte lyukakat a költségvetésen. („A Gyurcsány-kormány egy éve”, HVG, 2005. szeptember 22., hvg.hu.) A stagnálást bevallva Gyurcsány 2005 áprilisában menesztette Draskovics pénzügyminisztert, szorosabb koalíciós együttműködést javasolt és meghirdette a foglalkoztatáspolitika, az egészségügy és a szociális ellátórendszer reformját, valamint „a gazdaság kifehérítését” fókuszba állító „száz lépés programját”, amelynek az volt a célja, hogy „mindenkinek megérje dolgozni Magyarországon”. A program megvalósítására csak a második Gyurcsány-kormány tesz majd valódi kísérletet, elsősorban a Bill Clinton-i/​Tony Blair-i „workfare” („munkáért segély”) magyarországi bevezetésével és – a liberálisokkal karöltve – az egészségügy és a biztosítási rendszer részleges piacosításával, ami szintén nem lesz sikeres. Utóbbiak átfogó értékeléséről ld. „A jóléti állam kísértete” c. 2008-as írást, ill. közvetlen előzményeit jelen kötetben. Vö. „A száz lépés programja”, Political Capital, 2005. május 9., politicalcapital.hu, utolsó letöltések 2023. 04. 01.}

83 Nemcsak a kormánytöbbség, hanem az egész szociálliberális miliő van nagyon nagy ideológiai bajban nehézkesebb, de elmélyültebb és szenvedélyesebb jobboldali vetélytársaival szemben, akik erősen hatnak az értelmiségi és egyetemi ifjúságra. Vö. Tamás Gáspár Miklós: „A balközép cikkírás csődje”, Élet és Irodalom, XLVII. évf. 32. szám (2003. augusztus 8.)

84 Magyarországon az a félelmetes helyzet alakult ki, hogy ma az „antifasizmus” elsősorban a szólásszabadság korlátozására irányuló kísérletekben nyilvánul meg. (Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Főszerkesztő börtönben?”, Magyar Hírlap, 2004. április 10-11.; „Szegény náci gyermekeink” {jelen kötetben}; „B. Diána emberi jogai”, Népszava, 2005. január 31.) A közel-keleti politika értelmes megvitatásának az akadálya az, hogy Izrael bírálatára azonnal rásütik az „antiszemita” bélyeget, ami persze nem zárja ki, hogy a jobboldali sajtónak az Izraelről szóló írásaiból gyakran (bár nem mindig) süt a zsidóellenes elfogultság. Ennek következtében az egyik legégetőbb nemzetközi problémáról a magyar(ul) olvasók a hazai sajtóból nem tájékozódhatnak. (Az igen kritikus izraeli baloldal pedig tabu.) Ráadásul az anti-antiszemitizmus szinte mindig jelentéktelen és könnyű célpontokat választ magának, ezért játszva lehet gúny tárgyává tenni. Mindeközben a párizsi békeszerződés értelmében illegális szervezetek (Blood & Honour/​Vér & Becsület, Lelkiismeret 88, Hatvannégy Vármegye Ifjúsági Mozgalom) vígan grasszálnak, és egyenruhában, zárt katonai alakzatban (ami tilos) tartanak több ezres tüntetéseket. A rendelkezésre álló (neonáci tevékenységeket korlátozó) törvényeket a bíróságok olykor figyelmen kívül hagyják, viszont a neonáci és újnyilas szervezkedésekkel kapcsolatban különféle hatóságok törvénytelen lépéseket tesznek. A kelet-európai és harmadik világbeli bevándorlókkal kapcsolatos rasszista attitűdök alig kapnak bírálatot, a cigány- és nőellenesség, a homofóbia pedig a „balliberális” sajtót se kíméli (nem beszélve a bulvársajtóról, a gagyirádióról, gagyitévéről és a webmocsokról). Eltűrjük, hogy az „antifasizmus” legyen a tekintélyelvűség, a represszió és a cenzúra ürügye. Ez nem csak nálunk van így, ld. pl. a Columbia Egyetemen történt botrányt, vö. Russell Jacoby: „The New PC: Crybaby Conservatives”, Kevin Mattson: „Student Bill of Fights”, Scott Sherman: „The Mideast Comes to Columbia”, The Nation, 2005. április 4.

85 {Gyurcsány Ferenc gyermek-, ifjúsági- és sportminiszterként már 2003-ban botrányba keveredett Balatonőszöd kapcsán. Ezen a településen található a kormányzati üdülő (ahol a 2006-os beszéd is elhangzott), amelynek Gyurcsány 1994-ben igen kedvező feltételekkel megvásárolta egy vízparti, 300 négyzetméteres, négylakosztályos villáját: egyik cége, az ALDO Ingatlanfejlesztő és Hasznosító Tanácsadó Kft. 1994. január 26-án kötött rá tízéves lízingszerződést, úgyhogy évi 2,5 millió forint lízingdíjért és a lejáratkor 2003. december 31-ig fizetendő 5 millió forintért a kormányvilla a cég tulajdonába kerül, hogy aztán az ALDO – ugyancsak kedvező feltételekkel – újból bérbe adja az államnak. A hírrel 2003-ban a jobboldali sajtó hónapokig foglalkozott. Ld. „ Az állam visszabérelte Gyurcsány Ferenc villáját”, Magyar Nemzet, 2003. augusztus 9.}

86 {Orbán Viktor családi érdekeltségébe tartozott a hegyaljai Tokaj Kereskedőház Rt., amely az első Orbán-kormány idején állami milliárdokból dotált szőlőfelvásárlásaival igyekezett egyszerre hozni szavazatokat és profitot, és Orbán felesége, Lévai Anikó nevén volt a Szárhegy dűlő-Sárazsadány-Tokajhegyalja Kft., amely nagy (bár nem föltűnően nagy) állami támogatásban részesült, és jelentős földterületeket szerzett a térségben nyomott áron. Ld. Rajnai Attila: „Tokaji borcsaták I–II.”, Élet és Irodalom, XLVII. évf. 47. szám (2003. november 21.), ill. XLIX. évf. 10. szám (2005. március 11.). A tényfeltáró cikkekért a cég beperelte az ÉS-t, ld. „Pert nyert az ÉS Orbánné volt cége ellen”, Index, 2005. május 18., index.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 01.}

87 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Korrupció és forradalmi politika”, Népszabadság, 2003. szeptember 13.

88 {A Magyarország (1963–1991), majd Heti Magyarország (1991–1994), majd ismét Magyarország (1994–1996, 1997–1998, ekkor már „Nemzet és demokrácia” alcímmel), politikai és társadalmi hetilap. Főszerkesztője 1963–1989 között végig Pálfy József, a Magyar Újságírók Országos Szövetségének elnöke (1974–1990), a Magyar Televízió Híradójának külpolitikai szerkesztője és kommentátora (1969–1988), számos útikönyv és városkalauz szerzője.}

89 Antal László, Csillag István, Mihályi Péter: „Antikádárizmus”, Élet és Irodalom, XLIX. évf. 9. szám (2005. március 4.). Azért az ennél ezerszer kevésbé demagóg Bokros Lajos is ilyeneket képes leírni: „a jövedelmi és vagyoni különbségek természetesek és elfogadhatóak annyiban, amennyiben valóban nagyobb teljesítményt, hatékonyabb munkát igazolnak vissza. […] Ép lelkülettel és egészséges tudattal [? – TGM] bíró társadalom a tiszta és áttekinthető, mindenki számára rendelkezésre álló eszközökkel folyó verseny nyomán kialakuló egyenlőtlenségeket józan határok között természetesnek veszi és elfogadja.” (Bokros Lajos: Verseny és szolidaritás, Budapest: Élet és Irodalom, 2004, 28–29, kiemelés: TGM.) De drága jó Lajosom, „mindenki számára rendelkezésre álló eszközök” nem léteznek. (Bokrost újabban Andor László bírálta az Egyenlítő friss számában.) {Ld. Andor László: „Bokros után, szabadon”, Egyenlítő, 2005/1.}

90 Ld. Robert Brenner: „The Economics of Global Turbulence”, a New Left Review különszáma, NLR (I) 229, 1998. május-június; Brenner: The Boom and the Bubble. The US in the World Economy, London/​New York: Verso, 2002, de vö. Giovanni Arrighi: „The Social and Political Economy of Global Turbulence”, New Left Review (II) 20 (2003. március-április) 5–71. {De vö. Brenner: The Advanced Capitalist Economies from Long Boom to Long Downturn, 1945–2005, jav. és bőv. 2. kiad., London/​New York: Verso, 2006.}

91 Vö. Szamuely László: Az első szocialista gazdasági mechanizmusok. Elvek és elméletek, Budapest: Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1971, 104–111 és passim. A mai kelet-európai rendszerek sajátosságainak forrása az államkapitalista előzmény, mondom egy magyarul még nem publikált írásomban, ld. G. M. Tamás: „Un capitalisme pur et simple”, La Nouvelle Alternative 60–61 (2004. március-június) 13–40. {Ld. „Egyszerű és nagyszerű kapitalizmus”, Antitézis, 71–112.}

Kell-e új baloldali párt?

1 {Lengyelországban 2005. szeptember 25-én tartottak országgyűlési választást. Az egyaránt ellenzéki nemzeti-konzervatív Jog és Igazságosság (PiS) és a centrista Civil Platform (PO) végzett az első két helyen (27 és 24 százalékkal, 155 és 133 mandátummal növelve előző eredményét), az addig kormányzó Baloldali Demokrata Szövetség (SLD) 30 százalékot veszített addigi támogatásából, és végleg megszűnt tényező lenni. A választások után a nagykoalíciós tárgyalások kudarcba fulladtak. A PiS kisebbségi kormányt alakított Kazimierz Marcinkiewicz vezetésével (2005–2006), miután Jarosław Kaczyński, a PiS elnöke és listavezetője kijelentette, hogy amennyiben ikertestvére, Lech Kaczyński megnyeri az októberi elnökválasztást, nem lesz miniszterelnök; és így is történt. Ám 2006 júliusában Marcinkiewicz és a pártelnök összekülönböztek, előbbi lemondott, így végül mégis a Kaczyński-testvérek töltötték be Lengyelország két legfőbb állami pozícióját, a kormányfőit és az államfőit, a következő – korrupciós botrány miatt: előrehozott – választásokig, 2007-ig, amelyet a PO nyert meg.}

2 {A 2006-os cseh választás olyan kiegyenlített eredményt hozott, és végül épp ellenkezőleg történt, mint ami készülődni látszott. 230 napig nem sikerült senkinek se kormányt alakítania, ekkor azonban sikerült megegyezniük a – máskülönben elég különböző politikát folytató – liberális-konzervatív, enyhén euroszkeptikus civil demokratáknak (ODS), a kereszténydemokratáknak (KDU-ČSL) és a zöldeknek, akik így ellenzékbe kényszerítették a második helyezett szociáldemokratákat (ČSSD) és a harmadik kommunistákat (KSČM). Mirek Topolánek alakított kormányt (2008–2009); de ez a konstrukció – mint várni lehetett – törékenynek bizonyult.}

3 {A Smer vezetője Robert Fico. A párt 29 százalékot szerezve megnyerte a 2006-os választást, és két szélsőjobboldali-illiberális alakulattal is koalícióra lépve alakított kormányt.}

4 {A 2006-os választási kampányban Orbán Viktor többször is arról beszélt, hogy a „jogállam” a 90-es évek „központi kategóriája” volt, amelyen ideje túllépni, ez ugyanis „a demokrácia lefokozása”; a magyar történelemből szerinte nem jogállami, hanem ún. kultúrállami berendezkedés adódott volna. Utóbbi a miniszterelnök-jelölt szerint nem ellentéte a jogállamnak, hanem „több annál”: míg a jogállam alapja, hogy „az ember bizalmatlan, ezért a joghoz menekül”, a kultúrállam „magára a bizalomra épül.” A „Közjó és szolidaritás” című, 2006. februári konferencián emellett „szomorúnak” nevezte a rendszerváltás folyamatát, és úgy ítélte meg, hogy 1989/90 „a magyarok többsége számára nem választóvonal.” („Orbán: Kész a stratégia. Mindenki mindenkiért”, Népszabadság, 2006. február 27., nol.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 03.) A 2006. őszi zavargásokat és rendőri túlkapásokat a Fidesz már egyértelműen annak jeleként fogja értelmezni, hogy „Magyarországon elbukott a jogállam”.}

5 {Az Élőlánc Magyarországért 2005-ben létrehozott ökopolitikai párt. Legismertebb alapító tagja Lányi András. 2005 decemberében elfogadott választási programja, a Kishantosi Program preambuluma szerint: „Az Élőlánc Magyarországért az emberhez méltó élet természeti és kulturális feltételeinek védelmére alakult, a közöny és a beletörődés ellen küzd, és azoknak a csatlakozására számít, akik nap mint nap tapasztalják jogaik megcsúfolását, és megelégelték a hatalommal szembeni kiszolgáltatottságukat.” Célkitűzéseik között szerepelt a globális környezeti katasztrófa elhárítására irányuló kezdeményezések támogatása; a WTO működésének felfüggesztése, annak demokratikus átalakításáig; a pazarlás és környezetszennyezés adóztatása a munkajövedelmek megsarcolása helyett; szakítás az anyag- és energiapazarló életmóddal és gazdálkodással; természetközeli, fenntartható erdőkezelés, erdősítési program, a természetközeli erdők kiterjedésének növelése, a beépítések szigorú korlátozása, az élőhelyek védelme; új energiastratégia az atomenergia helyett stb. (Ld. „Az Élőlánc választási programja”, elolanc.hu) A pártnak 2006 márciusára nem sikerült elegendő aláírást gyűjtenie és listát állítania, ezért aztán nem indult a választáson. („Szertefoszlott zöld választási remények”, Magyar Nemzet, 2006. március 22., magyarnemzet.hu, utolsó letöltések 2023. 04. 03.)}

6 {Alapításáról ld. az előző szöveg vonatkozó jegyzetét.}

7 Max Weber mai ideológiai használatáról ld. István Mészáros: The Power of Ideology, 2. kiad., London/​New York: Zed Books, 2004, 85 skk.

8 Az akkori viták anyagát A „Történelem és osztálytudat” a húszas évek vitáiban címmel 4 kötetben publikálta 1981-es Évkönyvében a Filozófiai Figyelő, Krausz Tamás és Mesterházi Miklós szerkesztésében; vö. uők: Mű és történelem. Viták Lukács György műveiről a húszas években, Budapest: Gondolat, 1985. Lukács tíz évvel ezelőttig lappangott, amúgy elég szánalmas korabeli védőbeszéde: „Hvosztizmus [a. m. „uszálypolitika”, utalás Lenin Mi a teendő? c. írására] és dialektika”, ford., s. a. r. Illés László, Magyar Filozófiai Szemle XL, 1996/4-5-6, 459–537. {lana.info.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 03.}

9 {Magyarország ekkoriban párhuzamosan részt vesz az afganisztáni és az iraki NATO-misszióban. Ezekről ld. az előző írást és a „Hosszú séta egy rövid mólón” c. szöveg vonatkozó lábjegyzetét.}

10 {Ld. pl. Fáy Zoltán: „Verések és pofonok”, Magyar Nemzet, 2006. február 18., magyarnemzet.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 03. Marosán György (1908–1992) szociáldemokrata, később kommunista politikus, 1956-ban a forradalom fegyveres leverését követeli, 1957-től Kádár János mögött a pártapparátus legfontosabb embere, 1960-ig államminiszter, 1962-ben erőszakossága miatt a konszolidáció jegyében félreállítják, 1965-ben kilép a pártból, megírja emlékiratait, később visszalép, a rendszerváltás után a „kommunista hagyományokat ápoló” Munkáspárthoz csatlakozik.}

11 {Vö. „Igazság és osztály” [2006], Antitézis, 115–127.}

12 {Vö. Berzeviczy Gergely: „A parasztnak állapotáról és természetéről Magyarországon” (1806), A parasztok állapotáról Magyarországon, szerk. Zsigmond Gábor, Ortutay Gyula, Budapest: Gondolat, 1979.}

13 {Vö. Kármán József: Fanni hagyományai (1794) Budapest: Akkord, 2006.}

14 {Rozsnyai Ervin (1926–2012) marxista filozófus, irodalmár műveit a rendszerváltás előtt az Osiris és a Magvető adta ki. Későbbi, magánkiadásban megjelent írásaiban a Kádár-korszakot mint a kapitalizmusból a szocializmusba való átmenetet elemezte, megalkotva az „átmeneti társadalom” – és tagadva az „államkapitalizmus” és „államszocializmus” – fogalmát (ld. Miért kell nevén nevezni?, Forradalmi és ellenforradalmi Szovjetunió, A történelem kelepcéi, Szocializmus volt, vagy valami más? és – Tenner Györggyel közösen – A Kádár-korszakról (mind magánkiadás, 1992 és 2010 között; többségük elérhető az interneten); a kelet-európai rendszerváltások utáni időszakot Az imperializmus korszakváltásai (2002) c. művében a „transznacionális monopolkapitalizmus” kialakulásaként írta le, amelyet elgondolása szerint ún. „csomópontválságok” tagolnak (ilyenkor az extenzív fejlődés tartalékainak kimerülnek és több termelési szektor egyidejűleg kerül válságba, ami a termelés egészen új technikai alapokra helyezését kívánja meg). Róla ld. a tanítványai által létrehozott emlékoldalt: „Rozsnyai Ervin emlékére”, Dialektika, é. n. dialektika.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 03.}

15 Az idevágó viták kiváló áttekintése: Mike Haynes: „Marxism and the Russian Question in the Wake of the Soviet Collapse”, Historical Materialism 10.4, 2002, 317–362. {A cikk a következő köteteket tekinti át és értékeli: Rethinking the Soviet Collapse. Sovietology, the Death of Communism and the New Russia, ed. Michael Cox, London: Pinter, 1998; Paresh Chattopadhyay: The Marxian Concept of Capital and the Soviet Experience, Westport: Praeger, 1994; Neil Fernandez: Capitalism and Class Struggle in the USSR. A Marxist Theory, Aldershot: Ashgate, 1997.} A szovjet-államkapitalizmus-elmélet új fejleménye: Stephen A. Resnick, Richard D. Wolff: Class Theory and History: Capitalism and Communism in the USSR, New York/​London: Routledge, 2002.

16 A magyarázattal megpróbálkoztam mind Kelet-Európa vonatkozásában, mind általában, vö. G. M. Tamás: „Un capitalisme pur et simple”, La Nouvelle Alternative, vol. 19., No. 60–61 (2004. március-június), 13–41; G. M. Tamás: „Telling the Truth About Class”, Socialist Register 2006, szerk. Leo Panitch, Colin Leys, London: Merlin, 2005, 228–268. {Magyarul: Antitézis, 71–113, 113–195.} A probléma politikai és ideológiatörténetéről ld. Ellen Meiksins Wood: The Retreat from Class. A New ‘True’ Socialism [1986], London: Verso, 1998.

17 Erről néhány bibliográfiai adat található „Isten hozta, Mr. Bush” c. tanulmányomban {ld. jelen kötetben a jegyzeteket}.

18 {Karl Marx: A politikai gazdaságtan bírálatának alapvonalai I-II. Nyersfogalmazvány, 1857–1858, f. n., Budapest: Kossuth, 1972. A szöveg keletkezéséről, lappangásáról és fogadtatástörténetéről ld. Marcello Musto: „A Grundrisse terjesztése és fogadtatása világszerte”, Eszmélet, 20. évf. 79. szám (2008. ősz).}

19 {Ehhez ld. „Etnicizmus a nacionalizmus után: az új európai jobboldal gyökerei”, Antitézis, 393–420., kül. 400–404.}

20 Paolo Virno: A Grammar of the Multitude, New York: Semiotext(e), 2004, 61 skk. A tőke bérmunka-fejezete, mint köztudomású, hiányzik. Ebből a hiányból indul ki a kérdés egyik legérdekesebb kortárs megközelítése, Michael A. Lebowitz: Beyond Capital: Marx’s Political Economy of the Working Class [2003], 2. kiad., Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2005.

21 Itt nem erkölcsi megfontolásról van szó. A munkásmozgalmi pártok hatalmi részvétele a polgári társadalomban egyrészt a szociáldemokrata és (euro)kommunista pártok megvetemedéséhez vezetett, másrészt részvételük az új („létező szocialista”) osztálytársadalom megteremtésében vaskemény és vérengző diktatúrát hozott létre, ill. közreműködésüket a bürokratikus „újosztály” létrehozásában. Mivel a szó szoros értelmében vett államhatalom csak osztálytársadalomban szükséges, a forradalmi pártnak – ha el akarja kerülni a bolsevik párttípus fő hibáját, a szubsztitucionizmust, tehát a párt „behelyettesítését” a proletariátus helyébe – kizárólag destruktív-kritikai munkát szabad végeznie, amely a kapitalizmus meghaladásának lehetőségét kutatja, készíti elő, szélesíti ki; az osztálytársadalom fölbomlásával mind az államhatalom, mind a lerombolásán dolgozó forradalmi párt szükségtelenné válik és „elhal”. Az államhatalom fölmorzsolását – a polgárság szándéka ellenére – maga a kapitalizmus végzi, a forradalom erre önmagában nem volna képes. Az államkérdésről ld. Antonio Negri: „Keynes and the Capitalist Theory of the State” [1967], Michael Hardt, Antonio Negri: Labor of Dionysus. A Critique of the State-Form, Minneapolis/​London: University of Minnesota Press, 2003, 23–52.

22 {Ld. Georges Sorel: „Az általános politikai sztrájk”, Gondolatok az erőszakról (1908), ford. Burján Mónika, Lukács Katalin, Szénási Éva, Budapest: Osiris/​Századvég, 1994, 142–172, kül. „A politikusok szította irigységről” c. szakaszt.}

Jövő harcok elé

1 {A 2006. áprilisi magyarországi országgyűlési választáson az MSZP 43,2, a Fidesz–KDNP 42, az SZDSZ 6,5, az MDF 5 százalékos eredményt ért el, ők alkották az Országgyűlést. Gyurcsány Ferenc, a szocialisták miniszterelnök-jelöltje a liberálisokkal koalícióban alakította meg második kormányát. A sajtóbeli „ibolyázás” alanya Dávid Ibolya, az MDF miniszterelnök-jelöltje.}

2 {A „MIÉP – Jobbik a Harmadik út” nevű formáció (a kisgazdákkal karöltve) a parlamenti küszöb alatti eredményt, 2,2 százalékot ért el. A MIÉP többé nem is került be a parlamentbe; formálisan 2021. július 27-én szűnt meg, még aktív politikusai átléptek a Mi Hazánk Mozgalomba. – A Független Kisgazdapárt sem tudott soha többé mandátumot szerezni; 2021-ben felszámolási eljárás indult ellenük. – A Jobbik Magyarországért Mozgalomnak a 2009-es európai parlamenti választás hozta meg az áttörést, 15 százalékos eredménnyel a harmadik legerősebb párt volt; az eredményt megismételte a 2010-es választáson is, így frakciót alakíthatott. 2014-ben megkezdte „néppártosodását”; 2018-ban a második legtöbb szavazatot szerezte, ezután azonban népszerűsége visszaesett, kiválások és szakadások gyengítették. A pártkongresszus 2023 februárjában Jobbik – Konzervatívokra cserélte a párt nevét.}

3 {Ld. jelen kötetben.}

4 {Az Európai Unióhoz csatlakozás évében létett hatályba az uniós szabályokat egységes szerkezetben bevezető áfatörvény. Nemcsak megemelték az addigi adókulcsot, hanem új adókulcsstruktúrát vezettek be, a kétkulcsos korábbi helyett háromkulcsosat: az addig nullaszázalékos (kedvezményes) termékekre (alapvető szükségleti cikkek, bizonyos gyógyszerek, könyvek, napilapok, újépítésű ingatlanok…) 5, a 12 százalékosakra 15 százalék áfát vetettek ki, míg az átlagos – azaz a legtöbb termékre vonatkozó – adókulcs 25 százalék maradt, 2006 szeptemberétől a felső és a középső egységesen 20 százalékos lett. A Bajnai-, majd a második Orbán-kormány tovább emelte, így a mostani, 27 százalékos felső kulcs a legmagasabb áfa az EU-ban.}

5 {A banki különadót 2005-ben vezették be, eredetileg csak átmenetileg, mindössze két évre, a bankok heves tiltakozása miatt kevesebb pénzintézetre vonatkozóan és alacsonyabb terhekkel, mint tervezték. 2005-ben 35 milliárdot hozott az államnak, 2006-ban 50 milliárd körüli összeget. 2007-ben felváltotta az állami kamattámogatású lakáshitelekhez kötődő járadék, amelyet a bankoknak kellett fizetniük; ettől már csak 25 milliárdot vártak, 13 milliárd körüli összeget hozott. A 2010-es kormányváltás után kiterjesztették. Ld. „Banki különadó helyett járadék”, HVG, 2007. április 2., hvg.hu; Várhegyi Éva: „A bankadó mint aduász”, Élet és Irodalom, LIV. évf., 27. szám (2010. július 9.)}

6 {2006 februárjában Franciaországban százezres, márciusában milliós tüntetéseket tartottak és 38 egyetem is sztrájkba lépett, áprilisban pedig már hárommillióan mentek ki az utcára az első munkavállalói szerződést szabályozó törvény (Contrat première embauche) ellen, amelyet – a tiltakozás hatására – Chirac elnök 2006. április 10-én visszavont.}

Reformválság

1 {Az ún. „Gyurcsány-csomagot” rögtön a 2006-os választások után jelentették be. (A választáson az MSZP 43, az SZDSZ 6,5 százalékot szerzett a Fidesz–KDNP 42 és az MDF 5 százalékával szemben, így előbbiek alakítottak koalíciós kormányt.) A megszorítóintézkedésekre épülő csomag azonnali általános forgalmiadó- (így közvetetten élelmiszerár-), jövedékiadó-, járulék-, gázár- és villamosenergia-emelést tartalmazott; a következő évre a szolidaritási adó megemelését és különféle kedvezmények és segélyek csökkentését vagy megszüntetését jelölte ki. (Ld. „Alaposan megdrágul az élet a Gyurcsány-csomag miatt”, hvg.hu, hvg.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 05.}

2 {Csillag István a Medgyessy-kormány gazdasági és közlekedési minisztere; Kóka János Csillag utóda az első- és második Gyurcsány-kormányban, az SZDSZ elnöke (2007–2008), frakcióvezetője (2006–2010); Matolcsy György az első Orbán-kormány gazdasági minisztere (2000–2002), 2006-tól országgyűlési képviselő, később nemzetgazdasági miniszter, majd a Magyar Nemzeti Bank elnöke. – A Költségvetési Tanácsot (KT) végül 2008-ban hozták létre, miután a kormány – az államcsődöt elkerülendő – összesen húsz milliárd eurós hitelkeretet igényelt a Nemzetközi Valutaalaptól (IMF), az Európai Bizottságtól és a Világbanktól. A független gazdasági szakértőkből álló Tanács létrehozatalát az IMF ösztönözte. Első három tagja: Kopits György, amerikai-magyar közgazdász, monetáris politikai és makrogazdasági szakértő, kinevezése előtt a Magyar Nemzeti Bank Monetáris Tanácsának tagja; Oblath Gábor közgazdász, piackutató, kinevezése előtt szintén a Monetáris Tanács tagja; Török Ádám, a versenypolitika és a piacelmélet kutatója. A KT-t a második Orbán-kormány 2010-ben feloszlatta és újraszabályozta: 2011. óta az Állami Számvevőszék elnöke, a jegybankelnök és az államfő egy delegáltja a tagja, funkciója formális.}

3 {A Magyar Nemzeti Bank vezetője ekkor még – 2001–2007 között – Járai Zsigmond, az első Orbán-kormány első gazdasági minisztere (1998–2000) – ezért lehet a jegybank „alárendelve a jobboldal politikai akaratának”.}

4 {Utalás Gyurcsány Ferenc egykori reformprogramjára, „a cselekvés, a száz lépés politikájára”, amelyet nemrég kinevezett miniszterelnökként 2005 májusában hirdetett meg, mint a Medgyessy-féle jóléti „száz napos program” továbbfejlesztését.}

5 {2006 szeptemberétől bevezették a Fidesz és az SZDSZ által is ellenzett árfolyamnyereség- és kamatadót, mindkettőt 20 százalékkal.}

Vallásháború vagy osztályharc

1 {A kifejezést Szabó először egy vezércikkben használta: Szabó Dezső: „Ellenforradalom”, Szeged, 1925. március 22. A cikksorozatban végigvitt analízisét később tanulmánnyá bővítette: Szabó Dezső: „Az ellenforradalom természetrajza”, Az egész látóhatár, I., Budapest: Püski, 1991, 382–388. Vö. a „keresztény kurzussal” való szakítást bejelentő regényével: Szabó Dezső: Segítség! (1925), Szeged: Lazi, 2003, amely ugyancsak tobzódik a fehér ellenforradalmárokat és a válogatott antiszemitákat becsmérlő, állatias hasonlatokat színesen használó jellemzésekben.}

2 {Gyurcsány Ferenc miniszterelnök 2006. május 26-i őszödi beszédének nyilvánosságra kerülése (2006. szeptember 17.) után Budapesten zavargások törtek ki: szeptember 18-án lejátszódott az „MTV-székház ostroma”, a rákövetkező napokban ezt további megmozdulások követték. Jelképeiket a tüntetők változatos arányokban a nacionalizmus, a hungarizmus és a nyilaskeresztesek kelléktárából válogatták; a szervezők között több ismert szélsőjobboldali személyiség volt. Az ellenzék mellett Gyurcsány Ferencet számos (főként, de nem kizárólag konzervatív-jobboldali) értelmiségi is lemondásra szólította föl. A miniszterelnök bizalmi szavazást kért önmaga ellen október 2-án az Országgyűlésben; 3-án az MSZP, 4-én az SZDSZ jelentette be, hogy egyhangúlag támogatni fogja; október 6-án 207 igennel 165 ellenében, tartózkodás nélkül csakugyan bizalmat kapott. Egész héten kisebb-nagyobb csoportok tüntettek a Kossuth téren; itt is fel-feltűntek hungarista jelképek. (Az Index az egész hétről élőben közvetített: index.hu.) A közös „nagygyűlést” a Fidesz csak október 8-ra, tehát jelen esszé megjelenésének harmadnapjára hirdetette meg, azzal a kéréssel, hogy mindenki hozzon magával „egy nemzeti színű lobogót, egy mécsest és egy jó hangos vekkert”. Ezen a vasárnapi nagygyűlésen – mások mellett – felszólalt Orbán Viktor, Navracsics Tibor frakcióvezető és Bayer Zsolt publicista; utóbbi itt is elismételte az idézett fordulatot, amelyet már publicisztikájában is használt: „Gyurcsány Ferenc és haveri köre bűzlik, a hazugság bűzlik, a magyar sajtó döntő többsége bűzlik, ez az egész bűzlik, ez az egész görénykurzus bűzlik.” Becslések szerint 10–15,000-en voltak jelen. (A héten zajlott tüntetések rendszerint párszáz ember részvételével zajlottak.) Orbán Viktor azt is bejelentette, hogy a párt másnaptól minden délután 5 és 6 óra között gyűlést tart a Parlament előtt; emellett 72 órás ultimátumot adott Gyurcsány Ferenc kormányfőnek a lemondásra. „A Fidesz megszakít minden kapcsolatot Gyurcsánnyal”, Magyar Nemzet, 2006. október 8., magyarnemzet.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 21.}

3 {A második Gyurcsány-kormány 2006. június 9-én MSZP–SZDSZ koalícióként állt föl; 2008. április 30-án az SZDSZ kilépett, innentől az MSZP egyedül kormányzott; Gyurcsány Ferenc 2009. április 14-én lemondásra kényszerült, kormányát felváltotta Bajnai Gordoné.}

4 {Az őszödi beszéd hangfelvétele.}

5 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Jövő harcok elé” [jelen kötetben].

6 {Pozsgay Imre.}

7 {Egy visszatekintés szerint: „Az SZDSZ-hez köthető Republikon Intézet [2009] április[á]ban publikált elemzése szerint a 2006-os önkormányzati választásokon a Jobbik a KDNP-vel 136, a Fidesszel 79 jelöltet támogatott közösen. […] a jelöltek közül csak 28 tudott mandátumot szerezni, és ezek »zöme nem jobbikos politikus«, legfeljebb a Jobbik beállt mögéjük, ahogy néhány esetben az MDF is – ismeri el a [Republikon] tanulmány[a].” M. László Ferenc: „A Fidesz Jobbik-stratégiája. Korbács és kalács”, Magyar Narancs, 2009. december 17., magyarnarancs.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 21.}

8 {Kósa Lajos.}

9 {„Munkásdemokrácia” (DSIP), eredeti nevén „Társadalmi Szolidaritás”, kisebb lengyelországi trockista szervezet, 2023-ban is aktív.}

10 {Szabó István filmrendezőről ez év (2006) januárjában derült ki, hogy ügynök volt. (Lásd: Gervai András: „Egy ügynök azonosítása”, Élet és Irodalom, L. évf., 4. szám [2006. január 27.].) Ezt megelőzően (1999-ben) Tar Sándor szépíróról került nyilvánosságra hasonló horderővel ugyanez. Mindkét esetet elhúzódó vita követte, főként az Élet és Irodalom hasábjain, a történelmi felelősségvállalás szükségességéről, a művész és a művészet közösségi-morális feladatáról, a szolidaritásról stb.}

11 {Medgyessy Péter MSZP-s miniszterelnök ügynökmúltjáról ld. „A gyászoló család” c. írást jelen kötetben. 2004-es megbuktatása nem kötődött szorosan „ügynökmúltjához”.}

12 {Vö. Miklósi Zoltán: „A rendszerváltás kulcsfogalmai. Civil társadalom, nemzet”, Világosság, 41. évf. 6-7. szám (2000. június-július), 44–49.}

13 {Gerő Ernő volt az MDP Központi Vezetősége Gazdaságpolitikai Bizottságának elnöke (1954–1956, így őt érintette a legérzékenyebben az első Nagy Imre-kormány gazdaságpolitikai reformja, amely az addig kiemelt jelentőségű nehézipar helyett a fogyasztói iparra, a lakásépítésre, a mezőgazdasági fejlesztésekre (a paraszti magángazdaságok preferálásával), általában az életszínvonal emelésére fordította a „felhalmozási alap” forrásait. Gerő ellenérzéseinek először az MDP 1954-es pártkongresszusán adott hangot, de ekkor még a szövetségkötést kereste Nagy Imrével. (Vö. Szabó Bálint: „Az MDP politikájának motivációi két kongresszus tükrében 1948, 1951”, Tanulmányok Mérei Gyula 75. születésnapjára, Szeged: JATE Új- és legújabbkori Magyar Történeti Tanszéke, 1986, acta.u-szeged.hu – PDF, utolsó letöltés 2023. 03. 21., aki amellett érvel, hogy az életszínvonal és a reálbérek korántsem nőttek olyan ütemben, mint Gerő hitte.)}

14 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Miért lelkesebb a jobboldal?”, Népszava, 2006. szeptember 2.

15 {Talán meglepő módon a szófordulat legismertebb és -konzekvensebb használatát ld. Szerb Antal: Magyar irodalomtörténet (1934), Budapest: Magvető, 2000, 27., 30., 65–66, 198.}

16 {Ld. „Az a magyar író, aki a tízmilliónyi magyarhoz húz, legalább ötven éve kisebbségben tudja itt magát, az pedig, aki 1919 óta bújt ki a névtelenségből, s népszerűségét nem fajáruláson vagy önámításon vásárolta, egy törpe minoritás képviselőjeként küzdött és bujdosott. Egyetlen napilap, folyóirat, színház, amely ne azok ellen termelt volna eszmét, közvéleményt, hírnevet, akiknek a munkája mindnyájukat eltartotta. Egy kis hídfőállást szervezni, ahol a népből jövők biztosan és magasabb műveltséggel tarthatják magukat, amíg mögöttük a derékhad meg nem indul, ez látszott a legtöbbnek, amit itt el lehet érni. […]” Németh László: „Kisebbségben”, A minőség forradalma. Kisebbségben, II., Budapest: Püski, 1992, 964.}

17 {A Bálványosi Nyári Szabadegyetem és Diáktábor („Tusványos”) 1990 óta kerül megrendezésre, 1996-ig Bálványosfürdőn, azóta Tusnádfürdőn. Orbán Viktor első jelentősebb előadását 1998-ban, választási győzelme után tartotta, azóta minden évben fellép. 2006-ban arról beszélt, hogy „politikai hazugságra nem lehet kormányzást építeni” (ekkor még nem szivárgott ki az őszödi beszéd), valamint a Gyurcsány-kormányok nemzetiségi politikáját bírálta.}

18 {Ezt Orbán Viktor a Fidesz 2002-es választási veresége után a Dísz téren elmondott beszédében jelentette ki, ld. az „Ellenforradalmaink” c. írást jelen kötetben.}

19 {A tüntetést a LIGA Szakszervezetek és a Munkástanácsok Országos Szövetségének Országos Demonstrációs Bizottsága hirdette meg szeptember 7-én, miután a tandíjmentességnek és az egészségügy ingyenességének a fenntartására vonatkozó követeléseiket nem látták teljesülni; emellett tiltakozni kívántak a köztisztviselők elbocsátásai, a közszolgálatot ellátók bérbefagyasztása, a társadalombiztosítási járulékok emelése, valamint az állami intézmények és szolgáltatások általános leépítése ellen is. („Tüntetés október 28-án!”, A Liga Szakszervezetek közleménye, 2006. szeptember 7., liganet.hu.) A tudósítások szerint a tüntetést nem zavarták meg baseball-ütős neonácik, csak a pedagógus-, tűzoltó-, vám- és pénzügyőrségi, valamint büntetés-végrehajtási és határőr-szakszervezetek tagjai és szimpatizánsai vettek rajta részt. („Szakszervezeti tüntetés Budapesten”, RTL.hu, 2006. október 28.) rtl.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 21.}

20 {Ld. Szalai Erzsébet: Gazdasági elit és társadalom a magyarországi újkapitalizmusban, Budapest: Aula, 2001; a kötet a rendszerváltás után létrejövő gazdasági érdekcsoportokat írja le, valamint azt mutatja meg, hogy a Horn- és az első Orbán-kormány egyaránt a multinacionális vállalatoknak kedvezett; az első Orbán-kormány politikájáról lásd még: Szalai Erzsébet: Baloldal. Új kihívások előtt, Budapest: Aula, 2003, amely a szerző akkoriban született cikkeit gyűjti egybe.}

21 {Egyik legelső intézkedéseként az első Orbán-kormány szüntette meg a „tb-önkormányzatokat” 1998 augusztusában.}

22 {Ld. Tamás Gáspár Miklós: „Új osztálypolitika”, Népszabadság, 1998. november 18-19.}

23 {A Munka Törvénykönyvének módosítása elleni tüntetésről összefoglaló: „Szakszervezeti tüntetés a Hősök terén: Összejöttek, szórakoztak”, Magyar Narancs, 2001. március 29., magyarnarancs.hu. A tudósítás szerint „Tamás Gáspár Miklós arra [biztatta] az egybegyűlt szakszervezetiseket, hogy beszéljék rá ismerőseiket a szakszervezeti tagságra, mert ez a szervezkedés egyetlen lehetősége.” – A magyar munkajogot az EU-s irányelvekkel „harmonizáló” módosítást, amelynek célja a munkavállalók „rugalmasságának” biztosítása, a munkaidő-gazdálkodás szigorítása, a diszkrimináció elleni védelem erősítése volt, az Országgyűlés áprilisban elfogadta, májusban életbe is lépett. (Geiger Éva: „A jogszabályi változás növeli a munkaadók terheit”, Munkaadók Lapja, 40. (2001. május 15.), munkaugyilevelek.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 21.}

24 {Az új Nemzeti Színház intézményét 2000. augusztus 1-én alapította az első Orbán-kormány. Az épületet Siklós Mária tervezte; esztétikai és színháztechnikai okokból egyaránt bírálták. A színház 2002. március 15-én nyílt meg „Az ember tragédiája” előadásával (r. Szikora János); első igazgatója Schwajda György.}

25 {Kónya Imre, az Antall-kormány MDF-es frakcióvezetője 1991-ben készített egy javaslatot vagy dolgozatot a történelmi igazságtételről és a médiaviszonyok kérdésének rendezéséről a képviselőcsoport számára. A szöveget a Népszava közölte (1991. szeptember 5.). Kónya fő állítása az volt, hogy „a felszabadult sajtót és a közszolgálati médiát a régi rendszerben lejáratódott, és a koalícióval ellenséges szakma képviselői uralják. Ezért – míg a kormányzati hatalom ellenőrzésének funkciója maximálisan érvényesül –, addig másik fontos feladatának, az objektív tájékoztatásnak a tömegkommunikáció alig tesz eleget.” Ezért szigorúan fel kell lépni a „régi rendszerben lejáratódott”, még mindig aktív médiamunkások és általában mindazok ellen, „akiket felelősség terhel a kommunista diktatúráért”. Erre válaszul alakult meg – „polgárjogi mozgalomként”, de főként SZDSZ-közeli értelmiségiek (Konrád György) és -tagok (többek között az éppen lemondó pártelnök, Kis János, valamint a párt másik vezetője, Bauer Tamás) kezdeményezésére – a Demokratikus Charta szeptember 27-én a „veszélyben lévő” demokrácia védelmére, a Kónya-dolgozat folyományaként kirúgott televíziós- és rádiómunkások megsegítésére, illetve Kónya, Csoóri Sándor, Csurka István és a velük hasonló nézeteket hangoztatók erőszakosan kommunista-ellenes és/​vagy antiszemita megnyilvánulásai ellen. (Ld. Bozóki András: „Mozgalmi-értelmiségi politika a rendszerváltás után: A Demokratikus Charta”, Politikatudományi Szemle, 6. évf. 1. szám (1997); vö. „Civilek a demokráciáért vagy kommunista összeesküvés: 10 éve alakult meg a Demokratikus Charta”, Origo, 2001. szeptember 27., origo.hu, utolsó letöltés 2023. 03. 21.)}

26 {Hankiss Elemér nyelvész-szociológus a Magyar Televízió, Gombár Csaba politológus-szociológus a Magyar Rádió elnöke volt 1990-től 1993-ig. A „médiaháború” részeként szorították őket ki, miután nem hajtották végre (legalábbis teljes egészében nem) a kormányzó MDF által rájuk kényszeríteni kívánt „szerkezeti átalakításokat” (így a Kónya-dolgozat indítványozta elbocsátásokat sem), és az általuk vezetett médiumok nem állították olyan előnyös fénybe az Antall-kormányt, mint az MDF elvárta.}

27 {2006. szeptember 17-én többszáz, 18-án már többezer tüntető követelte a Kossuth téren Gyurcsány Ferenc azonnali lemondását az őszödi beszéd kiszivárgása után. Állítólag elterjedt közöttük, hogy a közmédia csupán ötszáz főben határozta meg a létszámukat, és ezen felháborodva vonultak a szomszédkos Szabadság térre a Magyar Televízió székházához, miután közösen írtak egy petíciót, és Takács Andrást a Szabad Magyarországért Mozgalom vezetőjét, valamint Toroczkai Lászlót, a Hatvannégy Vármegye Ifjúsági Mozgalom elnevezésű szervezet vezetőjét bízták meg a beolvasásával. De az épületbe nem engedték be őket, és Rudi Zoltán, az MTV elnöke sem volt hajlandó tárgyalni velük. A feltüzelt tüntetők utcaköveket kezdtek dobálni a székházra és gyújtogattak (magát a székházat nem gyújtották föl), majd összetűztek a székházat védő rendőrséggel is, amely pajzsokkal próbálta visszaverni az ostromlókat, és könnygázzal igyekezett oszlatni. Miután az épületet éjjel nagyjából kiürítették, a tüntetők éjjel két óra körül bejutottak. A többség ezzel megelégedett, néhányan fosztogattak a büfében és a technikai eszköztárban. Reggel, az MTV adásának újraindulásakor beolvashatták a petíciót. („Csak romok maradtak az MTV előtt”, Origo, 2006. szeptember 18., origo.hu; „MTV: volt fosztogatás az éjjel”, Napi Online, 2006. szeptember 19., napi.hu, utolsó letöltések 2023. 03. 21.)}

28 {Utalás: Niccolò Machiavelli: A fejedelem (1532), ford. Lutter Éva, Budapest: Helikon, 2020 és Benedictus de Spinoza: Teológiai-politikai tanulmány [1677, posztumusz], ford. Szemere Samu, Budapest: Osiris, 2002. Spinoza a szólásszabadság (és a szabad Biblia-kritika) mellett foglal állást, és támadja a dogmatikus autoritást; vele ellentétben Machiavelli még a fejedelemnek nyújtott tanácsokat a nép megfegyelmezésére. Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Cenzúra”, Kritika, 1994. január, hszanto.com, utolsó letöltés 2023. 03. 21.}

29 Vö. Domenico Losurdo: „Héritage des Lumières et responsabilité des intellectuels”, ContreTemps 17 (2006. szeptember), 11–26; Daniel Bensaïd: „Clercs et chiens de garde”, ContreTemps 15 (2006. február), 21–31, ld. még: Karl Heinz Roth: „Die Intelligenz und die »soziale Frage«”, grundrisse [Bécs] 18 [2006. nyár], 5–11 {rosalux.de, utolsó letöltés 2023. 04. 01.}. Látható, hogy a kérdés Franciaországban (és nem csak ott) újra éppoly élesen merül föl, mint a kilencszázharmincas években (Julien Benda, Paul Nizan) és 1945 után (ld. Sartre, Camus, Merleau-Ponty, Rousset vitáit).

30 {Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Az értelmiségi mint történelmi probléma” (2020), A túlsó pólus.}

31 {Nem sikerült azonosítani a hivatkozott Magyar Narancs-cikkeket.}

32 {Nem sikerült azonosítani a – feltehetően – Népszabadság-cikket.}

33 {„A június 17-iki fölkelés után /Az Írószövetség főtitkára/ A Sztálin-fasorban röplapokat osztott szét,/ Melyek tudatták, hogy a nép/ Eljátszotta a kormányzat bizalmát,/ És csak kétszeres munkával/ Hódíthatja vissza. Nem volna ezúttal/ Egyszerűbb, ha a kormány/ Feloszlatná a népet,/ És újat választana?” Bertolt Brecht: A megoldás, ford. Eörsi István, Bertolt Brecht versei, Budapest: Európa (Lyra Mundi), 1976, 401.}

34 {Vö. Vö. „Fideszes politikusok kormányzati provokációt gyanítanak”, hvg.hu, 2006. szeptember 26., hvg.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 01. A cikk Kupper Andrást, a Fidesz fővárosi elnöke-frakcióvezetőjét, és Pesti Imre országgyűlési képviselőt hivatkozza.}

35 {A Hír TV.}

36 Ld. Étienne Balibar: La Crainte des masses. Politique et philosophie avant et après Marx, Paris: Galilée, 1997. Én is próbáltam erről újabban valamit írni: Tamás Gáspár Miklós: „Néhány megjegyzés a válságról”, http://www.indymedia.hu/cikk.shtml?x=32055. {A link nem él, a magyar indymediát megszüntették, ld. a „Válaszok az indymediának” c. íráshoz fűzött jegyzetet jelen kötetben}

37 Tamás Gáspár Miklós: „A baloldali minimum”, Népszabadság, 2006. augusztus 3.

38 {Ld. Sólyom László: Az Országgyűlés dönthet a miniszterelnök személyéről” (beszéd a 2006. évi önkormányzati választások estéjén a Magyar Televízióban, Budapest, 2006. október 1.), Egy elnökség lenyomata. Válogatott beszédek és interjúk, Budapest: Századvég, 2010, 289–291. Sólyom köztársasági elnök már az őszödi beszéd kiszivárgásakor, szeptember 17-én kijelentette – és aztán többször megismételte –, hogy Gyurcsány Ferenc „morális válságba sodorta” az országot. A választások estéjén elmondott beszédében szokásához híven óvatosan fogalmazott, nem szólította fel nyíltan lemondásra a miniszterelnököt: „Ez az óra a várakozás órája. A kampánynak vége, a választás megtörtént. / Még nem ismerjük az eredményeket. Szeptember 17-e óta rendkívüli események történtek. Most, amikor még nem kezdenek jönni az eredmények, most, mielőtt még a pártok nekilátnának magyarázni a választópolgárok döntését, és mielőtt a politika ott folytatná, ahol két nappal ezelőtt abbahagyta, most, ebben a semleges pillanatban szükségesnek tartom értékelni a helyzetet: az ország kárára lenne, ha minden az eddigi mederben folyna tovább.” Uo. 289.}

39 {Kis János: „Ami elkerülhetetlen”, Magyar Hírlap, 2006. október 2., ill. Kis János: „Pengeélen”, Élet és Irodalom, L. évf. 40. szám (2006. október 6.). Kis János ez utóbbi cikkben – Sólyom Lászlóhoz hasonlóan, de az október 1-i köztársasági elnöki beszédet „alkotmányos szempontból határesetnek” ítélve – jogosnak tartja a közvélemény morális megrendülését az őszödi beszéd miatt („Gyurcsány Ferenc szavai rettenetes erkölcsi megrázkódtatást okoztak. Döbbenet, harag, felháborodás, csalódottság, kiábrándulás, elkeseredés volt a válasz, és nem csak azok körében, akik áprilisban az ellenzékre szavaztak […]”). Miután Gyurcsány liberális védelmezőivel (főként Radnóti Sándorral) vitázva részletesen kifejti, miért indokolt a hazugság beismerése – és a „felelőtlen és az állampolgárok megtévesztésével folytatott választási hazárdjáték” – fölötti erkölcsi felháborodás, zárlatában a következőket ajánlja gyógyírként: „Az erkölcsi felelősség őszinte elvállalását követő bizalmi szavazás, új pénzügyminiszter, a parlamentnek felelős és átlátható kormányzás, miniszteri etikai kódex: ilyen lépések nélkül a megrendült bizalom helyreállítása nem remélhető.” Tamás Gáspár Miklós vélhetően kéziratban olvasta Kis János cikkét, ezért tud rá ugyanabban a lapszámban hivatkozni.}

40 {Tamás Gáspár Miklós – Bence György, Lengyel László és Stumpf István társaságában – az MTV Napkelte c. adásában fejtette ki a véleményét az őszödi beszédről és hatásairól. Mind a négyen egyetértettek abban, hogy a miniszterelnök elvesztette „az erkölcsi alapot” a kormányzásra, ezért le kell mondania (habár az érvelésük és a szóhasználatuk némileg eltérő volt). A tüntetések formáját is mindannyian elítélték. („Politológusok szerint Gyurcsánynak mennie kéne”, Új Szó Online, 2006. szeptember 20., ujszo.com, utolsó letöltés 2023. 04. 01.)}

41 {Kötetben ld. Vásárhelyi Mária: Csalóka emlékezet. A 20. század történelme a magyar közgondolkodásban, Pozsony: Kalligram, 2007, 164–192. A szerző 2009-ben végzett még szélesebb kutatást, amelynek a 18–30 közötti korosztályból kiválasztott reprezentatív minta adta az alapját. ld. Vásárhelyi Mária: Szabadnak születtek, Budapest: Pallas Páholy, 2011, 24–28. A megkérdezettek döntő többsége egyetértett azokkal a kérdőíven szereplő kijelentésekkel, amelyek szerint Magyarországon nem történt valódi rendszerváltás.}

42 {Sólyom László október 1-i beszéde a Magyar Televízióban, ld. fentebb.}

Az állam teste

1 {A brit hadsereget 2003–2011 között az Operation Tellic elnevezésű hadműveletben vetették be Irakban, az afganisztáni háborúban pedig 2003–2014 között a NATO vezette International Security Assistance Force misszió keretében vett részt Operation Herrick név alatt.}

2 {Simon Schama: „Trouble in Paradise”, The Guardian, 2007. január 20., theguardian.com, utolsó letöltés 2023. 01. 25.}

3 [Ld. a kiállításhoz készült albumot: Anselm Kiefer: Aperiatur Terra, ed. Heiner Bastian, London: White Cube, 2007.}

4 {A szövegrész valójában nem A fejedelemben szerepel, innen szokás idézni: Niccolò Machiavelli: Discourses on Livy (1517), ford. Leslie J. Walker, Brian Richardson, London: Random House, 2003, 1. könyv, 3. fejezet. Az itt szereplő fordítás nem egyezik a magyarral, ld. „Beszélgetések Titus Livius első tíz könyvéről”, ford. Lontay László, Niccolo Machiavelli művei, 1–2., Budapest: Európa, 1979.}

5 {A mű előbb jelent meg angolul, mint németül. Ld. Ernst Cassirer: Vom Mythus des Staates (1949), Meiner Verlag, 2015.}

6 {Leo Strauss: Thoughts on Machiavelli [1958], University of Chicago Press, 1995.]

7 {„… a fegyveres próféták mindannyian győztek, a fegyvertelenek pedig elbuktak.” Niccolò Machiavelli: A fejedelem, ford. Lutter Éva, Budapest: Magyar Helikon, 1964, 6. fejezet.}

8 A népképviseletből eredő jogállami hatalom (ne feledjük: ez a kép fikció) képviselőinek erőszakkal való fenyegetését emelte államdoktrínává Orbán Viktor, doctor iuris, országgyűlési képviselő, maga is ennek az államhatalomnak (a törvényhozási ágnak) fölesküdött tisztségviselője 2007. március 15-én délután, Budapesten. (Utólagos jegyzet) {Orbán Viktor ünnepi beszédében – az őszi eseményekre visszautalva – így fogalmazott: „Világossá tettük: a népnek joga van elkergetnie a kormányt egy demokráciában is, ha az a népakarat ellenében kormányoz, ha az emberek létérdekét veszélyezteti. Igen, joga van! Joga van egy feltétellel: ha a népakarat kinyilvánításának már minden eszközét igénybe vette, és a kormány elmulasztja magát alávetni az emberek világos és egyértelmű akaratának.” Utolsó letöltés 2023. 01. 25., euroastra.hu.]

9 {A 2006. október 23-i zavargásokat könnygázgránátokkal, vízágyúval, gumilövedékkel oszlatta a rendőrség.}

10 {Bene László országos és Gergényi Péter budapesti rendőrfőkapitányt október 31-én hallgatta meg az összevont parlamenti bizottság – az ülés anyagát Szilvásy György kancelláriaminiszter 80 évre titkosíttatta –, és mindkettőjüket felmentették, hiába emelt szót a TASZ, a Nemzeti Jogvédő Alapítvány, az Amnesty International és az ENSZ bizottsága is a rendőri erőszak ellen. Ezután (novemberben) tüntette ki a Fővárosi közgyűlés Gergényit. A két főkapitányt végül 2007. májusában váltotta le Gyurcsány Ferenc miniszterelnök; ezután „több évtizedes rendőri szakmai munkájuk elismeréseként” mindketten Szent György-díjat kaptak. A Fidesz–KDNP-kormány 2011-ben újra kivizsgáltatta az ügyüket; jogerős ítélet csak 2017-ben született: pénzbírság.}

11 2007. március 19-étől kezdve a Kossuth téri kerítést lebontják, március 20-ától folytatódnak a megszokott szélsőjobboldali tüntetések. Az új államdoktrína értelmében a népképviseleti szervek etc. működésének akadályozása mint delictum immáron de facto nem része a gyülekezési törvénynek és a másodlagosan idevágó joganyagnak. (Utólagos jegyzet)

12 A „Jobbik” nevű szélsőjobboldali párt vezetője a következő mondattal került be a magyar nyelvtörténetbe: „a gyermeknemzés legyen nyugdíjszerző tevékenység”. (Utólagos jegyzet) [A vezető: Vona Gábor.]

13 {Örkény István: „Forradalom”, Szép Szó V. kötet, 1. füzet, 16. szám, 1937. július-augusztus, 40. A novella „Tengertánc” címen átírt változatban került be az Örkény-összkiadásba; ebből már hiányzik az itt idézett mondat.}

14 {Jászi Oszkár: „Régi és új »hazaárulás«”, Jászi Oszkár publicisztikája (válogatás), szerk. Litván György, Varga F. János, Budapest: Magvető, 1982, 108.}

A jóléti állam kísértete

1 {A második Gyurcsány-kormány a 2006-os megalakulása óta terítéken lévő egészségügyi reformcsomaggal, az ún. egészségbiztosítási pénztártörvénnyel (angolszász mintára) arról rendelkezett, hogy az egységes állami egészségbiztosítás megtartásával jöjjön létre több – nagyobb részben állami, kisebb részben magántulajdonú – egészségpénztár, legyen „piaci”-„liberális” az egészségbiztosítás, a bevezetett „több-biztosítós egészségügyi modell” keretében terjedjen „az állampolgári öngondoskodás” habitusa, legyen a beteg fogyasztó, aki szabadon választ a versengő biztosítók kínálatából. Pártokon átívelő konszenzus volt, hogy az egészségügy évtizedek óta krónikus állami „finanszírozhatatlansága” miatt elkerülhetetlen a reform, de még a kormánykoalíció sem mindenben értett egyet. A másfél éves tárgyalássorozat után bevezetett reformoknak alig volt társadalmi támogatottsága, a kormány pedig ellentmondásosan kommunikált. Még a biztosítási reform előtt bevezették (2007. február 15.) a 300 forintos vizitdíjat és a fekvőbeteg-ellátásért fizetendő napidíjat (itt is: „a beteg: fogyasztó”), ezeket azonban a 2008. március 9-i „szociális népszavazás” eltörölte (2009. január 1-vel). És maga az pénztártörvény sem volt időtálló. A kormányra nézve sikertelen szociális népszavazás után menesztették Horváth Ágnes (SZDSZ) egészségügyi minisztert, felbomlott az MSZP–SZDSZ koalíció, és még a balközép sajtó is megvonta a támogatását. A magánbiztosítók a törvény elfogadása körüli kontroverziók miatt nem érezték szilárdnak az átalakulás politikai szándékát, ezért nem siettek „beszállni” az új rendszerbe. Gyurcsány sem mondta ki határozottan, hogy bármi áron keresztülviszi egykori koalíciós partnere tervezetét (a szociális népszavazás nyilvánvalóvá tette, hogy a reform népszerűtlen; Őszöd után a miniszterelnöknek nem maradt elég presztízse sem). Úgyhogy 2008. május 26-án a szocialisták hatálytalanították a „több-biztosítós modellt” is, és kizárólag a módosított gyógyszertörvényt (ez a kispatikák jövedelmezőségét javította), valamint a kórházi várólisták új szabályozását tartották meg. (Ld. dr. Sinkó Eszter: „Az egészségügy 2008-ban: bukott reformkísérlet után, I.”, IME – Az egészségügyi vezetők szaklapja, VIII. évf. 3. szám (2009. április), 5–10, imeonline.hu – PDF. A törvény visszavonásáról ld. „Az egészségbiztosítás újra a régi”, Népszabadság, 2008. május 27., nol.hu, utolsó letöltések 2023. 02. 21.)}

2 {D. Horváth Gábor: „Nem hajt bennünket a tatár”, Magyar Nemzet, 2007. december 17.}

3 {2007. november 15-én hagyta jóvá az Európai Parlament Magyarország csatlakozását a schengeni egyezményhez; december 21-én szűnt meg az ellenőrzés a magyar–osztrák, a magyar–szlovén és a magyar–szlovák határon.}

4 {A hivatkozott riportot nem sikerült azonosítani. Hasonló beszámoló: Balavány György: „Tükörkisebbség”, Magyar Nemzet, 2008. február 4.}

5 {„Keresik a lövöldözőket”, Magyar Nemzet, 2008. február 1.}

6 {Koszovó 2008. február 17-én szakadt el Szerbiától. Magyarország hamar, március 19-én elismerte az új államot, és vállalta, hogy részt vesz a rendfenntartó Kosovo Force (KFOR) és az European Union Rule of Law Mission in Kosovo (EULEX) munkájában. Szerbia válaszul visszarendelte a budapesti nagykövetét, a két ország viszonya megromlott.}

7 {1948, a kommunista hatalomátvétel. Korabeli értelmezése: Rákosi Mátyás: A fordulat éve, Budapest: Szikra, 1948.}

8 {Ld. Max Weber: „A modern kapitalizmus kialakulása”, Gazdaságtörténet, Budapest: Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1979, 223. skk., ill. Max Weber: Világvallások gazdasági etikája. Vallásszociológiai tanulmányok (1915–1919), szerk. Wessely Anna, Budapest: Gondolat 2007, 52. skk.}

9 {A második jobbágyság a jobbágyrendszer másodvirágzása a XVI–XII. században. A Dózsa-féle parasztfelkelést (1514) követő megtorlás részeként a jobbágy a korábbinál szorosabb függőségbe kerül, a földesúr röghöz kötött tulajdonává válik. Egész Kelet-Európában ez a rendszer terjed el, nem pusztán a parasztfelkelések réme miatt, hanem mert a régió ekkor integrálódik a Nyugat agrárkeresletének kielégítőjeként a (nyugati) világgazdaságba, ami megnövelte a munkaerőigényt, ill. mert a XVI. század elején eleve gazdasági válság volt a rossz hozamok miatt. (Vö. Szűcs Jenő: Vázlat Európa három történeti régiójáról, Budapest: Magvető, 1983, 75–77; Erős Vilmos: „»A magyarság létét tápláló népi forrás«. Szabó Istvánnak a magyar parasztság középkori történetével kapcsolatos munkái”, Agrártörténeti Szemle, 58. évf. 1-4. szám (2017), 89–124.}

10 Vö. Ellen Meiksins Wood: The Origin of Capitalism: A Longer View, London: Verso, 2002.

11 {Ld. E. P. Thompson: Az angol munkásosztály születése (1963), Budapest: Osiris, 2007; E. P. Thompson: Witness Against The Beast: William Blake and the Moral Law. New York: The New Press. 1993. Thompsonról lásd még: Tamás Gáspár Miklós: „Igazság és osztály”, Antitézis, 134–136.}

12 Szalai Júlia: Nincs két ország…? Társadalmi küzdelmek az állami (túl)elosztásért a rendszerváltás utáni Magyarországon, Budapest: Osiris, 2007.

13 Ld. Elmar Altvater: Das Ende des Kapitalismus wie wir ihn kennen, Münster: Westfälisches Dampfboot, 2006, 56 skk & passim, vö. még az operaismo (Sergio Bologna, Mario Tronti, Antonio Negri, Paolo Virno és í. t.) pótolhatatlan fölismeréseiről: Steve Wright: Storming Heaven, London: Pluto, 2002, 152–195; ugyanez a posztfordizmus esetében: Immaterielle Arbeit und imperiale Souveränität, hg. Thomas Atzert, Jost Müller, Münster: Westfälisches Dampfboot, 2004, kül. Paolo Virno és Antonella Corsani tanulmányait és Antonio Negri bérelméleti előadását [1978] Althusser szemináriumán (264–289) {a legendás előadássorozat könyvvé kibővítve angolul: Negri: Marx beyond Marx: lessons on the Grundrisse (1979), London: Pluto, 1992; előbbiekhez angolul újabban ld. Radical Thought in Italy. A Potential Politics, ed. Paolo Virno, Michael Hardt, Minnesota University Press, 2006, kül. Toni Negri and others: „Do You Remember Revolution?” (1983), 225–241, ahol az ellenállás, a kritikai elmélet és a részvételi demokrácia proletariátustól való elszakadását, a mikromozgalmak kialakulását beszélik el, ill. Paolo Virno: „Do You Remember Counterrevolution?” (1995), 241–261, ami a Movimento del ’77 kudarcát és az olasz állam fasizálódását mutatja be egészen Berlusconi felemelkedésééig.}

14 Az elkésett második „jóléti fordulat” (nagybankok, kulcsiparágak államosítása, radikális béremelés, szociálisbérlakás-építési program és í. t.) vékonyka, bürokratikus papirosjellegéről Mitterrand is tudott: „Nos révolutions passent d’abord chez le notaire” {„Nálunk a forradalom a közjegyzőn át zajlik”} – mondta. (François Mitterrand: Ici et maintenant. Conversations avec Guy Claisse, Paris: Fayard, 1980, 73.) A tartós stagnálás okairól az 1970-es évek után az általam ismert legmélyebb (bár persze intenzíven vitatott) tudományos elemzés: Robert Brenner: The Boom and the Bubble: The US in the World Economy, London: Verso, 2002. Brenner meggyőzően bemutatja, hogyan idézte elő a profitráta süllyedése (amit a szociális és bérköltségek emelkedése okozott) a neoliberális politikát s evvel a tartós recessziót. Ennek a politikai következményeit – az Egyesült Államok birodalmi hegemóniáját – sokkal politikaibb módon láttatja: Leo Panitch, Sam Gindin: „Global Capitalism and American Empire”, Socialist Register, Vol. 40. (2004), London: Merlin, 2003, 1–42. Az ő véleményük szerint az Egyesült Államok alapvetően meghaladta a profitabilitási válságot. Evvel az állásponttal vitatkozik David Harvey a Socialist Register idézett számában, vö. még Harvey: The New Imperialism, Oxford: Oxford University Press, 2003, és még keményebben: Alex Callinicos: „Imperialism and Global Political Economy”, International Socialism, Vol. 108. (2005. október), 109–127. Az új imperializmus kérdéséről (bőséges irodalommal a jegyzetekben) ld. Tamás Gáspár Miklós: „Isten hozta, Mr. Bush” {jelen kötetben}, az ott ismertetett könyvek közül kiemelném Ellen Meiksins Wood művét: Empire of Capital, London: Verso, 2003. Az egész vitát természetesen Michael Hardt és Antonio Negri tomboló sikert aratott, híres opusza váltotta ki: Empire, Cambridge MA/​London: Harvard University Press, 2000 (számtalan újrakiadás kb. negyven nyelven).

15 {„Válaszúton. Nyílt levél a kormánypárti parlamenti képviselőkhöz”, 2007. december 13., nonprofit.hu, utolsó letöltés: 2023. 02. 21. Az aláírók között szociológusok, közgazdászok, filozófusok, történészek, képzőművészek, teológusok, szépírók, irodalmárok és később meghatározó politikusok: Artner Annamária, Bodor Béla, Borbély Szilárd, Erhardt Miklós, Ferge Zsuzsa, Jánossy Lajos, Jávor Benedek, Kende Tamás, Krausz Tamás, Kürti Emese, Melegh Attila, Najmányi László, Puzsér Róbert, Schiffer András, Schmuck Erzsébet, Vári György é. m.}

16 {„Válasz a Válaszútonra”, Népszabadság, 2007. december 22., nol.hu, utolsó letöltés 2022. 02. 21. A nyilatkozatot aláíró százötven „jeles közéleti személyiség” között: Almási Miklós, Antal László, Bauer Tamás, Békesi László, Bokros Lajos, Csillag István, Debreczeni József, Donáth Ferenc, Dornbach Alajos, Gábor György, Heller Ágnes, Jancsó Miklós, Kis János, Kőszeg Ferenc, Ladányi János, Ludassy Mária, Ormos Mária, Radnóti Sándor, Rainer M. János, Ranschburg Jenő, Sárközy Tamás.}

17 {„Alkotó munka vár tehetségemre,/ ha sosincs záróra, nincs ki elvégezze. Ez a mondén élet, félek, korrumpálna/ Vár a közösség építő munkája./ Az új mechanizmus kulcsembere voltam,/ és most itt végzem egy presszóban holtan.” Bereményi Géza, Cseh Tamás, Másik János: „Presszó”, Levél nővéremnek, 1977.}

18 François Perroux: Nemzeti függetlenség és kölcsönös gazdasági függőség, Budapest: Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1972.

19 A mai Magyarországon adottnak kell tekintenünk, hogy a baloldal története egyszerűen elveszett. A pár éve még közkeletű és köztudomású ismeretek elsüllyedtek. Erről néhány nemrégi – elrettentő – példa. A legfontosabb magyarországi tudományos könyvkiadó igazgatója és főrészvényese, a zsidókérdésről és a nemzeti ideológiákról szóló reprezentatív, széles körben tananyagként használt monográfiák szerzője tanulmányában (Gyurgyák János: „A kommunisták és a nemzeti kérdés”, A párizsi toronyőr: Kende Péter 80. születésnapjára, s. a. r. Gábor György, Márton László é. m., Budapest: Pallas, 2007, 205–232) arra a teljesítményre képes, hogy minden tartalmi állító mondata egy-egy tárgyi tévedés. A népszerű eszmetörténész anélkül próbálja bemutatni a tárgyát, hogy volna fogalma Otto Bauer (autonómia), Rosa Luxemburg (dogmatikus internacionalizmus), Lenin (nemzeti önrendelkezés) koncepciójáról, amelyről évtizedekig folytak (és ma is folynak) viták; hogy értené, miféle törést okozott a kommunista világmozgalomban a „szocializmus” visszaszorulása és az „antifasizmus/​népfront” középpontba kerülése (ez a „szocializmus egy országban” jelmondatú sztálini doktrína kanonizálásának egyenes következménye volt), aminek éppolyan ékesszóló dokumentuma Lukács pamfletja, Az ész trónfosztása (ahol nem a kapitalizmus és a polgári filozófia az ellenség, hanem a fiktív „irracionalizmus”, ami állítólag a nácizmushoz vezetett: merő képtelenség), mint az 1930-as (nálunk a kora ötvenes) évektől mindenütt hivatalossá vált „népies” formakultúra a kommunista, pártos művészetben (soha annyi felező nyolcast!); arról sem tud, miért és hogyan küzdött Révai József egy életen át Szabó Ervin kísértetével, pedig erről olvashatók Lackó Miklós, Márkus László, Litván György – és mindannyiuknál pozitívabban – Hanák Péter írásai. Márkus a Történelmi Szemle egyik régi számában {Márkus László: „Kunfi Zsigmond társadalom- és történetszemléletéről”, Történelmi Szemle, 1980/1, 91–97} a legkeményebben és a legvilágosabban fejti ki a szociáldemokrata történetfölfogás karakterét, szembeállítva a „kommunista” nacionalizmussal; utóbbit egyébként általánosságban Szűcs Jenő bírálta a legmagasabb színvonalon, romba döntve Mód Aladár és Király István sztálinista-nacionalista életművét. [Szűcs Jenő: „A magyar szellemtörténet nemzet-koncepciójának tipológiájához”, Történelmi Szemle, 1966/3-4. Szűcsről lásd még a „Kőkorszakváltás a baloldalon” című írást jelen kötetben.] (Ezeknek a történettudósoknak egy része egyébként Gyurgyák János mestere volt. Mi történt hát?) Mindezek helyett a szokásos kommunistázó sajtóközhelyeket kapjuk a problémakör egyik legelismertebb, ünnepelt mai tudorától. De nem kisebb tekintély a huszadikszázad-történet mestere, akadémikus, egy ideig rektor, a szocialista párt reformer alapítója se, aki – deklaráltan baloldali lapban – a szocialista alapeszmékről szóló vadonatúj cikkében mint utópiát (nem mint engedményt) említi az egalitarizmust, mintha Marx, Kautsky, Rosa Luxemburg, Lenin, Lukács, Gramsci, Althusser sohase élt volna, hogy csak a Magyarországon az 1970-es évekig már ismert (hiszen azóta ugyebár nem olvastunk semmit) szerzőket említsem (Ormos Mária: „Szocialista alapelvek”, I, Egyenlítő, 2008/1, 2–11). A kitűnő akadémikus „Edvard” (helyesen: Eduard) Bernsteinról ír, Jean „Jaurez”-ről (helyesen: Jaurès), aztán meg összekeveri Augusto Turatit (1888–1955, újságíró, a fasizmus egyik alapítója, a Partito nazionale fascista országos titkára) Filippo Turatival (1857–1932, az olaszországi szocialista párt egyik leghíresebb vezetője, 1922-től haláláig párizsi száműzetésben, az antifasiszta összefogás egyik ihletője, a Lo stato delinquente [1882], a bűnözés társadalmi eredetéről szóló klasszikus, ma is kapható, első marxista munka szerzője): mindezt egyetlen lábjegyzetben. NEM MINDEGY! Ugyanebben a lapszámban a sokaktól csodált Kopátsy Sándor közgazdász a rá jellemző lendületes, izzó stílusban („Marx, a tudós, a próféta és a forradalmár”, Egyenlítő, 2008/1, 21–26) az „evilági üdvözülésről” szóló lappáliákat tartja szükségesnek ismételgetni, amelyek kb. az 1890-es évekre avultak el véglegesen. Hiszen éppen Marx utópiahiányát szokták (teljes joggal) fölemlegetni a mai napig: szemben a liberális és republikánus (vagy – pl. Kant esetében – a kettőt ötvöző) szerződéselméletekkel, a Grundrisse és A tőke normatív-deontologikus és teleologikus-prediktív aspektusai teljességgel negatívak. Ebből a – liberális kritériumokkal: szembeszökő – gyöngeségből indult ki a „polgári” marxizmusbírálat osztrák klasszikusa, Ludwig von Mises Die Gemeinwirtschaft: Untersuchungen über den Sozialismus (Jena: Gustav Fischer, 1922) c. munkájában, amivel megteremtette a mondott bírálat standardját (persze nagy hatással volt rá Böhm-Bawerk és Hilferding híres vitája Marxról): sem Sir Karl R. Popper, sem Leszek Kołakowski nem változtatott rajta semmit. Ludwig von Mises adottnak veszi a marxi elmélet chiliazmusát/​millenarizmusát, pozitivizmusát, determinizmusát és állítólagos „haladáshitét”, s ahol nem talál (mert nem találhat) utópiát, simán behelyettesíti a fichteánus/​lassalle-iánus, a marxizmussal össze nem férő koncepcióval vagy Otto Neurath neopozitivista kalkulációs fantáziáival. (Vö. Ludwig von Mises: Socialism, Indianapolis: Liberty, 1981, 110–141, 186–195, 205–231, 249 skk, 355–397.) Félő volt, hogy a nyugati és déli Marx-reneszánsz szele átcsap Magyarországra is, és a hivatalos törtmat és tudszoc halvány emlékeire és az 1990-es évek sekélyesebb liberális marxizmuskritikáinak nem kevésbé halvány reminiszcenciáira „támaszkodva” itt annak a tannak a kritikátlan eltorzítása fog elterjedni a félig (vagy úgy se) értett divat szárnyán, amelynek külföldön az olyan kritikai rekonstrukció képezi alapját, amely ezeket a félreértéseket (mint a sztálini korszak lidércnyomását) már bírálatra se nagyon tartja érdemesnek, kivéve a németországi-ausztriai értékkritikai iskola szakítását a „munkásmozgalmi marxizmus” téves alaptételével, amely a munkát mint természeti szükségletet glorifikálja ahelyett, hogy – Marx nyomán – a pokolra küldené. (Megjegyzem, másfél évtizednyi liberális hegemónia után a szabadelvűség alapeszméi szintén ismeretlenek Magyarországon.) Ahhoz, hogy milyen szinten van a Marx-értés Kelet-Európában, álljon itt Kornai János Széchenyi-nagydíjas akadémikusnak, a Harvard Egyetem tanárának, a közgazdasági Nobel-díj régi várományosának egy-két passzusa: „Bizonyos, hogy Marx nem szorgalmazta […] brutális, elnyomó, [totalitárius] leninista-sztálinista-maoista állam létrejöttét. Mindazonáltal elmondható, hogy a diktatúrát nem tekintette összeférhetetlennek a saját elgondolásával… Tulajdon. Marx gondolatai a következők. A kapitalista rendszerben a termelőtőke a kapitalisták tulajdonában van, ők irányítják a felhasználását. A kapitalista osztály kizsákmányolja a proletariátust; nem azért, mert tagjai kegyetlen emberek, hanem mert ők a tőke törvényes tulajdonosai. A világot meg kell változtatni, ideje kisajátítani a kisajátítókat. Ebből a gondolatmenetből következik, hogy Marx és Engels A kommunista kiáltványban a köztulajdon mellett szállt síkra. […] Ugyanakkor Marx nem specifikálta, milyen legyen az út, amely oda vezet, hogy valamennyi termelőeszközt teljes mértékben az állam kezében centralizálnak, és nem tisztázta a köztulajdon intézményi formáit sem. […] A Kommunista Kiáltvány magasra értékelte a korai [?] kapitalizmus progresszív szerepét a társadalomnak a feudalizmus maradványaitól való megtisztításában. Ám az idő túlhaladt ezen a korszakon, és a kapitalisták a haladás akadályaivá váltak. Marx ebben a tekintetben nem tett különbséget nagy- és kiskapitalisták között, egyszerűen meg akart szabadulni a kapitalizmustól [valamely] termelékenyebb új rendszer érdekében. […] [Marxnak A tőkében] a tudományos érdeklődése arra összpontosult, hogy megértse, miként működik a piac. [!]…A piacban az anarchia látványos megnyilvánulását látta. Nem tanulmányozta gondosan a hatékonyság problémáját, hanem szinte ösztönösen arra a következtetésre jutott, hogy a piac működése pazarláshoz vezet.” Kornai: Szocializmus, kapitalizmus, demokrácia és rendszerváltás, Budapest: Akadémiai Kiadó, 2007, 52–53. Ezek szerint A tőke szerzője sohasem élt.

20 {Polányi valójában így fogalmazott: „Tézisünk az, hogy az önszabályozó piac eszméje jórészt merő utópia. Ilyen piac egy pillanatig sem létezhet a társadalom emberi és természeti szubsztanciájának megsemmisítése nélkül: az embert fizikailag teszi tönkre, környezetét pedig pusztasággá változtatja. A [XIX. századi] társadalomnak óhatatlanul intézkednie kellett önmaga védelmében, de minden intézkedés rongálta a piac önszabályozását, bomlasztotta az ipari életet, és így egy másik módon is veszélyeztette a társadalmat. Ez a dilemma kényszerítette meghatározott kerékvágásba a piaci rendszer fejlődését, és végül ez züllesztette szét a piaci rendszerre alapozott szervezetet.” Polányi Károly: A nagy átalakulás. Korunk gazdasági és politikai gyökerei (1946), ford. Pap Mária, Budapest: Napvilág, 2004, 26, kiemelés tőlem. A címbeli „nagy átalakulás” ennek a – Polányi szerint XIX. századi – eszmének az összeomlására vonatkozik.}

21 A „szovjet típusú” államkapitalizmusra vonatkozó hatalmas irodalomra meg se próbálok itt hivatkozni, csak azt említem meg, hogy volt, aki fölismerte, miért tévesztette meg Trockijt az 1930-as években az állami tulajdonnak mint a szocializmus kritériumának a téves fetisizálása (innen „az eltorzult munkásállam” abszurd képzete), miként vezette ez „a Szovjetunió minden áron való védelmének” öngyilkos jelszaváig, s hogyan ered mindez régi állásfoglalásából – a parasztkérdésben! Ld. Raya Dunayevskaya: Philosophy and Revolution: From Hegel to Sartre, and from Marx to Mao, New York: Dell Publishing, 1973, 123–150.

22 A fölhalmozási puritanizmus és az etatista tekintélyelvűség szélsőségesen aszkétikus, önföláldozó, körperfremd, átszellemült, fegyelmezett, a mártíromságot magától értetődőnek tekintő attitűdje általános volt az ellenzéki (többnyire fél- vagy illegális) kommunista mozgalmakban; erről igen meghatóan és ironikusan számol be a nagy társadalomtörténész, Raphael Samuel: The Lost World of British Communism, London: Verso, 2006, bár mindez már ismerős lehetett Doris Lessing The Golden Notebookjából (Nobel-díj!) és Edward Upward ismert trilógiájából (The Spiral Ascent: A Trilogy of Novels), a magyar olvasó számára pedig Déry regényeiből, A befejezetlen mondat, a Szemtől szembe, a Felelet (és A kiközösítő…) halhatatlan lapjairól is. A régi kommunisták antialkoholisták voltak, sokan vegetariánusok, nemdohányzók, nagy túrázók, sziklamászók, sátorozók, hajnalban jéghideg vízzel mosdók, télen is nyitott ablak mellett alvók, az ajánlott irodalom vasszorgalmú tanulmányozói, minden szabadidejüket a mozgalom céljaira (lapterjesztés, pénz- és aláírásgyűjtés, fölvonulás, sztrájkőrség, Angliában a 400 km-es híres éhségmenetek az ezerkilencszázhúszas-harmincas években) fordítók. A dolog másik oldala persze a fanatizmus és a könyörtelenség volt, tanú erre a kommunista Daily Worker (később és ma: Morning Star) újságírója, aki 1956-ban őszintén és tényszerűen próbált tudósítani a magyar forradalomról és az ellenforradalmi megtorlásról, ezért üldözőbe vették, megrágalmazták, kizárták a pártból (CPGB) és í. t. (vö. Peter Fryer: Hungarian Tragedy, and Other Writings on the 1956 Hungarian Revolution (1956, 1997), London: Index, 2006, Nagy Balázs előszavával).

23 {Ez a(z eredetileg meglévő) „szolidaritási modell” teljeskörű biztosítottsági kötelezettséget követel, ahol a kockázatok az egész társadalmat terhelik, ennélfogva a rizikó is megoszlik. A jövedelemtranszfer nem csupán egészségesek és betegek, hanem gazdagok és szegények között is működik. Ld. a köv. jegyzetet és a 3. pontot a főszövegben.}

24 {A kockázatközösségeknek nevezett biztosítási alapoknál – méretüktől függetlenül – óhatatlan, hogy a tagoknak eltérőek legyenek a kockázataik: „az egyik biztosítottnál nagyobb, a másiknál kisebb valószínűséggel következik be káresemény. Ezt a jelenséget hívják kockázat-inhomogenitásnak. A kockázat-inhomogenitást a magánbiztosítók úgy kezelik, hogy előzetes kockázatfelmérést végeznek, és minden ügyfél számára saját kockázati helyzetének megfelelő biztosítási díjat állapítanak meg. A nagy kockázatú ügyfél többet, a kis kockázatú ügyfél kevesebbet fizet ugyanazért a biztosítási csomagért.” A kiutalt fejkvóta – röviden – olyan állami többlethozzájárulás, amely a biztosító anyagi kockázatát hivatott mérsékelni. Ehhez képest a szolidaritási alapon működő társadalombiztosítási rendszerekben – amelyet az MSZP–SZDSZ-koalíció lecserélt az üzletire – „mindenki a fizetőképességének, és nem a kockázati helyzetének megfelelően fizet biztosítási díjat; azaz egy szolidáris rendszerben a gazdagok általában többet, a szegények pedig általában kevesebbet fizetnek, mint amit egyéni kockázati helyzetük indokolna.” Dr. Gaál Péter: „Egészségbiztosítási reform: innováció vagy ócsítás?”, Medical Online, 2008. február 6., medicalonline.hu, utolsó letöltés 2023. 02. 22.}

25 {Az idézet a szerző magánlevelezéséből.}

26 {Értékelő tanulmány a 2008. évi költségvetési törvényjavaslat makrogazdasági megalapozottságának néhány összefüggéséről, Állami Számvevőszék Fejlesztési és Módszertani Intézete, 2007. október, Budapest, 69–74, asz.hu – törött link, utolsó letöltés 2023. 02. 22. A főszövegbeli idézetek innen.}

27 Egy másik tanácsadóm (az idősebb generációhoz tartozó hírneves közgazdász) a következő tanulságos párhuzamot vonta. Az egészségbiztosítás liberalizálásának egyetlen biztos következménye lesz: a magyar nép terheinek növekedése. Az egészségügyi ellátás munkaigényét nem befolyásolja, melyik biztosító fizeti a számlát. A terhek növekedésének mértéke csak azon múlik, hogy a biztosítók szerint mekkora a kockázattal arányos profit. Mire int a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás (kgfb) története? 2003-ban a lakosság 97 milliárd Ft kgfb-t fizetett be, hogy 79 milliárd Ft értékben megjavíttassa megrongálódott gépkocsiját. Erről így ír a Magyar Biztosítók Szövetségének évkönyve: „A kgfb-üzletágban a kárráfordítások jelentős mértékben, 20,1%-kal emelkedtek. Ennek eredményeként a kárhányad – az üzletág jövedelmezőségét tovább rontva – az előző évi [értsd: tavalyi] 78,5%-ról 81,5%-ra romlott.” Már nyoma sincs a kgfb kötelező voltának az alapját jelentő humanista elvnek, amely szerint azt kellett volna mondani: „kockázatközösségünk még több balesetet szenvedett tagjának tudtunk segédkezet nyújtani”, csak az látszik, hogy a kárráfordítások növekedése rontotta a jövedelmezőséget. De ebben az üzletágban a biztosító és a biztosított legalább még ugyanazért szurkol: legyen kevesebb a baleset, hiszen ez javítja mind a biztosított életkörülményeit, mind a biztosító jövedelmezőségét. Az egészségbiztosításban viszont: ha a biztosított megbetegszik, kárráfordítás „történik” a biztosítónál, ráadásul ha a beteget meg is gyógyítják, akkor a bizonyos újabb megbetegedés újabb kárráfordítás „veszedelmét vetíti előre”. Ez a veszély különösen idősebb páciensek esetében „forog fönn”, hiszen a még várható díjbefizetések összege jelentéktelen az egyre jelentősebb gyógyítási költségszükségletekhez képest. A jövedelmezés emeléséhez az járul hozzá a leghatékonyabban, ha a beteg meghal.

28 {A tanulmány szerkesztett-kibővített változatát idézi jelen szöveg legelső jegyzete. Ld. dr. Sinkó Eszter: „Az egészségügy 2008-ban: bukott reformkísérlet után, I-II.”, IME – Az egészségügyi vezetők szaklapja, VIII. évf. 3-4. szám, (2009. április-május), imeonline.hu, imeonline.hu, utolsó letöltések 2023. 02. 22.}

29 {A tervezet összes pontját ld. „Munkateszt lesz a segély feltétele”, Népszabadság, 2008. február 27. Sajtóértesülések szerint Lamperth Mónika szociális és belügyminisztert (miután február 26-án Gyurcsány miniszterelnökkel együtt mutatta be a tervet) azért váltották le március elején, mert ellenezte a „munkatesztet” (a közmunka első hónapját minősítették így), ami a második Gyurcsány-kormány alatt, tekintettel a közfelháborodásra, a kormány amúgy is fogyatkozó támogatottságára, ami bizalmi krízissé fokozódott már a gazdasági válság előtt, majd arra, hogy a ciklus utolsó évében már az egészen más jellegű feladatokra vállalkozó Bajnai-kormány vezette az országot, végül nem került bevezetésre (ahogy a közmunkaprogram sem); ugyanezt a projektumot – még durvább formában – a második Orbán-kormány valósította meg 2012-től kezdődően, az Új Széchenyi-terv keretében.}

30 Erről kiváló és – indokoltan – indulatos cikket írt Artner Annamária: „Hogy nem sül ki a szemetek…!”, Népszabadság, 2008. január 23. Artner szokásához híven a konkrét okokra összpontosít: „A 2006-2007-es Eurostat-statisztikák szerint Magyarországon a felső 20 százalék jövedelme öt és félszeresen (az [Európai] Unió átlagát jóval meghaladóan) múlja felül az alsó 20 százalékét, a szegénységi küszöb (a mediánjövedelem 60 százaléka) alatt élők aránya rohamosan emelkedik, jelenleg 30 százalék, amivel hazánk az élen áll az [Európai] Unióban. A háztartások kiadásai között az alkohol, a cigaretta és a narkotikumok arányát tekintve csak (a [»könnyű«] drogok fogyasztását legalizáló) Luxemburg előz meg [bennünket]. (A magyar[országi] arány 8,9 százalék, míg az [Európai] Unió átlaga 3,5 százalék. Viszont a [művelődést] és pihenést szolgáló kiadások része a családi büdzsében a harmadik legalacsonyabb az EU-ban. A halálokok között az idegrendszeri megbetegedések részesedése egyre nő, az öngyilkosság aránya az [Európai] Unióban Litvánia után nálunk a legnagyobb, az alkoholizmus súlya pedig csak két országban nagyobb. A szociális védelemre fordított összegek a GDP-hez viszonyítva messze elmaradnak az EU-átlagtól, egy főre, vásárlóerő-paritáson számítva pedig az alsó harmadban vagyunk. Becslések szerint legalább 25-30 ezer hajléktalan honfitársunk van, akiknek [a] fele a fővárosban tengődik. A 0-17 éves gyermekek 14 százaléka olyan háztartásban él, ahol senkinek sincs munkája, és ezt az arányt csak egyetlen ország múlja felül az [Európai] Unióban.” [Közbevetések: TGM.] Megjegyzendő, hogy az Artner írását közlő Népszabadság internetes honlapján körkérdésre válaszolva a legtöbben tíz éves korra szeretnék leszállíttatni a büntethetőség alsó korhatárát… {Az ankétot nem őrzi a Népszabadság online archívuma.}

31 {Az MSZP–SZDSZ koalíciót.}

32 Vö. A jóléti állam politikai gazdaságtana, szerk. Csaba Iván, Tóth István György, Budapest: Osiris, 1999. A jóléti állam problematikájáról az egyik legszellemesebb és -mélyenszántóbb könyv: Albert O. Hirschman: Versengő nézetek a piaci társadalomról (1986), ford. Fülöp Andrea, Budapest: Jószöveg Könyvműhely, 2000, lásd különösen: 172 skk. Vö. Ferge Zsuzsa akadémikus műveivel. A talán legmaradandóbb kritikai-elméleti tanulmány a tárgykörben: Antonio Negri: „Keynes and the Capitalist Theory of the State post-1929” (1967), eredetileg [olaszul]: Operai e stato, Milano: Feltrinelli, 1972, újabban ebben a kötetben: Michael Hardt, Antonio Negri: The Labor of Dionysus: A Critique of the State-Form, Minneapolis/​London: University of Minnesota Press, 2003, 23–52.

33 {A náci „kettős állam” joggyakorlatát, a „normatív” és „prerogatív” („paraalkotmányos” vagy „mély”-) állam megkülönböztetését ld. Ernst Fraenkel: The Dual State. A Contribution to the Theory of Dictatorship (1941), Oxford University Press, 2017., vö. „A posztfasizmusról” jelen kötetben.}

34 Vö. Lányi Kamilla: Piacok, globalizáció, harmadik út, Budapest: Kopint-Datorg, 2007, kül. 104–146. Szalai Erzsébet többször is foglalkozott a témával; legfrissebb, visszatekintő összefoglalását – az áthúzódó, tartós tényezők analízisével – lásd: Gazdasági elit és társadalom a magyarországi újkapitalizmusban, Budapest: Aula, 2001, kül. 55–196. Vö. Szalai Erzsébet: Szereppróba, Budapest: Századvég, 2000, 66–130, 199–232.

35 {Utalás az Olasz Kommunista Párt 1973-as fordulatára; Enrico Berlinguer pártelnök ekkor jelentette be, hogy a Szovjetuniótól elfordulva kiegyeznek Aldo Moro kereszténydemokratáival (1977), s nem a kapitalizmus megdöntésére és a világkommunizmus ügyére, hanem – francia és spanyol testvérpártjukkal egyetemben – az „eurokommunizmus” elősegítésére törekednek.}

36 {Friedrich Engels: Anti-Dühring: Herr Eugen Dühring’s Revolution in Science (1878), Moscow: Foreign Languages Publishing House, 1954, 386. Engels itt csak megelőlegezi az „állam mint ideális össztőkés” fogalmát, amit majd a „capital logic school” és a „regulációs elmélet” dolgoz ki. Áttekinti Bob Jessop: „Marx and Engels on the state”, Politics, Ideology, and the State, Sally Hibbin (ed.), London: Lawrence and Wishart, 1978, 40–68, bobjessop.wp.com, utolsó letöltés 2023. 02. 22.}

37 {A „puha költségvetési korlát” kifejezést Kornai János 1978-ban alkotta a „hiánygazdaságként” működő szocialista rezsimek gazdálkodásának elemzésére. Ezekben a berendezkedésekben az állami tulajdonban lévő vállalatokat morálisan és anyagilag is érdekeltté tették a profitmaximalizálásban, ám a tartósan veszteséges vállalatok sem mentek tönkre, mert pénzügyi támogatással vagy más eszközökkel kimentették őket. Ezeknek a mentőakcióknak az érdekében volt „puha” („rugalmas” stb.) a költségvetés. „A vállalatok számíthattak arra, hogy még a krónikus veszteség sem veszélyezteti a túlélést, s ez a várakozás rányomta a bélyegét a viselkedésükre. Azóta széles körben elfogadottá vált az állítás, amely szerint a költségvetési korlát puhasága a szocialista gazdaság alacsony hatékonyságának egyik alapvető magyarázata.” Kornai János, Eric Maskin, Gérard Roland: „A puha költségvetési korlát, I.”, Közgazdasági Szemle, LI. évfolyam, 2004. július-augusztus, 608–624. Vö. a 2008-as világválság után a pénzintézetekre alkalmazott „too big to fail”-elvvel.}

38 {Németországban csak 2015. január 1. óta van általános minimálbér: a Mindestlohngesetz óránként bruttó 8,50 euró, 2022 októberétől 12 euró.}

39 Karl Heinz Roth: Der Zustand der Welt, Hamburg: VSA-Verlag, 2005, 43–45.

40 {Az adatok forrása: Robert Brenner: The Boom and the Bubble The US in the World Economy; frissítve és bővítve profitrátával: Robert Brenner: The Economics of Global Turbulence. The Advanced Capitalist Economies from Long Boom to Long Downturn, 1945–2005, London: Verso, 2006, 273–299.}

41 Összefoglalja: il manifesto, 2008. január 25. – Ignacio Ramonet adatai szerint a leggazdagabb és a legszegényebb országok nemzeti összterméke közötti arány 1816-ban 3:1 volt, 1950-ben 35:1, 1973-ban 44:1, 1992-ben 72:1, 2000-ben 86:1. Vagyis: 1950 és 1973 között a különbség növekedése 20,5 százalékos volt, 1973 és 2000 között 95 százalékos. (Joseph Stiglitz szerint 1998-ban 2 milliárd 801 millió ember, a Föld lakosságának a 29 százaléka élt napi 2 dollárnál alacsonyabb „jövedelemből”.) Ismerteti: Szigeti Péter: Világrendszernézőben. Globális „szabad verseny” – a világkapitalizmus jelenlegi stádiuma, Budapest: Napvilág, 2005, 53–54. {Aki napi egy dollárból kénytelen élni, rendkívüli vagy „extrém” módon szegénynek minősül. (A Világbank 2000/2001-es World Development Reportja szerint 1987-ben 1,18, 1997-ben 1.20 milliárd embert élt ebben az állapotban.) A két dollár alatti összegből élők jelölik ki a „globális szegénység” halmazát. A Joseph Stiglitz vizsgálatát követő tíz évben jelentős(nek beállított) előrelépés: 2001–2011 között 669 millió embert sikerült „kiemelni” a szegénységből: a világ népességéhez viszonyított 29 százalékos arányuk megfeleződött – de ez részben statisztikai ügyeskedés, hiszen a gyakorlatban többnyire annyit jelent, hogy az immár nem „szegények” kettő helyett két és fél-három dollárból élnek, vagyis azok közé számítanak, akiknek napi tíz dollárnál kevesebb a bevételük; a kategória neve „alacsony jövedelmű” (low-income): a világ 70 százaléka. Döntő többségük a Távol-Keleten és Afrikában él. Ld. Rakesh Kochhar: „Seven-in-ten people globally live on $10 or less per day”, Pew Research Center, 2015. szeptember 23., pewresearch.org; Angus Deaton: „Is World Poverty Falling?”, Finance & Development. A Quarterly Magazine of the IMF, Vol. 39. No. 2. (2002. június), imf.org, utolsó letöltések 2023. 02. 23.}

42 {Valódi tőzsdekrach – mint 1929-ben, amikor az állami hiteleket is le kellett állítani – nem történt. De a 2008-as jelzáloghitel-válság továbbgyűrűzéseként a Dow Jones (a New York-i tőzsdéhez kötődő index, amely a 30 legfontosabb amerikai vállalat tőzsdei állapotát monitorozza) és az S & P 500 (ez pedig az 500 legnagyobb amerikai vállalatét) 2009. március 9-én történelmi (azóta sem alulmúlt) mélypontjára ért, hiába fogadott el a Bush- és az Obama-kormányzat is előzőleg 700-780 milliárd dolláros stimulus-csomagokat. Méretéből kifolyólag a válság azonnal nemzetközi hatásokat indított meg; de a New York-i tőzsde végül mégsem omlott össze (más jelentős tőzsde sem), hanem „visszapattant”, és a várakozásokkal ellentétben „viszonylag jó évet” zárt – ettől még az év végéig 210 amerikai vállalat csőtöt jelentett, ami 2002 (az ún. dot-com boom) óta a legmagasabb szám volt, és 140 szövetségileg biztosított banknak is be kellett zárnia. Az év legfőbb pénzügyi eseményeit lásd: „The Year in Bankruptcy: 2009”, Jones Day Publications, 2010. január-február, jonesday.com, utolsó letöltés 2023. 02. 23.}

43 Vö. Hannes Hofbauer: Osterweiterung, Bécs: Promedia Verlag, Brennpunkt Osteuropa, 2003, 2007, vö. még ehhöz: Dorothee Bohle: „The EU and Eastern Europe: Failing the Test as a Better World Power”, Socialist Register 2005, London: Merlin, 2004, 301–312.

44 Guglielmo Carchedi: For Another Europe. A Class Analysis of European Economic Integration, London: Verso, 2001, sajnálattal mellőzve itt a könyv úttörő elméleti érdemeit; a szerző által alkalmazott nem egyensúlyi értékelméletről (Temporal Single System Interpretation) ld. copejournal.com [utolsó letöltés 2023. 02. 23.].

45 {A maastrichti szerződésben (1992) meghatározott és az Európai Unió szerződésében (TEU, 2007) megerősített, az Unió gazdasági stabilitásáért szavatoló feltételek, amelyeket minden tagállamnak teljesítenie kell, hogy beléphessen a Gazdasági és Monetáris Unió harmadik szakaszába és bevezethesse az eurót. A következő öt pontról van szó: Az infláció legfeljebb 1,5 százalékponttal haladhatja meg a három legkisebb rátát felmutató tagállam átlagát; az átlagos nominális hosszú lejáratú kamatráta legfeljebb 2 százalékponttal haladhatja meg a három legkisebb inflációs rátát felmutató tagállam kamatának átlagát; az államháztartás hiánya nem haladhatja meg a GDP 3 százalékát; az államadósság nem haladhatja meg a GDP 60 százalékát; két évig biztosítani kell a nemzeti valuta stabilitását. Noha Magyarország hivatalosan eddig nem jelezte szándékát az eurózónába való belépésre, a kritériumok rá is vonatkoznak. (A tagállamok közül csak a kívülmaradási záradékot szerző Dániára nem.) A megállapodás nem írja elő, mikor és milyen fejlődési pálya végigjárásával kell bevezetni az eurót, viszont kötelezővé teszi a bevezetéséhez (egyben: a Gazdasági és Monetáris Unió kiegyensúlyozásához) kellő kritériumok kielégítését. (Az Európai Unió hivatalos portálja, ec.europa.eu, utolsó letöltés 2023. 02. 23.)}

46 Vö. Alan Freeman bírálatával: „For Another Europe. A Class Analysis of European Economic Integration”, Historical Materialism 14/1. (2006. március), kül. 283–29.

47 {Hasonló szellemben lásd pl.: Róna Péter: „Kell-e nekünk Maastricht?”, 24.hu, 2005. november 10., 24.hu, ill. Róna Péter: „Az euró bevezetése nem csodaszer” (interjú), Magyar Nemzet, 2008. március 17.}

48 {Már 2008 végén vitatni kezdte az Országgyűlés, hogy a személyi jövedelemadó szerint legyenek-e adókötelesek a parlamenti képviselők, illetve hogy mit és miként számoltathatnak el munkaköri kiadásként. A kétharmados többséget igénylő módosítást 2009 júniusában fogadták el. „Hogy is lesz ezentúl a képviselői költségtérítés?”, Portfolio, 2009. június 29., portfolio.hu.}

49 The Real Utopias Project, Erik Olin Wright (ed.), London: Verso, 1995-2006 (a sorozat szerzői között: Joshua Cohen, Joel Rogers, John Roemer, Samuel Bowles, Herbert Gintis, Philippe van Parijs). {Azóta megjelent a hatodik kötet is a gender-egyenlőségről, ill. az egész projekt áttekintése (amely nem csupán közös köteteket, hanem konferenciákat is felölelt, illetve felállított egy nemzetközi kutatócsoportot): Erik Olin Wright: Envisioning Real Utopias, London: Verso, 2010; ld. még: Erik Olin Wright: The Real Utopias Project: A General Overview, 2010. április, ssc.wisc.edu, utolsó letöltés 2023. 02. 23. Wright halálával (2019) – noha több kötet is előkészítési fázisban van évek óta – a projekt leállt.}

50 Robin Blackburn: Banking on Death, Or Investing in Life. The History and Future of Pensions, London: Verso, 2003.

51 A minimális utópia körvonalairól ld. Norman Geras: „Minimum Utopia: Ten Theses”, Socialist Register, Vol. 36. (2000), London: Merlin, 1999, 41–52.

52 Erről Karl Reitter írt kitűnő tanulmányokat a grundrisse [így, kis g-vel] c. bécsi folyóiratban, ld. www.grundrisse.net {utolsó letöltés 2023. 02. 23.}.

53 Giorgio Agamben: Homo sacer: Il potere sovrano e la nuda vita, Torino: Einaudi, 2005 (angolul: Homo Sacer: Sovereign Power and Bare Life, ford. Daniel Heller-Roazen, Stanford CA: Stanford University Press, 1998). Vö. még: Agamben: Quel qui resta di Auschwitz, Milano: Bollati Boringhieri, 1996 (Remnants of Auschwitz: The Witness and the Archive, ford. Heller-Roazen, New York: Zone Books, 2002), Agamben: Il stato eccezione, Milano: Bollati Boringhieri, 1996 (The State of Exception, ford. Kevin Attel, Chicago/​London: The University of Chicago Press, 2005). {Azóta: Ami Auschwitzból marad, ford. Darida Veronika, Budapest: Kijárat, 2019.}

54 {Ld. Tamás Gáspár Miklós: „Igazság és osztály” (2006), Antitézis.}

55 Étienne Balibar: La crainte des masses, Paris: Galilée, 1997. Jacques Rancière: La haine de la démocratie, Paris: La Fabrique, 2005.

56 Ld. Perry Anderson: „The Intransigent Right: Michael Oakeshott, Leo Strauss, Carl Schmitt, Friedrich[-August] von Hayek”, Spectrum, London: Verso, 2007, 1–28; különösen érdekesek fejtegetései Hobbes szerepéről.

57 {Ld. az „információs korszak társadalmát, gazdaságát és kultúráját” elemző trilógiát: Manuel Castells: The Rise of the Network Society; The Power of Identity; End of Millennium, Oxford: Blackwell, 1996–1998.}

58 G. A. Cohen: Marx’s Theory of History: A Defense, Oxford: Oxford University Press, 1978, számtalan utánnyomás.

59 {G. W. F. Hegel: Esztétikai előadások III., ford. Szemere Samu, Budapest: Akadémiai, 1956, 418. A fordítást módosítottam.}

60 Gilles Deleuze, Félix Guattari: L’Anti-Œdipe (Capitalisme et schizophrénie 1), Paris: Les Éditions de Minuit, 1972/73, Deleuze, Guattari: Mille plateaux (Capitalisme et schizophrénie 2), Paris: Les Éditions de Minuit, 1980.

61 {Karl Marx: Gazdasági-filozófiai kéziratok 1844-ből, s. a. r. a marxizmus-leninizmus klasszikusainak szerkesztősége, Budapest: Kossuth, 1962.}

62 Vö. a tőkés „munkarendszer” elleni szellemes szöveggyűjteménnyel: Dead Men Working. Gebrauchsanweisungen zur Arbeits- und Sozialkritik in Zeiten kapitalistischen Amoklaufs, szerk. Ernst Lohoff, Norbert Trenkle é. m., Münster: Unrast-Verlag, 2004.

63 Az egyetlen „aktuálpolitikai” megjegyzés: a neoliberális politikával ma Kelet-Közép-Európában egyedül Robert Fico (Smer-SD) minden más szempontból borzalmas, sovén és antidemokratikus szlovákiai kormánya száll szembe sikeresen, megmutatván, hogy nagyobb baj nélkül restaurálható a jóléti állam intézményrendszereinek és módszertanának egy része, megállítható az életszínvonal zuhanása, fölszámolható a 19 százalékos „egykulcsos adó” (flat tax), eltörölhető a vizitdíj, megőrizhető a közszolgáltatások értéke. Ez nem sok, de elég az elsöprő népszerűséghez. (Vö. Hannes Hofbauer: „Die Rückkehr der Politik: Im Billiglohnland Slowakei gerät der Neoliberalismus zusehends in die Defensive”, Junge Welt, 2008. január 23.) A többi kelet-közép-európai országban az olykor (egyre ritkábban) antikapitalista szókinccsel kísérletező nemzeti-jobboldali pártok – bár rátették a kezüket a szakszervezetek és az „új szociális mozgalmak” (jellegzetesen hibás magyar zsargonban: „civil szervezetek” [?]…) egy részére – ragaszkodnak a neoklasszikus közgazdaságtan, a monetarista doktrína és a liberalizációs-deregulációs-privatizációs krédó vastagjához. Természetesen a mára nyíltan neokonzervatívvá vált „szociáldemokrata” és (mint nálunk) „szocialista” pártok mindezt még agresszívabban képviselik, bár itt-ott ez-az mintha már változnék (pl. Csehországban, ahol jól jön a jelentős parlamenti és helyhatósági erővel rendelkező Cseh-Morvaországi Kommunista Párt, a meglehetősen radikális KSČM konkurenciája). A jelenlegi politikai fölállásban Magyarországon az életszínvonal- és életminőség-romlásnak egyszerűen nincs alternatívája. Átgondolatlan, átlátszó hatalmi törekvésektől majorizált és instrumentalizált kampányok ezen nem segítenek.

Értő fülek

1 {Szepessy Zsolt, Monok független polgármestere (2006–2010) vezetett be azt a „munkáért segélyt”-alapú modellt, amelynek őse a Tony Blair-féle, a munkaerőpiacra való be- vagy visszavezetést célzó szociális reform (2002), a brit „New Labour” (a megújított Munkáspárt) alapja. Az „öngondoskodás” jegyében fogant „monoki gondolat” a közmunkavállaláshoz és az otthon rendben tartásának feltételéhez kötötte a szociális segély folyósítását, és – ún. „szociális kártya” segítségével – úgy korlátozta az összeg felhasználhatóságát, hogy kizárólag a szerződéses elfogadóhelyeken engedi fizetni a támogatásra jogosultakat. A modell heves vitákat váltott ki. A Political Capital 2008 nyarán összegyűjtötte az addigi anyagot: politicalcapital.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 05. Arról, hogy a modell csírájában megtalálható már korábbi kormányok intézkedéseiben is, ld. Köllő János: „Monok felé, félúton”, 2000, 2009. 6–7. sz.}

2 {Lamperth Mónika, a második Gyurcsány-kormány előbb önkormányzati és területfejlesztési- (2006–2007), majd szociális- és munkaügyi minisztere (2007–2008) a „monoki gondolattal” összecsengő „munkateszt” bevezetése elleni tiltakozásul mondott le, ld. „A jóléti állam kísértete” c. írást és a hozzáfűzött jegyzetet.}

3 {Csányi Vilmos: „Hajrá Monok!”, Népszabadság, 2008. május 10.}

4 {Révész Sándor: „Abcúg Monok!”, Népszabadság, 2008. május 15.}

5 {Tamás Gáspár Miklós: „Dal a munkatesztről”, Népszabadság, 2008. március 18. Ferge Zsuzsa: „Rögös út a munkához”, Népszabadság, 2008. április 13. Krémer Balázs: „Milyen út a munkához?”, Népszabadság, 2008. május 17.}

6 {Németh György: „Monok szociálpolitikai forradalma”, Magyar Nemzet, 2008. május 31.}

7 {„Többen is támogatják a monoki szigorítást”, Magyar Hírlap, 2008. május 30. A cikk szerint a Heves megyei Ivád is „átvette a monoki példát”, „ami várhatóan a segélyek eddiginél igazságosabb elosztásához vezet.”}

8 {Orbán Viktor és képviselőtársai 2007. február 2-án „polgári engedetlenséget gyakorolva” elbontották a Kossuth teret hónapok óta elkerítő rendőri kordont, amelyet még 2006. október 23-ára virradóra állított fel a fővárosi rendőrség, miután Gergényi Péter, akkori rendőrfőkapitány elrendelte a Kossuth tér műveleti területté nyilvánítását, így véve elejét a 2006. őszi zavargások Kossuth téri folytatódásának. A Helsinki Bizottság korabeli jelentése szerint a februári akció nem minősíthető polgári engedetlenségnek, ez ugyanis csak akkor áll fenn, ha „a cél elérésére nem állnak rendelkezésre jogi eszközök”, „a polgári engedetlenséghez folyamodó személy vagy csoport a lehetséges jogi eszközöket igénybe vette, de nem járt eredménnyel”, vagy „ha a rendes jogorvoslati eljáráshoz szükséges idő bevárása helyrehozhatatlan erkölcsi károkat okozna” – márpedig a Fidesznek fél éve lett volna az Országgyűlésben törvényes úton kérvényezni a kordon elbontását. („Polgári engedetlenség volt-e a Fidesz akciója?”, A Magyar Helsinki Bizottság álláspontja, 2007. február 5., helsinki.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 05.}

9 {A magas munkanélküliség és a rendőri erőszak miatt kitört párizsi külvárosi tiltakozások és zavargások 2005 október-novemberében három héten át tartottak. Autókat és középületeket gyújtottak fel. A francia kormány három hónapos szükségállapotot hirdetett, Nicolas Sarkozy akkori belügyminiszter 18,000 rendőrt mozgósított, a bevándorlási procedúra szigorítását ígérte és olykor rasszista kijelentésekre ragadtatta magát. Összesen hárman haltak meg, majdnem 3.000 embert letartóztattak, száznál több rendőr sérült meg. – A szlovákiai roma éhséglázadás 2004. február 6-án kezdődtek Kelet-Szlovákiában. Kisvártatva nemroma munkanélküliek is csatlakoztak a kilátástalan életkörülmények ellen tiltakozókhoz. A franciához hasonlóan a szlovák állam is szükségállapotot hirdetett, és több ezer rendőrt, a katonaságot és katonai harci eszközöket bevetve verte le a tiltakozást néhány héttel később.}

10 {Végh Alpár Sándor: „Köznapló”, Magyar Élet, 2008. május 15.}

Az ellenforradalom lelki szegényei

1 {Edmond és Jules de Goncourt: Journal (1851–1896), Paris: Folio Classique, 2021.}

2 Tamás Gáspár Miklós: „Jövő harcok elé” {ld. jelen kötetben}.

3 Tamás Gáspár Miklós: „Reformválság” {ld. jelen kötetben}.

4 Tamás Gáspár Miklós: „A baloldali minimum”, Népszabadság, 2006. augusztus 3.

5 Tamás Gáspár Miklós: „Vallásháború vagy osztályharc?” {ld. jelen kötetben}.

6 {„Válaszúton. Nyílt levél a kormánypárti parlamenti képviselőkhöz”, 2007. december 13., utolsó letöltés: 2023. 01. 24., nonprofit.hu. A petíciót Tamás Gáspár Miklós is aláírta. Ld. „A jóléti állam kísértete” jelen kötetben.}

7 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Az írás a falon”, Népszabadság, 2007. november 17.

8 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „A jóléti állam kísértete” {ld. jelen kötetben}.

9 Tamás Gáspár Miklós: „Dal a munkatesztről”, Népszabadság, 2008. március 18.

10 Vö. Mike Davis: City of Quartz, London/​New York: Verso, 1990, kül. a 4. fejezet: „Fortress L. A.”, amelyben fény derül az építészetet mindenek fölött irányító közbiztonsági stratégiák primátusára is.

11 Vö. Loïc Wacquant: A nyomor börtönei. A „zéró tolerancia” világméretű terjedése, ford. Köböl Anna, előszó Tamás Gáspár Miklós, Budapest: Helikon, 2001.

12 {Ez a második Gyurcsány-kormány által bevezetett „Új egyensúly 2006-2008” program.}

13 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Miért legyünk érzelmes filantrópok?”, Népszava, 2008. augusztus 2.

14 {A népszavazás három kérdése: „1. Egyetért-e Ön azzal, hogy a fekvőbeteg-gyógyintézeti ellátásért a jelen kérdésben megtartott népszavazást követő év január 1-jétől ne kelljen kórházi napidíjat fizetni? 2. Egyetért-e Ön azzal, hogy a háziorvosi ellátásért, fogászati ellátásért és a járóbeteg-szakellátásért a jelen kérdésben megtartott népszavazást követő év január 1-jétől ne kelljen vizitdíjat fizetni? 3. Egyetért-e Ön azzal, hogy az államilag támogatott felsőfokú tanulmányokat folytató hallgatóknak ne kelljen képzési hozzájárulást fizetni?” A szavazás nem várt magas részvételt hozott és mindhárom díj esetében az eltörlést támogató igen szavazatok 82 százalék körüli győzelmével zárult.}

15 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Posztfasizmus”, Eszmélet 48 (2000. tél), 4-24, eredeti: Boston Review, 1999. nyár. {Ld. jelen kötetben. Vö. Tamás Gáspár Miklós: „A posztfasizmus, utóirat: előzetes tézisek a félelem rendszeréről” (2011), Antitézis.}

16 {Az NSDAP gazdaságteoretikusa, Gottfried Feder különböztette meg az „alkotó tőkét” (schaffendes Kapital) a „harácsoló tőkétől” (raffendes Kapital). Vö. a jobboldal radikalizálódásának hasonló jelenségéről, de még az egykori Magyar Fórum kapcsán: Szabó Miklós: „Az antifasizmus revíziója”, Mozgó Világ, 26/1, 2000. január.}

17 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Ellenforradalom az ellenforradalom ellen”, Fordulat, 2008/2, sajtó alatt. {Ld. Antitézis.]

18 {Dübörög a nemzeti rock, r. Kriza Bori, 2007.}

19 Ennek ellenszereiről ld. kitűnő ifjú elvtársaim és barátaim nagyszerű írását: Balázs Gábor, Böcskei Balázs, Kiss Viktor: „Eszmélet”, Népszabadság, 2008. augusztus 1.

20 {Padánia az észak-olasz régió, a legiparosodottabb és leggazdagabb tartomány „neve”, amelyet az elszakadással fenyegetőző Északi Liga propagált 1996-os kiáltványában (Dichiarazione d’indipendenza padana) és később; a Mezziogiorno a déli tartományok összefoglaló neve.}

A vallomás

1 „Szabad-e uborkát lopni? Válasz az Élet és Irodalomban megjelent támadásra”, Magyar Nemzet, 2008. augusztus 22.

2 Ezt az írást a Magyar Nemzetben való közlésre szántam, amint ez a szövegből is kitetszik. Sajnos vitairatom túl hosszúnak bizonyult, a Magyar Nemzet szerkesztősége ezért – terjedelmi okokból – úgy érezte, nem vállalkozhatik a teljes közlésre, én pedig őszinte sajnálatomra nem tudtam mintegy felére rövidíteni cikkemet, amely ebben az esetben természetesen megjelent volna a konzervatív napilapban. Így kénytelen vagyok visszaélni az Élet és Irodalom vendégszeretetével.

3 Ezért akartam eredetileg a Magyar Nemzetben közöltetni ezt a polemikus írást.

4 {Vö. „«Hogy itt gyilkosságoknak leszünk tanúi, az nem kétséges»”. Rádai Eszter interjúja Bíró András polgárjogi aktivistával, Élet és Irodalom, LII. évf. 29. szám (2008. július 18.).}

5 {Az 1945–1989 közti nyugati és keleti jóléti rendszerek hasonlóságáról és eltéréseiről, különös tekintettel a tulajdonviszonyokra, ld. Tamás Gáspár Miklós: „Marx 1989-ről”, Antitézis.}

6 {Pontos idézetet nem sikerült azonosítani, de vö. Ulrich Beck: „World Risk Society as Cosmopolitan Society?”, Theory, Culture and Society 13/4. (1996), 1–32; ill. Ulrich Beck, Anthony Giddens, Scott Lash: Reflexive Modernisierung. Eine Kontroverse. Frankfurt am Main: Suhrkamp, 1996.}

7 {Ulrich Beck: A kockázat-társadalom. Út egy másik modernitásba (1986), ford. Berényi Gábor, Kerékgyártó Béla, Budapest: Századvég, 2003.}

8 {Gordon Brown munkáspárti kormánya 2008-ban felváltotta az 1996-os „Incapacity Benefit”-et [Munkaképtelenségi segélyt] az „Employment and Support Allowance” [Foglalkoztatási és támogatási jogosultság] névre keresztelt rendszerrel, mely – megszorítási céllal – erősen korlátozta a szociális segélyre jogosultak körét.}

Szürkület

1 Nouriel Roubini (NYU) konkrétan már tavaly megjósolta a bankválságot: index.hu, vö. kiváló (2008. februári) írásával: „The Rising Risk of a Systemic Financial Meltdown: The Twelve Steps to Disaster”, rgemonitor.com. Ugyanő a magyarországi helyzetről: rgemonitor.com. {Utolsó letöltések 2023. 01. 25.}

2 Bence György, Kis János, Márkus György: Hogyan lehetséges kritikai gazdaságtan? (1972), Budapest: T-Twins, 1992. Ha keletkezésének idején megjelent volna világnyelveken, ez a könyv számítana ma a „piaci szocializmus” legtekintélyesebb alapvetésének, és minden tisztességes egyetem tantervében szerepelne.

3 {Duray Miklós: Kutyaszorító, New York: Püski, 1983, előszó Csoóri Sándor: „Kapaszkodás a megmaradásért”.}

4 Ennek a kérdésnek különféle aspektusait fejtettem ki három tanulmányomban: „Egyszerű és nagyszerű kapitalizmus”, Eszmélet 75 (2007. ősz), 90–114, „Ellenforradalom az ellenforradalom ellen”, Fordulat, 2008/2, 8–29. {kötetben: Antitézis}, „A jóléti állam kísértete”, Eszmélet 77 (2008. tavasz), 96–129. {jelen kötetben} A népjóléti rendszer sötét oldalairól ld. Szikra Dorottya (ELTE): „A szociálpolitika másik arca: Fajvédelem és produktív szociálpolitika az 1940-es évek Magyarországán”, Századvég (új folyam) 48, 2008/2, 35–76. A Bretton Woods-i rendszer megszűnésének következményeiről két föltűnően hasonló leírás a budapesti sajtóból: „A hamis mítosz” (Tamás Ervin beszélgetése Berend T. Iván akadémikussal, UCLA), Népszabadság, 2008. október 25.; Pokol Béla (ELTE): „Gondolatok a kapitalizmus reformjához”, Magyar Nemzet, 2008. október 25.

5 {A Daily Telegraph konzervatív brit napilap; a Trybuna Ludu a lengyel kommunista párt lapja volt (1945–1990). A „szemfüleseknek” az tűnhetett fel, hogy egyik sem a belföldi sztrájkolókat támogatta.}

6 {Margaret Thatcher neokonzervatív brit miniszterelnök szlogenje, elhangzott első pártelnöki beszédében, a toryk 1975-ös kongresszusán. Kalandos útját jól mutatja, hogy „a kapitalista jóléti állammal” szembeállított „tulajdonosi demokrácia” új modelljét a liberális John Rawls dolgozta ki (ld. Justice as Fairness. A Restatement, Cambridge, MA: Harvard University Press, 2001, 135. skk.), ám eredeti fölvetése Noel Skelton tory képviselőtől (1920-as évek), első elméleti megfogalmazója pedig: James Meade neokeynesiánus brit közgazdász. Azt, hogy – Meade és Rawls szándékától eltérően, de Skeltonéval és Thatcherével összhangban – nem liberális színezetű, egyenlőségellenes és szociálisan érzéketlen szociálpolitikák számára is jól csengő ideologéma, jól mutatja, hogy az amerikai republikánus párt a (válsághoz vezető) ’00-ás, a brit konzervatív párt pedig a (válságból elvileg kivezető) ’10-es években tűzte (újra) zászlajára.}

7 {Schlüsselburg, Spielberg és Kufstein börtönként használt erődítmények voltak Ausztria és Csehország területén.}

8 Vö. Richard D. (Rick) Wolff (UMass Amherst): „Capitalist Crisis, Marx’s Shadow”, Monthly Review Zine, 2008. szeptember, mronline.org. Vö. Richard Brenner (nem tévesztendő össze Robert Brennerrel, a világhírű marxista gazdaságtörténésszel, közgazdásszal): „The Credit Crunch: A Marxist Analysis”, Fifth International (London), 2008, 56 skk. Vö. Volkhard Mosler: „Kapitalismuskritik 2.0”, marx21, 2008. november, linksnet.de. {Utolsó letöltések 2023. 01. 25.}

9 {A Fannie Mae (Federal National Mortgage Association, FNMA), azaz: Szövetségi Nemzeti Jelzálogszövetség (alapítva: 1938) államilag támogatott vállalat, 1968 óta részvénytársaság, amelyet a másodlagos jelzálogpiac kiszélesítésére hoztak létre a New Deal keretében; feladata a jelzálogkölcsönök biztosítása. Ez és a Freddie Mack (Federal Home Loan Mortgage Corporation, FHLMC), Szövetségi Országos Otthonteremtési Jelzálogszövetség) az amerikai lakáshitelek 60 százalékában vállalt szerepet. A 2008-as jelzáloghitel-válságban az elsők között zuhantak be.}

10 {A Barack Obamától a 2009. tavaszi demokrata előválasztáson vereséget szenvedett Hillary Clintonnak külügyminiszteri posztot ajánlottak a (jelen esszé írása idején felálló) első Obama-kormányzatban.}

11 Ld. pl. „Marx: Les raisons d’une renaissance”, Le Magazine Littéraire 479, 2008. október, Miguel Abensour, Jacques Bidet, Daniel Bensaїd, Gérard Duménil, Ernesto Laclau írásaival (akik korábban nem nagyon szoktak ilyen helyeken szerepelni). Vö. a Frankfurter Rundschau elhíresült vérvörös címlapjával. Ugyanakkor a baloldali kritikai elmélet és kritikai társadalomtudomány akadémiai-egyetemi pozíciói a kontinentális Európában – szemben az angol nyelvű országokkal – fölöttébb gyöngék, vö. Alex Demirović (Goethe-Universität Frankfurt am Main): „Nebenprodukt Erkenntnis: Die neoliberale Reorganisation der Hochschulen und Perspektiven kritischer Wissenschaft”, Junge Welt, 2008. október 28., jungewelt.de. {Utolsó letöltés 2023. 01. 25.}

12 A Nemzetközi Valutaalap változatlanul katasztrofális politikájáról ld. Alex Brummer: „The Fund Is Back In Town”, New Statesman, 2008. október, newstatesman.com. {Utolsó letöltés 2023. 01. 25.}

13 Vö. erről szóló írásaimmal: „Dal a munkatesztről”, Népszabadság, 2008. március 18., „Értő fülek”, „Az ellenforradalom lelki szegényei”, „A vallomás” {utóbbiak jelen kötetben}. A terhek áthárításának logikájáról ld. Chris Harman (SWP): Capitalism’s New Crisis: What Do Socialists Say?, London: Bookmarks, 2008 (röpirat).

14 A válságról szóló írásainak bibliográfiáját ld. a honlapján: columbia.edu. {Utolsó letöltés 2023. 01. 25.}

15 Az alulfogyasztási elméletnek a mostani válságra való alkotó alkalmazásához ld. Rick Wolff: „Capitalist Crisis…”, alternatív magyarázatok, amelyek ugyanakkor megegyeznek a jelzálogkölcsönök és a derivatívák okozta hitelzsugorodás okairól adott följebbi leírással: Andrew Kliman (Pace University): „A Crisis for the Centre of the System”, International Socialism 120 (2008. október), isj.org.uk, továbbá: International Socialist Tendency: „Statement on the Global Economic Crisis”, International Socialism 120, sj.org.uk. A válságról kitűnő írások találhatók a marxandthefinancialcrisisof2008.com és a radicalperspectivesonthecrisis.gl.com – [törött link] honlapokon. {Utolsó letöltés 2023. 01. 25.}

16 Alain Badiou (École Normale Supérieure): „De quel réel cette crise est-elle le spectacle?”, Le Monde, 2008. október 20., bellaciao.org. (Vö. még: Slavoj Žižek [Birkbeck College London/​Szlovén Tudományos Akadémia]: „Lutte des classes à Wall Street”, Le Monde, 2008. október 8., lemonde.fr) Badiou politikai nézeteiről jó populáris képet ad legújabb kis könyve: De quoi Sarkozy est-il le nom?, Paris: Lignes, 2007, kül. „a 8 pont”, 58–69. Vö. Peter Hallward (King’s College London): Badiou, Minneapolis/​London: University of Minnesota Press, 2003, 3–80, 223–242. A legélesebb és legzseniálisabb kifejtés: Alain Badiou: Saint Paul. La fondation de l’universalisme [1997], Paris: Collège International de Philosophie/​Presses Universitaires de France (a 4. kiadás 3. utánnyomása), 2007, kül. 79–103. [Szent Pál. Az egyetemesség apostola, ford. Csordás Gábor, Budapest: Typotex, 2012.] {Utolsó letöltések 2023. 01. 25.}

17 A munka megértésének nehézségeiről és az idevágó modern marxista elméletek hibáiról ld. Ohnsorge-Szabó László: „A munka vége? Foglalkoztatásról és munkanélküliségről egyes baloldali apokalipszistanok ellenében”, Nemzeti Érdek, 2008. tavasz-nyár, II/1-2, 45–78. (Nekem azért más a véleményem Harry Braverman, André Gorz munkásságáról, mint a nagy tudású szerzőnek, és sajnálom, hogy nem használta Resnick/​Wolff és Michael Leibowitz osztályelméleteit.)

18 Ld. Perry Anderson: Origins of Postmodernity, London: Verso, 1998, David Harvey (Johns Hopkins/​CUNY): The Condition of Postmodernity. An Enquiry into the Origins of Cultural Change, Oxford: Basil Blackwell, 1989, Zygmunt Bauman (Leeds): Intimations of Postmodernity, London: Routledge, 1992, Bauman: Postmodernity and Its Discontents, Cambridge: Polity, 1997 (Zygmunt Bauman műveit nálunk főleg a Magyar Lettre Internationale közli). Vö. Bauman trilógiájával: Liquid Life, Cambridge: Polity, 2005, Liquid Fear; Liquid Times, mindhárom Cambridge: Polity, 2005/06.

19 Fredric Jameson (Duke): Postmodernism, or The Cultural Logic of Late Capitalism, London: Verso, 1991 [Posztmodern, avagy a késő kapitalizmus kulturális logikája, ford. Dudik Annamária Éva, Budapest: Noran, 2010.], vö. „The Existence of Italy”, in. Jameson: Signatures of the Visible, London/​New York: Routledge, 2007, 213 skk, és vö. Jameson: Late Marxism: Adorno, or, The Persistence of the Dialectic, London: Verso, 1996, 229 skk.

20 Ernest Mandel: Late Capitalism, London: New Left Books, 1972.

21 Vö. Heide Gerstenberger (Universität Bremen): Die subjeklose Gewalt: Theorie der Entstehung bürgerlicher Staatsgewalt, 2., bőv. kiad., Münster: Westfälisches Dampfboot, 2006, passim. Jacques Bidet (Université Paris-Nanterre) könyvében (Explication et reconstruction du „Capital”, Paris: Presses Universitaires de France, 2004) megpróbálja kiküszöbölni Marx elméletéből mindazokat a következetlenségeket, amelyek a „piaci rezsimet” abszolutizálják. Mivel a modern tőkés gazdaságban a közvetítő a pénz, a pénz és a hitel végső kezese pedig az állam (államhatalom/​szuverenitás), ezért olyan elméletre van szükség, amely a „piacot” és a „szervezetet” egyazon fetisizmusábrázolásban írja le; erre szolgál Bidet „metastruktúra”-elképzelése, vö. Explication et reconstruction, 157–192.

22 Vö. „Mi az, aminek Sarkozy a neve?” {Visszautalás Badiou fent idézett könyvére.}

23 Köszönet Andrew Chitty professzornak (University of Sussex). Adorján István barátom (University of Chicago) azt kérdezi, hogy a címben szereplő szürkület nietzschei vagy hegeli jelentésében értendő-e, hiszen „a hegeli retrospekcióhoz azért persze szükség lenne a rendszer transzcenzusára”, írja. Tehát „a kommunizmusra”. (Megjegyzem, a nietzschei és a hegeli „Dämmerung”-hoz hozzátehetjük a Max Horkheimerét is.) Bár én visszautasítom a minden kritikai elmélethez és diskurzushoz intézett folytonos utópiakövetelést, természetesen a filozófiailag megkonstruált retrospekció az az arkhimédészi pont, ahonnan beszélni lehet a kapitalizmusról (vagy „a tőkerendszerről”, vö. Mészáros István [University of Sussex]: A tőkén túl, I., Budapest: L’Harmattan/​Eszmélet, 2008) mint „totalitásról”. A „tiszta szellem” kitétel nem azt jelenti, hogy in abstracto föl kellene (vagy lehetne) adni az „osztályharcot”, hanem csak a terepet jelöli ki, ahol az osztályharc a posztfordizmusban kibontakozik – többek között a „spatial fix” (D. Harvey) következtében, amelynek egyébként nagy a relevanciája a subprime jelzáloghitel-válság kialakulásában. Akármit mond A német ideológia, a filozófián még nem vagyunk túl.

Az őrzők

1 Gondolatmenetem némiképpen párhuzamos egy nagyszerű könyv okfejtésével: Jacques Rancière, La Haine de la démocratie, Párizs: La Fabrique, 2005. A platóni levezetés rekonstrukciója pl. innen származik.

2 Emlékezetem szerint erről szóló esszéjét a bukaresti Secolul 20 nyomtatta ki hajdan; újraközlésének nem találom nyomát.

3 {A „kesudió-vitát” Bertha Bulcsú „Kesudió” című 1976-os cikke robbantotta ki az ÉS-ben. Bertha egy gazdasági szakembertől úgy hallotta, hogy a magyar gépgyártás Indiába exportálja termékeit (esztergapadokat, forgácsológépeket, gyalupadokat stb.) ahelyett, hogy nyugati valutáért értékesítené, s indiai kesudiót importál értük cserébe. A vita néhány héten át tartott.}

4 {Nagy László verse, a Búcsúzik a lovacska 1963-ban jelent meg.}

5 Az akkumulációs aszkézis csúcspontja Nicolae Ceauşescu (az RKP főtitkára, az RSZK elnöke) aktusa volt, amellyel az utolsó fillérig visszafizette Románia nyugati adósságait, s evvel romba és nyomorba döntötte országát a totális, autark „nemzeti függetlenség” jelszavával (s kiérdemelte a kivégzőosztag töltényeit).

6 {Angol szleng: kb. faragatlan, durva fráter.}

7 Természetesen a fogyasztásellenes retorikának van „szocialista” változata a frankfurti iskola kritikai elméletében és – általában – az új baloldalon (1956–1981), ahol a „manipuláció” gyanúját ugyanaz a testellenes retorika egészítette ki, amely a „hamis” szükségletek tanában újjáélesztette a „megváltandó”, filozófia nélküli „tömegek” nem maguk okozta (selbstverschuldet), hanem a rendszer karakteréből fakadó alacsonyrendűségének benyomását, amelyet még tovább fokozott a különböző becsű életformák értéksorrendjének összeomlásán érzett arisztokratikus-konzervatív aggodalom. Ami itt eltűnt a fókuszból: a modern ipari proletariátus volt a Kr. u.-i világtörténelem első olyan szubaltern osztálya, amely a társadalom része lett, politikai és szociális jogokkal, saját magaskultúrával és ellenhatalommal, szemben a parasztság szolgasorban töltött másfél évezredével. A „negyedik rend” belépése a társadalomba nyilván politikai kooptálást is jelentett, azaz a polgári politika de facto elfogadását.

8 Vö. Hans Blumenberg: Matthäuspassion, Frankfurt/​M.: Suhrkamp, 1988.

9 {Kunfi Zsigmond: „Forradalmi istentisztelet”, Kunfi Zsigmond válogatott írásai, Budapest: Kossuth, 1984.} Ugyanilyen „forradalmi istentisztelet” volt ugyancsak 1919-ben a szocializált műkincsek kiállítása.

10 Vö. Jacques Rancière, Le Maître ignorant. Cinq leçons sur l’émancipation intellectuelle (1987). Paris: Fayard, 2004. (Rancière itt föleleveníti egy XIX. századi fantasztának, Joseph Jacotot-nak a csodálatos elméletét, amely a tudók és a tudatlanok megkülönböztetéséről mutatta ki, hogy ismeretelméletileg és pedagógiailag tarthatatlan, így képes lehetett ésszerű javaslatot tenni a tudásmonopólium, a tudásprivilégium, azaz: az iskola megszüntetésére. Döbbenetesen jó szöveg!) Ld. még: Jacques Rancière, La Nuit des prolétaires. Archive du rêve ouvrier (1981). Paris: Pluriel/​Fayard, 2008.

Az írástudók újabb árulásai

1 {Ld. az „Értő fülek” és „Az ellenforradalom lelki szegényei” c. írást jelen kötetben.}

2 {Utalás az illegális heroinkereskedelemre.}

3 {2009. évi XXIX. törvény.}

4 {Az MSZP 2009-ben indította közmunkaprogramját, amelynek a célja „a rendszeres szociális segélyen lévő, tartósan munkanélküliek munkára ösztönzése és foglalkoztathatóságának javítása volt, tehát […] az, hogy a munkaképesek a jövőben munkát végezzenek, amely[ért] – segély helyett – munkabért kapnak. Azok pedig, akik életkorukból, egészségi állapotukból, sajátos egyéni élethelyzetükből adódóan nem tudnak munkát vállalni, a jövőben is jogosultak rendszeres szociális segélyre, melynek fejében együtt kell működniük a családsegítő központtal.” Ld. még a program kifutásáról, a „totális közmunkakényszer”-ről: Kiss Ambrus: „Közmunkarendszer: így nem mehet tovább”, Új Egyenlőség, 2017. 02. 21.}

5 {A Budapest Airport 2008 őszén mondta fel a dolgozók munkaidő-beosztását, fizetéseit és juttatásait is szabályozó kollektív szerződést. A reptér vezetése a pótlékok ötszázalékos csökkentését kérte az új kollektív szerződésben, a szakszervezetek 14 százalékos béremelést. 2008 karácsonyán kezdődött a sztrájk, de még 2009 novemberében is voltak munkabeszüntetések.}

6 {Vasúti Dolgozók Szabad Szakszervezete. Követelésük az volt, hogy minden vasutas kapjon 250 ezer forintot a MÁV Cargo privatizációs bevételéből; emellett 10 százalék kiszervezési pótlékot kért a leányvállalatok dolgozóinak.}

7 {2008. évi CVI. törvény az egyes egészségügyi tárgyú törvények módosításáról.}

8 {Gyurcsány Ferenc.}

9 {Sólyom László.}

10 {Utalás a gázai háborúra (2008. december 28. – 2009. január 18.); 1.400 palesztin, 13 izraeli áldozat.}

MSZP 1989–2009

1 {A most következőket vö. „Válság, esély, kiút”, jelen kötetben, ill. ld. az ottani jegyzeteket.}

2 Vö. Ernst Fraenkel: The Dual State: A Contribution to the Theory of Dictatorship, New York: Octagon, 1969.

3 {Vö. Bibó István: „Erdei Ferenc munkássága a magyar parasztság válságának irodalmában”, Válogatott tanulmányok I., szerk. Huszár Tibor, Budapest: Magvető, 1986.}

Hosszú séta egy rövid mólón

1 Ennek az írásnak a közzétételét elhárította az egyik ismert budapesti lap. Az, hogy itt {a Rednewson} kerül nyilvánosságra, némileg paradox, hiszen elsősorban nem az alternatív-autonóm közösségnek készült, amelyet aligha kell meggyőznöm a benne foglaltakról. Kísérlet volt arra, hogy megértesse a rendszerrel való szembefordulásra kész, de még a polgári gondolkodási és politikai szokások fogságában nyűglődő, a szó tág értelmében baloldali (szociáldemokrata, globkrit, antifa, esetleg enyhén marxizáló) értelmiséggel, hogy a „kisebbik rossz” politikája végérvényesen elavult. (Nem mintha a vagyonadó megszüntetésére, az egykulcsos adó bevezetésére készülő, gazdaságpolitikájában az eddigiekhez hasonlóan neokonzervatív, egyebekben pedig jócskán autoritárius és sovén Fidesz–KDNP-vel kapcsolatban értelmes embernek illúziói lehetnének, még rosszabb eshetőségekről nem is szólva.) Mindezt itteni és mostani olvasóim pontosan tudják. Úgy látszik azonban, hogy a polgári mainstream ilyetén bírálata már most se nagyon kerülhet be a – még mindig egyedül hatékony – polgári nyilvánosságba (ami azért számos más tőkés országban nincs így). Ez a publikáció egyszerűen csak dokumentálja ezt a helyzetet. Talán kár, hogy voltaképpeni címzettjeihez nem juthat el.

2 {A publikáció késleltetése miatt nem tudható, pontosan mikor készült el a szöveg, de vélhetően az Élet és Irodalom, esetleg a Magyar Narancs hagyományos karácsonyi duplaszámába íródott. A Rednews 2010. január 7-én töltötte fel.}

3 {Utalás az őszödi beszédre.}

4 {Utalás Bokros Lajosra, az MDF miniszterelnök-jelöltjére. Az MDF, sőt, az SZDSZ is őt javasolta már a második Gyurcsány-kormány helyett felállítandó „szakértői kormány” élére. A Horn-kormány egykori pénzügyminiszere nem vállalta a felkérést, mivel a szocialisták korábban elutasították a programját. Miután az MDF nem érte el a bejutási küszöböt, Bokros megmaradt a párt európai parlamenti képviselője (2009–2014). Neokonzervatív-neoliberális gazdaság- és szociálpolitikai javaslatcsomagjait eközben rendszeresen publikálta az Élet és Irodalomban. Ezekkel a „washingtoni konszenzust”, ill. mindinkább az ún. trojka (IMF–Európai Központi Bank–Európai Bizottság) direktíváit magyarul legvilágosabban kifejtő írásaival az MSZP–SZDSZ „reformista szárnyára”, amely éppen ezt az irányvonalat tartotta 2010 előtt követendőnek, vélhetően számottevő. Vö. Bokros Lajos: „Elvesztett évtized, 140 pont. A magyarországi gazdaság- és társadalomfejlődés újabb zsákutcája és a még mindig lehetséges modernizáció alapvetése”, Élet és Irodalom (melléklet), LVII. évf. 51–52. szám (2013. december 20.).}

5 {„Coalition of the Willing” („a hajlandók koalíciója”) volt az iraki háborút amerikai vezetéssel megindító 49 szövetséges közös elnevezése; az Egyesült Államok szövetségesei mintegy 25.000 fővel járultak hozzá a megszálláshoz. 2005-ben kezdték visszahívni a csapataikat. 2008–2009-ben az utolsó megmaradt szövetségesek – Dél-Korea (2.300 fő), Lengyelország (900), Ausztrália és Grúzia (800-800), valamint Románia (600) – is kivonták a csapataikat, utolsóként, 2009 júniusában, Nagy-Britannia (2007-ben 7.100 fő, végül 4.000). Az amerikai megszállás 2011-ben ért véget.}

6 {Ezekről a gazdaságirányítást szabályozó, az államháztartási hiányt megállapító uniós elvárásokról ld. főleg „A jóléti állam kísértete” c. írást és a hozzá fűzött jegyzetet jelen kötetben.}

7 Tony Judt: „What Is Living and What Is Dead in Social Democracy?”, The New York Review of Books, 2009. december 17.

8 {Olaszországban a Silvio Berlusconi vezette jobbközép koalíció: a Forza Italiából alakult Szabadság Népe (PdL), az Északi Liga (LN) és az Autonómia Mozgalom (MpA), valamint néhány további centrista törpepárt került a 2008-as, Romano Prodi kormányának a válsága miatt előrehozott választásokkal hatalomra. A negyedik Berlusconi-kormány (2008–2011) kemény fellépést ígért a bevándorlókkal szemben; több ezer romát kitoloncolt; szigorította az állampolgárság-igénylés kritériumait; a megígért népjóléti intézkedések helyett megszorításcsomagot fogadott el, koalíciós megfontolásból a gazdag északi államoknak kedvezve szűkmarkú gazdaságpolitikájával. Eközben folyamatosan vádat próbáltak emelni a miniszterelnök ellen közismert szexbotrányai miatt. (Vö. Sofia Ventura: „The State of the Right: Italy”, Fondapol, 2010. július.) Franciaország elnöke ekkoriban Nicolas Sarkozy (2007–2012), korábbi belügyminiszter, aki utóbbi minőségében már 2005-ben súlyos krízist váltott ki, hogy „csürhének” (racaille) nevezte a külvárosi kerületek bevándorló lakóit, majd rendőri erőszakkal verte le a zavargásokat. Sarkozy 2009-ben nagyszámú afgán, 2010-ben roma bevándorlókat toloncoltatott ki, 2009-ben lerombolta a híres calais-i „dzsungelt”, a Nagy-Britanniába tartó bevándorlók átmeneti szálláshelyét. (Vö. „The History of the Calais »Jungle« Camp and How It’s Changed Since 1999”, BBC, 2016. október 24., bbc.com, utolsó letöltés 2023. 04. 02.)}

9 {Ezekről bővebben ld. „A jóléti állam kísértete” c. írást jelen kötetben. A foglalkoztatásbővítést, a „munkára ösztönzést” és a gazdaság „kifehérítését” célzó, a segélyeket közmunkához kötő, rasszista árnyalatoktól és osztálygőgtől nem mentes „Út a munkához” programot Gyurcsány Ferenc miniszterelnök hirdette meg 2008. február 6-án, a Magyar Tudományos Akadémia dísztermében tartott előadásán. Vö. Krémer Balázs: „Milyen út a munkához?”, Beszélő, III. folyam, 13. évf. 6. szám (2008. május).}

10 {Társadalmi csoportok rágalmazása vagy ellenük való bujtogatás.}

11 {A Magyar Gárda Hagyományőrző és Kulturális Egyesületet Vona Gábor, a Jobbik elnöke jegyezte be 2007 nyarán, mint a párt majdan felállítandó „nemzetőrségének” a „gerincét”, de – legalábbis kezdetben – a Fideszhez köthető személyiségek is a tagjai voltak. A szervezet 2007-ben Tatárszentgyörgyön, 2008-ban Tiszalökön tartott országos nyilvánosságot kapó, megfélemlítő felvonulást a romák ellen; az akciót később több etnikailag feszült településen megismételték. Ezek a 2008–2009-es romagyilkosságok elkövetőit bevallottan inspirálták, bár ők végül nem tartották kellőképpen radikálisnak a szervezetet, ezért nyúltak az önbíráskodás eszközéhez. A Gárdát 2008 decemberében oszlatta fel első fokon a Fővárosi Bíróság, majd az ítéletet 2009 decemberében másodfokon is megerősítették. A jogerős ítélet szerint „a gárda rendezvényei közvetlenül és ténylegesen fajgyűlölő és kirekesztő megnyilvánulásokkal támadták a közrendet és a köznyugalmat, így sérült a biztonsághoz és szabadsághoz való jog […] akkor is, ha közvetlen fizikai erőszak nem történt, de annak fenyegető veszélye fennállt.” A Gárda védelmezői a szólásszabadsággal védekeztek. („Érvényben marad a gárda betiltása”, Index, 2009. december 15., index.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 02.)}

12 {Mindehhez ld. pl. Pásztor Albert miskolci rendőrkapitány 2009. január 30-án kijelenti, hogy Miskolcon cigánybűnözés van, a kormány leváltja, de a rendőrkapitány védelmére kel a miskolci polgármester Káli Sándor (MSZP), a városi Fidesz–KDNP frakció és az SZDSZ miskolci szervezete is. (A miskolci városvezetés kiáll Pásztor Albert mellett, Index, 2009. január 31., index.hu); Urbán Imre, az SZDSZ jászapáti csoportjának elnöke „cigánybűnözésről” beszél 2009 márciusában („A cigányokat szorította ki az ózdi MSZP-s”, Magyar Nemzet, 2009. március 5., magyarnemzet.hu); Bíró András alternatív Nobel-díjas polgárjogi aktivista úgy nyilatkozik, hogy a cigányellenesség pártállástól függetlenül átjárja az egész társadalmat („Konszenzusos a cigányellenesség, az MSZP is benne van – Szégyenérzet nélkül?”, Világgazdaság, 2009. február 25., vg.hu), miután maga is rasszista kijelentéseket tett: „«Hogy itt gyilkosságoknak leszünk tanúi, az nem kétséges»”. Rádai Eszter interjúja Bíró András polgárjogi aktivistával, Élet és Irodalom, LII. évf. 29. szám (2008. július 18.), es.hu; egy közvéleménykutatás szerint a magukat baloldaliaknak vallók 79, a középen állók 83, a jobboldaliak 85 százalékban „inkább cigányellenesek” („Cigányellenesség a társadalom értékrendjében: a közös nevező”, Publicus, 2009. február 13., publicus.hu, utolsó letöltések 2023. 04. 02. A sor folytatható.}

13 [Az idézetet nem sikerült azonosítani.}

14 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „A jóléti állam kísértete” {jelen kötetben}.

15 {„A szociális rendszer leépítése”. Ld. „A vallomás” c. írást jelen kötetben és a hozzáfűzött jegyzetet; ld. még a második Gyurcsány-kormány antiszociális intézkedéseinek elemzését „A jóléti állam kísértete” c. és a közvetlenül azelőtti írásokban.}

16 {Hamid Karzai (1957), az Afganisztáni Iszlám Köztársaság elnöke (2002–2014), a 2001-ben kezdődött amerikai megszállás alatt rendezett első és második szabad afgán választás (2004, 2009) győztese, az amerikaiak szövetségese a Talibán elleni harcban. Főleg a második választás kimenetelére gyakoroltak hatást a megszállók, ennek alkalmával ugyanis Karzai bizonyítottan csalt kihívója, Abdullah Abdullah, a Változás és Remény Koalíciójának a vezetője ellen, a nemzetközi felháborodás ellenére az amerikaiak mégis jóváhagyták az eredményt. („Obama Calls Afghan Election »Messy« But Upholds Its Final Outcome”, The Los Angeles Times, 2009. november 2., archive.org – latimes.com) Magyarország 2003 januárja óta vett részt az Afganisztánban rendfenntartó, mintegy 40,000 fős Nemzetközi Biztonság-Elősegítő Erő (ISAF) tevékenységében. Szekeres Imre honvédelmi miniszter (2006–2010) maga is ellátogatott 2007-ben a közép-ázsiai országba, Karzai pedig 2008 áprilisában Magyarországra jött; ezen a budapesti találkozón Szekeres és Gyurcsány Ferenc ismételten elköteleződött amellett, hogy a magyar honvédség további alakulatokat küld Afganisztánba. („Hazánkba érkezett Afganisztán elnöke”, a honvédelmi minisztérium közleménye, 2008. április 4., honvedelem.hu) A húsz éves háború tizennyolc évében (2003–2021) a magyar csapatok a NATO-misszió kötelékében szolgáltak, összesen 7,666 magyar katona, akiket – az iraki misszióval ellentétben – itt tűzharcokban is bevetettek (18 év alatt 7 magyar vesztette életét), de egy tartomány (Baglán) újjáépítését is magyarok vezették. („Így vett részt a magyar hadsereg az afgán háborúban”, Világgazdaság, vg.hu, utolsó letöltés 2023. 04. 03.)}

17 {A pártfüggetlen Bajnai Gordon (a második Gyurcsány-kormányban önkormányzati és területfejlesztési miniszter [2007–2008], majd nemzeti fejlesztési és gazdasági miniszter [2008–2009]; korábban pénzügyi és befektetési tanácsadó, vállalatvezető a piaci szférában) „szakértői kormánya” 2009. április 16. – 2010. május 29. között vezette Magyarországot az MSZP és az SZDSZ támogatásával, de kizárólag pártfüggetlen és szocialista kormánytagokkal. A Bajnai-kormány a második Gyurcsány-kormány bizalmi válságát követően alakult a 2008–2009-es gazdasági krízis mérsékelésére, a nemzetközi hitelintézetek által – a még 2008 őszén felvett IMF-hitel részeként – megkövetelt reformok bevezetésére, amire elődje már nem volt képes. Ennek folytán a második legfontosabb pozíció a pénzügyminiszteré volt, amelyet ugyancsak egy pártfüggetlen, Oszkó Péter üzletember, kockázatitőke-befektető, adószakértő töltött be (2009–2010). Bajnai kinevezése előtt egyértelművé tette, hogy csak a ciklus végéig marad, a kampányban sem vesz részt, kizárólag a válságkezeléssel foglalkozik. Négy direktívát jelölt ki: rövid távú válságkezelés, egyensúlyteremtés, a gazdasági növekedés ösztönzése, a bizalom helyreállítása. A Bajnai-csomag a költségvetési kiadáscsökkentő és bevételnövelő eszköztár konvencionális elemeiből állt össze, 2009-ben 350–400 milliárd, 2010-ben 900 milliárd forintos csökkentést célzott meg, és – többek között – a közszféra leépítésére és a közalkalmazotti bérek befagyasztására; a nyugdíjak, illetve a szociális-, egészségügyi-, lakás-, tömegközlekedési- és családtámogatások és -kedvezmények csökkentésére vagy megszüntetésére; az áfa és a társasági adókulcs megemelésére; újfajta vagyonadó és háromkulcsos ingatlanadó bevezetésére; a járulékok (tehát a munkaadók által a munkavállalók után az államnak fizetendő szociális hozzájárulások) csökkentésre terjedt ki – folyamatos egyeztetésben a nemzetközi pénzintézetekkel. A választók rendkívül elutasítóan viszonyultak a kormányhoz annak megalakulásakor. Ez egy év alatt némileg, de nem számottevően enyhült. Ugyanakkor Matolcsy György, a második Orbán-kormány pénzügyminisztere 2010 szeptemberében elismerően nyilatkozott a Bajnai-kormány előző évi költségvetéséről. (Vö. Illés Gábor és Körösényi András: „Ortodoxia, heterodoxia és cselekvés: Bajnai Gordon és Orbán Viktor válságkezelése, 2009-2014”, Viharban kormányozni. Politikai vezetők válsághelyzetekben, szerk. Körösényi András, Budapest: MTA, 2017,139–145. Ld. még: „Az IMF-hitel története és következményei. Nehéz napok éjszakái”, Magyar Narancs, 2008. november 6., magyarnarancs.hu; Hogyan teljesített a Bajnai-kormány az első 100 napban?”, Portfolio, 2009. július 27, portfolio.hu; „Medián: Erős kettest kap a Bajnai-kormány”, Index, 2010. május 14., index.hu; „A kormány is elismerte Bajnaiék munkáját”, Index, 2010. szeptember 14., index.hu, utolsó letöltések 2023. 04. 03.}

18 {Hugó Chávez Venezuela elnöke (1999–2013), az Egyesült Venezuelai Szocialista Párt vezetője. A Venezuelai Bolivári Köztársaságot kimondottan szocialista alapokon igyekezett átszervezni. Fő célkitűzése a kapitalista világrendszerről való lekapcsolódás (delinking) és a hatalom visszajuttatása a népnek. Ennek eszköze „a községi-közösségi állam” (estado comunal), más néven kommünállam (megtervezésekor Chávez a francia kommün működését tanulmányozta). Ún. községi tanácsokat (consejos comunales) alakítottak (családok csoportos bevonásával az önkormányzati tervezésbe, ami a sűrűn lakott városi körzetekben 200-400, a falusi térségekben pedig 50-100 családot érintett); ezek a parlamentek részvételi módon végezték az önkormányzást; hatáskörük az élelmiszertermelés, a lakásügy, a tájékoztatás, a kultúra, a községi csere, a közösségi bankrendszer és az igazságügyi rendszer területére terjedt ki. Chávez a világrendszer-elmélet és kiemelten Mészáros István (1930–2017) marxista elméletíró munkásságából inspirálódott, maga Mészáros pedig támogatta Chávezt; ezért is, hogy a magyar származású tudós hagyatékát meghívebben ápoló magyar baloldali kör, az Eszmélet sűrűn foglalkozott a chávezi Venezuelával, a kapitalizmusból a szocializmusba való átmenet kihívásaival. Ld. pl. Mészáros István: „Bolivar és Chávez. A radikális eltökéltség szelleme”, Eszmélet 83. (2009. ősz), 54–81; Kalocsai Kinga: „Venezuela: a bolivarizmustól a szocializmusig”, Eszmélet 83., 82–89; John Bellamy Foster: „Chávez és a kommünállam. A szocializmushoz vezető átmenet problémái Venezuelában”, Eszmélet 107. (2015. ősz), 12–31. A kísérlet Chávez halála és – főként – az Egyesült Államok Venezuela elleni totális gazdasági blokádja – amelyet Chávez protekcionista (külfölditőke-befektetés-akadályozó) politikája egészített ki –, ill. az USA paramilitáris nyomásgyakorlása, Venezuela területi „fölpuhítása” (integritásának a megbontása) miatt nem volt sikeres. Habár Venezuela rendelkezik a világ legnagyobb kőolaj-készletével, fejletlensége és az embargó miatt ezt nem tudja igazán kihasználni; a hiperinfláció, az éhínség, a szervezett erőszak, a masszív korrupció, a romokban heverő egészségügy, a hitelintézeti leminősítés és egyéb tényezők kivándorlási válságot váltottak ki: a 2010-es évek második felében több mint 3 millióan hagyták el az országot. Chávez halála óta Nicolás Maduro vezeti az országot; Venezuelát ma autokráciának írják le, az elnök legitimitása problémás.}

19 {Az utalás talán az 1972-ben alapított UNEP-re, az ENSZ Környezetvédelmi Programjára vonatkozik. (Egy 2001-ben alapított kisebb amerikai zöldpárt [GPUS] is előállt hasonló elnevezésű saját programmal 2006-ban, ez azonban alig kapott nyilvánosságot.) Legalábbis ennek az ENSZ-szervezetnek a számára dolgozták ki az első átfogó, globális Green New Dealt. (Alan AtKisson et al.: „A Global Green New Deal for Climate, Energy, and Development”, United Nations Department of Economic and Social Affairs, 2009. december, sustainabledevelopment.org – PDF.) A javaslat a Roosevelt-féle New Dealből inspirálódva nagy állami szerepvállalással és befektetéssel, munkahelyteremtéssel és a termelés átszervezésével kívánja összekötni a környezetvédelmet: a károsanyag-kibocsátás csökkentését, a fosszilis tüzelőanyagok kiiktatását, az üvegházhatás csökkentését stb. Persze az UNEP-nek készített tervezet is korábbi javaslatokra és jelentésekre épült (pl. Nicholas Stern: Stern Review, Grantham Research Institute on Climate Change and the Environment [London School of Economics], 2006). Az itteni csomagból számos elem bekerült az Alexandria Ocasio-Cortez amerikai demokrata politikus által 2019-ben beterjesztett Green New Dealbe („Rep. Alexandria Ocasio-Cortez Releases Green New Deal Outline”, NPR, 2019. február, npr.org, utolsó letöltések 2023. 04. 03.}

20 Vö. mégis a lehetőségekről 2006-ban alkotott képemmel: „Kell-e új baloldali párt?” {jelen kötetben}.

21 {Ld. Werner Sombart: Warum gibt es in den Vereinigten Staaten keinen Sozialismus? (1906), Vero Verlag, 2015.}

22 {Max Shachtman: Race and Revolution (1933), ed. and intr. Christopher Phelps, London/​New York: Verso, 2003. Vö. Leon Trotsky: „On the Negro Question” (1923), Leon Trotsky Internet Archive, 2016., marxists.org, utolsó letöltés 2023. 04. 03., ill. Leon Trotsky: „The Negro Question in America” (1933), On Black Nationalism and Self-Determination, New York: Pathfinder Press, 1978.}

23 {Karl Kautsky: „Der amerikanische Arbeiter” (1906), sozialistischeklassiker.punkt, utolsó letöltés 2023. 04. 03. Kautskyt mostanában inkább elmarasztalják, amiért csupán fölveti, de nem elemzi behatóan sem a „négerkérdést”, sem pedig az amerikai imperializmus szerepét a szocializmus amerikai meggátolásában. Ld. az „Amerikanische Arbeiter” legújabb angol kiadásához írt részletes előszót: „The American Worker”, Witnesses to Permanent Revolution: The Documentary Record, ed. and intr. Richard B. Day, Daniel Gaido, Historical Materialism Book Series, Vol. 21., 2009. Vö. a téma klasszikusával: W. E. B. Du Bois: Black Reconstruction in America, 1860–1880 (1935), New York: Free Press, 1998.}

24 {Erről ld. a klasszikus marxista elemzést: Johanna Brenner, Robert Brenner: „Reagan, the Right and the Working Class” (1981), Verso Blog, 2016. november 15., versobooks.com, utolsó letöltés 2023. 04. 03. Az újrapublikálás apropója Donald Trump megválasztása volt; ekkori osztályemezések szerint rá is hasonló okból szavazott a munkásosztály: hiába, hogy a reagani „tax revolt” brutálisan csökkentette az amerikai ingatlan-, vagyon- és jövedelemadókat, ami szükségképpen összekapcsolódott a szociális segélyek csökkentésével, a munkásosztálynak a némi tulajdonnal és magasabb jövedelemmel eleve rendelkező (túlnyomórészt: fehér) csoportjai így némi versenyelőnyhöz jutottak az elnyomott, szinte vagy teljesen nincstelen, immár nem vagy alig segélyezett (latino, afro- és kisebb részt ázsiai-amerikai) munkások kárára a munkaerőpiacon, megtakarításaikból gyermekeiknek jobb oktatást biztosíthattak, volt egészségbiztosításuk stb.}

25 {Ld. Kertesi Gábor, Kézdi Gábor: „Iskolázatlan szülők gyermekei és roma fiatalok a középiskolában. Beszámoló az Educatio Életpálya-felmérésének 2006 és 2009 közötti hullámaiból”, Társadalmi riport, szerk. Kolosi Tamás, Tóth István György, Budapest: Tárki, 2010, 371–407. Az ezredfordulós adatokat ld. Kézdi Gábor: „Iskolázottság és keresetek”, Munkaerőpiaci tükör, szerk. Fazekas Károly, Varga Júlia, Budapest: MTA, 2004, 43–49, econ.core.hu – PDF, utolsó letöltés 2023. 04. 03., ill. Kertesi Gábor, Kézdi Gábor: Általános iskolai szegregáció. Okok és következmények, Budapest: MTA, 2004.}

26 {A „Metapedia” szélsőjobboldali, antiszemita és fehér felsőbbrendűséget hirdető többnyelvű online enciklopédia volt, szellemiségében hasonló a „Tomcat” (Polgár Tamás) által alapított Bombagyár közösségi bloghoz (2007–2009) és a kuruc.info-hoz (2006). A „Metapedia” már nem elérhető.}

A hosszú huszadik század

1 Esszém címe megegyezik Giovanni Arrighi kitűnő könyvének (The Long Twentieth Century, London: Verso, 1994, számos utánnyomás) címével, és ez nem szándéktalan. Arrighi a modern kapitalizmus új korszakolását a Gramscitól (illetve persze Machiavellitől) származó hegemóniafogalom újrahasznosításával végzi el, rendkívül érdekes módon. Az itt érintett kérdésekre nézvést is releváns Arrighi újabb könyve (Adam Smith in Beijing: Lineages of the 21st Century, London: Verso, 2007, számos utánnyomás). Arrighi perspektívája ezekben a nagyszerű gazdaságtörténeti-politikafilozófiai művekben eltér ennek a szerény írásnak a nézőpontjától, s éppen ezért bátorkodom őket a magyar olvasó szíves figyelmébe ajánlani. (Csak most vettem észre, hogy a rögtön kifejtendő Fukuyama-Hobsbawm párhuzam nemcsak nekem tűnt föl, vö. Gregory Elliott: Ends In Sight: Marx/​Fukuyama/​Hobsbawm/​Anderson, Houndsmill/​London/​New York: Palgrave Macmillan, 2008.)

2 {Francis Fukuyama: „The End of History?”, The National Interest, No. 16 (Summer 1989), 3–18. (Könyvvé bővítve: A történelem vége és az utolsó ember (1992), ford. Somogyi Pál László, Budapest: Európa, 2022.)}

3 {Eric Hobsbawm: The Age of Extremes: The Short Twentieth Century, 1914–1991, London: Random House, 1994.}

4 {Daniel Bell: The End of Ideology: On the Exhaustion of Political Ideas in the Fifties, New York: Free Press, 1960.}

5 {Daniel Bell: The Cultural Contradiction of Capitalism, New York: Basic Books, 1976.}

6 {Utalás Hegelre és a kritikai elméletre: Adornóra és Fredric Jamesonra. Kifejtve ld. Weiss János: „A modernség prózája”, A Frankfurti Iskola, Budapest: Áron kiadó, 1997, 215–231.}

7 {Ernst Nolte: A fasizmus korszaka (1963), ford. Tallai Gábor, Budapest: XX. Század Intézet–Kairosz, 2003.}

8 {Jeffrey Herf: Reactionary Modernism: Technology, Culture, and Politics in Weimar and the Third Reich, Cambridge University Press, 1986.}

9 {Ld. főleg: Carl Schmitt: A politikai fogalma (1928), ford. Cs. Kiss Lajos, Attraktor–Pallas Stúdió, Budapest, 2002.}

10 {A tesszalonikaiaknak írt II. levél, 3,10.}

11 {Rosa Luxemburg: „Az orosz forradalomról”, Marxizmus, szocializmus, demokrácia, Budapest: Gondolat, 1983.}

12 {Gérard Granel: „Les années 30 sont devant nous” (1990), Études, Paris: Galilée, 1995.}

13 {Ld. „A posztfasizmusról”, jelen kötetben.}

14 Ennek a problémának a tekintetében is értékes örökséget hagyott ránk 1968, vö. evvel a Max Horkheimer és Franz Neumann háború előtti elméleti kutatásaira támaszkodó tanulmánnyal, amelyet egy akkor huszonöt esztendős ifjú lángelme írt: Hans-Jürgen Krahl: „Zur Geschichtsphilosophie des autoritären Staates” (1968), in. H.-J. Krahl: Konstitution und Klassenkampf (1971), 5. kiadás, Frankfurt a. M.: Verlag Neue Kritik, 2008, 208–246, vö. Krahl: „Zur Ideologiekritik des antiautoritären Bewußtseins”, uo. 284–290. {Angolul: „The Philosophy of History and the Authoritarian State”, utolsó letöltés 2023. 01. 26., viewpointmag.com. Az angolul megjelent többi Krahl-szövegről és általában a munkásságáról jó áttekintést nyújt: Bernard E. Harcourt: „On Hans-Jürgen Krahl, The German SDS Movement, and the Frankfurt School”, 13 Revolutionary Philosophers/ 13 Seminars at Columbia, 2022. március, law.columbia.edu, élettörténetéről pedig: Daniel Spaulding és Michael Shane Boyle: „Hans-Jürgen Krahl: From Critical to Revolutionary Theory”, Viewpoint Magazine, 2014. szeptember, viewpointmag.com, utolsó letöltések 2023. 01. 25.}

Kinek kampec?

1 Hannah Arendt: A totalitarizmus gyökerei (1951), ford. Braun Róbert, Seres Iván, Erős Ferenc, Berényi Gábor, Budapest: Európa, 1992, 9.

2 {„L’intellettuale organico”, ld. Antonio Gramsci: „Az értelmiség és a kultúra szervezete”, Filozófiai írások, ford. Rozsnyai Ervin, Budapest: Kossuth, 1970, 271–293.}

3 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Fordulattagadás” {jelen kötetben}.

4 {Ld. Mihail Bakunyin: „Állam és marxizmus”, Marxizmus, szabadság és az állam (1867–1872), Budapest: Holnapután (Anarchista újság), 2014, archive.org – holnaputanujsag.hu}

5 {Jan Wacław Machajski: Le Socialisme des Intellectuels, Paris: Seuil, 1905.}

6 {Milován Gyilasz: Az új osztály, ford. Kovács János, Zürich: Europa, 1958; Konrád György, Szelényi Iván: Az értelmiség útja az osztályhatalomhoz [1978], Budapest: Gondolat, 1989.}

7 {Ld. „Egyszerű és nagyszerű kapitalizmus” (2004), Antitézis, 71–113, kül. 104–110.}

8 {Fehér Ferenc, Heller Ágnes, Márkus György 1977-ben emigráltak.}

9 Hippolyte Taine: A jelenkori Francziaország alakulása [1876-tól], I. köt., ford. Toldy László, Budapest: MTA, 1881, 117–118.)

10 {Ld. Orbán Viktor: „Megőrizni a létezés magyar minőségét”, Nagyítás, 2010. február 17., a 2009. szeptember 5-i kötcsei beszéd szerkesztett változata. A miniszterelnök-jelölt ebben a beszédben hirdette meg a „duális erőteret” „tizenöt-húsz évre” felváltó „centrális erőtér” vízióját, „amely képes lesz arra, hogy a nemzeti ügyeket megfogalmazza – és ezt nem állandó vitában teszi, hanem a maga természetességével képviseli”.}

Az antifasizmus jövője

1 {Gerő András: „Nemzeti bolsevizmus”, 168 Óra, 2010. március 14.}

2 {Demszky Gábor.}

3 {Széles Gábor.}

4 {A munka formális és reális alávetése Marx egyszerre logikai és történeti megkülönböztetése. A formális alávetés (formelle Subsumtion) idején a tőke a kapitalista termelésen kívül létrejött (mezőgazdasági, kézműves stb.) iparágakat rendel maga alá; a reális alávetés (reelle Subsumtion) szakaszában eleve a tőke kívánalmainak megfelelően szervezik a termelést, mígnem a tőkés termelési mód „minden döntő termelési ágat hatalmába kerít”: ekkor mind a relatív értéktöbblet-termelés (új iparágak föltalálása vagy bekebelezése; a munkanap meghosszabbítása), mind az abszolút értéktöbblet-termelés (a termelékenység intenzifikálása; technológiai innováció) felülről szabályozhatóvá válik, aminek az lesz a kifutása, hogy végül a termelés szolgálatába állított egész társadalmat a tőke (a termelés és a fogyasztás) kívánalmainak megfelelően szervezik. Lásd: Karl Marx: A tőke, ötödik szakasz, „Az abszolút és relatív értéktöbblet termelése”, Budapest: Szikra, 1953, ill. K. Marx: A közvetlen termelési folyamat eredményei, Budapest: Kossuth, 1988, 99 skk. (ez A tőke kiadatlan hatodik szakasza).}

5 {Nem sikerült azonosítani. A leírás két élő alkotóra áll: Csoóri Sándorra és Kányádi Sándorra. Vélhetően utóbbi volt az InfoRádió vendége.}

6 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „A hosszú huszadik század” {jelen kötetben}.

7 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Kinek kampec?” {jelen kötetben}: a korábbi uralkodó osztály maradékai távoznak: uralmi vákuum.

8 {Az MSZP 2009 tavaszán életbe léptetett kormányprogramja, amelynek „egyik legfontosabb eleme, hogy – 2009-ben még a garantált minimális jövedelem meghagyása mellett – az eddigi segélyeseket két nagy csoportra, a rendszeres szociális segélyre, illetve a rendelkezésre állási támogatásra (RÁT) jogosultak csoportjára osztja. Azoknak, akik rendszeres szociális segélyre jogosultak, nem kötelező a közfoglalkoztatás, az együttműködési kötelezettség is elsősorban »képességfejlesztésre és életmódformálásra« irányul. Ezzel a rendszeres szociális segélyre szorulók, az egészségkárosodottak és az 55 év felettiek, ténylegesen teljesen kiszorultak a közfoglalkoztatásból, a törvény még a támogatott munkák piacán is feleslegesnek definiálta ezt a társadalmi csoportot. Azok, akik a törvény alapján munkaképesnek nyilvánulnak, rendelkezésre állási támogatásban részesülnek, és lehetőség szerint 4 és fél hónapos közfoglalkoztatásban részesülnek a minimálbérnek megfelelő összegért.” Virág Tünde: Kirekesztve. Falusi gettók az ország peremén. Budapest: Akadémia, 2010, 152 skk.}

9 {Sólyom László.}

10 {Mesterházy Attila.}

Válaszok az indymediának

1 {Az itt olvasható írás az Indymedia szerkesztősége által a 2010-es választások kapcsán megfogalmazott körkérdést válaszolja meg. A kérdések a következők voltak: 1. Van-e cselekvési lehetőségünk, vagy csak a passzivizmus maradt? 2. Részt kell-e vennünk országgyűlési választásokon? 3. Mit tehetünk rövid és hosszú távon reálisan a politikában, ha nem akarunk pártpolitizálni? 4. Ha van cselekvési lehetőség a pártpolitikán kívül kizárja-e ez a pártpolitizálást (LMP, Zöld Baloldal stb.)? Vagy éppen nélkülözhetetlen a párt a többi lehetséges eszköz mellett? 5. Alternatívák, LMP, „forradalmi defetizmus”, „legkisebb rossz” stb. 6. Mi a baj a Jobbikkal? A jobboldali „rémuralom” kilátásai 7. A baloldali/​antikapitalista ellennyilvánosság kialakításának feladata. (archive.org – indymedia.org, utolsó letöltés 2023. 04. 05.}

2 {Az Indymedia [Independent Media Center] aktivista újságírók „nyílt hálózatú”, közösségi publikációs felülete, amelyet 1999-ben alapítottak a Carnival Against Capital („Tőke elleni karnevál”: G8-ellenes tüntetés, 1998) és a seattle-i WTO-ellenes tüntetés (1999) nyomán: neve összeforrt a globalizációellenes „világszintű igazságosság mozgalmával” (global justice movement); a tartalmak túlnyomórészt antikapitalisták voltak, de már puszta működésmódjával ellenezte a vállalati mainstream újságírást és alternatívát kínált a központosított, tőkés tulajdonosi érdekek befolyásolta hírterjesztésnek. A Wikipédiához hasonlóan részvételi alapon működött, vagyis bárki szabadon feltölthetett anyagokat a szerverére, archívuma ingyenesen hozzáférhető, azaz teljesen nyilvános volt, és (értelemszerűen) hirdetések sem szerepeltek rajta. A 2000-es évek közepén érte el a tetőpontját – 2004-ben több mint 140 lokális központja működött szerte a világon: az Egyesült Államokban 56, Latin-Amerikában 17, Európában 37; nem sokkal később indult a magyar centrum is. Ez 2014-re kevesebb, mint a felére csökkent. Több tucat oldalt az FBI tiltott be, miután „érzékeny”, titkosított svájci és olasz kormányzati anyagokat szivárogtattak ki. (Bővebben ld. Eva Giraud: „Has radical participatory online media really ‘failed’? Indymedia and its legacies”, Convergence, Vol. 20. Issue 4. [2014. július].) – A magyar Indymedia 2002–2011 között működött. Bárki beküldhetett cikket (a „be the media, don’t hate the media” elvének a jegyében), de a szerkesztők döntötték el, melyik cikk kerül kiemelt helyre, és esetenként ők „rejtettek el” felkerült tartalmakat, ha azok rasszisták, gyűlöletkeltők, kirekesztők voltak. Jelen szöveget az oldal egyik egykori szerkesztője, Koltai Mihály Bence archiválta és bocsátotta a rendelkezésünkre. Köszönet érte. További válaszok itt olvashatók: archive.org – indymedia.org, utolsó letöltések 2023. 04. 05.}

3 {2010. április 11-én rendezték az azévi magyar országgyűlési választás első fordulóját. (Ez volt az utolsó év, amikor két fordulóban rendezték.) A nyitány azt sejteti, a szöveg ezen a napon jelent meg.}

4 Vö. „Hosszú séta egy rövid mólón” {jelen kötetben}.

5 Vö. „Kinek kampec?” {jelen kötetben}

6 {Utalás a 2008–2009-ben kitört gazdasági világválságra.}

7 Vö. „Az antifasizmus jövője” {jelen kötetben}.

A korszellem dúdol

1 {Ernst Bloch: „A Harmadik Birodalom eredettörténetéhez” (1937), Korunk öröksége (1935, bővítve 1962), ford. Bendl Júlia, Budapest: Gondolat, 1989, 142.}

2 {Empédocle: Les Purifications. Un projet de paix universelle, trad. et. comm. Jean Bollack, Paris: Seuil, 2003.}

3 {Ezekről ld. a „Nem lehet?”, „A Kelet védelmében” és az „Isten hozta, Mr. Bush” c. írásokat jelen kötetben.}

4 {Bevett átírásban: Hezbollah; az itteni az arab alak (Ḥizbu’llāh), libanoni síita politikai párt és paramilitáris szervezet. A libanoni háború a Hezbollah és Izrael között 2006 nyarán zajlott, harmincnégy napon át, Dél-Libanon és Észak-Izrael határán és a Golán-fennsíkon. Több mint ezer libanoni és 165 izraeli vesztette életét; a légicsapások egymillió libanoni és mintegy félmillió izraeli otthonát tette lakhatatlanná. A Hezbollah Izrael feletti győzelemként értelmezte a konfliktust, amely az ENSZ közvetítésével zárult augusztus 14-én.}

5 {2010. október 4-én átszakadt a Magyar Alumínium Termelő és Kereskedelmi Zrt. tulajdonában lévő Ajkai Timföldgyár Kolontár és Ajka közötti gátja. A kiömlő zagy (vörösiszap, maró hatású ipari hulladék) 40 négyzetkilométeren szétterülve óriási környezeti és gazdasági kárt okozott. Tíz ember meghalt, százötvenen megsebesültek. Világszerte soha korábban nem történt ilyen vagy ehhez hasonló vörösiszap-katasztrófa. A gátak sérülékenységére már egy 2005-ös tanulmány figyelmeztetett.}

6 {Ennek a nézetnek a kritikáját ld. Karl Marx: A gothai program kritikája (1875), Budapest: Kossuth, 1977.}

7 Ez összefügg a szociológia kialakulásának indítékaival, vö. Marcel Stoetzler: „Anti-Semitism, Capitalism and the Formation of Sociological Theory”, Patterns of Prejudice, vol. 44, no. 2, May 2010, 161–194.

8 Vö. Carlo Vercellone: „Die Krise des Wertgesetzes. Der Profit wird zur Rente”, grundrisse 35, Herbst 2010, 44–61. {grundrisse.net, utolsó letöltés 2023. 04. 06.}

9 Polányi Károly: „A fasizmus lényege”, 1936, magyarul: 1986 {Uő: Fasizmus, demokrácia, ipari társadalom. Társadalomfilozófiai írások, ford. N. Tóth Zsuzsa, 295–338.}. Polányi kisebb, A nagy átalakulás előmunkálatait jelentő írásait három vaskos kötetben adták ki, no persze Németországban: Chronik der großen Transformation. Artikel und Aufsätze, 1920-1945, hg. Michele Cangiani, Claus Thomasberger, Marburg: Metropolis-Verlag, 2002–2005. A Polányiak emléktábláját Budapest VI. kerületében olyan magasra helyezték, hogy az addig rendszeresen összetört márványdarabot a rest szélsőjobboldal már nem éri el.

Névmutató

Adorno, Theodor Wiesengrund 1, 2

Ady Endre 1, 2

Agamben, Giorgio 1, 2

Almási Miklós 1

Anderson, Perry 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Andor László 1, 2, 3, 4

Antal László 1, 2, 3, 4

Antall József 1, 2, 3, 4, 5

Arendt, Hannah 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9

Arrighi, Giovanni 1, 2, 3

Artner Annamária 1, 2

Badiou, Alain 1, 2, 3

Bajnai Gordon 1, 2, 3, 4, 5

Bakunyin, Mihail 1, 2, 3, 4

Balibar, Étienne 1, 2, 3, 4, 5

Bácsfi Boglárka Diána 1, 2, 3, 4, 5

Bárándy Péter 1, 2

Băsescu, Traian 1, 2, 3, 4, 5

Bataille, Georges 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

Bauer Tamás 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Bauer, Otto 1

Bayer Zsolt 1, 2

Beck, Ulrich 1, 2, 3, 4, 5, 6

Békesi László 1, 2, 3, 4, 5

Bell, Daniel 1, 2, 3, 4, 5, 6

Bence György 1, 2, 3, 4, 5

Benjamin, Walter 1

Bereményi Géza 1, 2

Berlin, Isaiah 1, 2, 3, 4, 5, 6

Bernstein, Eduard 1, 2, 3, 4

Bethlen István 1, 2, 3

Bibó István 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

Bíró András 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9

Blackburn, Robin 1, 2, 3

Blair, Tony 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18

Blanqui, Auguste 1

Bloch, Ernst 1, 2, 3, 4, 5

Blumenberg, Hans 1

Bodor Béla 1

Bogár László 1, 2, 3, 4

Bojtár B. Endre 1

Bokros Lajos 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Bolkestein, Frederik 1, 2, 3

Borbély Szilárd 1, 2

Bourdieu, Pierre 1, 2, 3

Brecht, Bertolt 1, 2, 3, 4, 5

Brenner, Robert 1, 2, 3, 4, 5, 6

Bush, George W. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24

Callinicos, Alex 1, 2, 3

Carchedi, Guglielmo 1, 2

Cassen, Bernard 1, 2, 3

Ceauşescu, Nicolae 1, 2, 3

Chávez, Hugo 1, 2

Chirac, Jacques 1, 2, 3, 4, 5

Cioran, Emil 1

Clinton, Bill 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Clinton, Hillary 1, 2

Cockburn, Alexander 1, 2

Constant, Benjamin 1

Csányi Vilmos 1, 2, 3

Cseh Tamás 1, 2

Csillag István 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Csurka István 1, 2, 3

D. Horváth Gábor 1, 2

Davis, Mike 1

De Gaulle, Charles 1

Debord, Guy 1

Debreczeni 1, 2, 3

Deleuze, Gilles 1, 2, 3, 4

Demszky Gábor 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12

Déry Tibor 1, 2, 3, 4

Donáth Ferenc 1

Dornbach Alajos 1

Dunayevskaya, Raya 1

El Fadl, Khaled Abou 1

Elias, Norbert 1

Empedoklész 1

Engels, Friedrich 1, 2, 3, 4, 5, 6

Eörsi István 1, 2, 3, 4, 5

Erhardt Miklós 1

Ferge Zsuzsa 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Ferguson, Niall 1, 2, 3, 4

Fico, Robert 1, 2, 3

Fortuyn, Pim 1, 2, 3

Fraenkel, Ernst 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Fukuyama, Francis 1, 2, 3, 4, 5

Gaál Gábor 1

Gábor György 1, 2

Gerő András 1

Gerő Ernő 1, 2, 3, 4

Gerstenberger, Heide 1

Giddens, Anthony 1, 2, 3

Gowan, Peter 1, 2, 3, 4, 5, 6

Gramsci, Antonio 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Granel, Gérard 1, 2

Grey, Stephen 1, 2

Griffin, Roger 1, 2

Guattari, Félix 1, 2, 3, 4, 5

Gy. Horváth László 1

Gyilasz, Milovan 1

György Péter 1, 2

Gyurcsány Ferenc 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59

Gyurgyák János 1

Haider, Jörg 1, 2, 3, 4, 5, 6

Hanák Péter 1

Hardt, Michael 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13

Harvey, David 1, 2, 3, 4, 5

Havel, Václav 1, 2, 3, 4

Hegel, Georg Wilhelm Friedrich 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

Hegyi Gyula 1, 2, 3

Heidegger, Martin 1, 2

Heller Ágnes 1, 2, 3, 4, 5, 6

Herényi Károly 1

Herf, Jeffrey 1, 2, 3, 4

Hirschman, Albert O. 1, 2, 3, 4

Hitler, Adolf 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16

Hobsbawm, Eric 1, 2, 3, 4, 5

Horkheimer, Max 1, 2, 3

Horn Gyula 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Horváth Ágnes 1

Horváth Aladár 1

Horváth Gábor 1

Horváth Péter 1

Horváth Zoltán 1, 2

Huntington, Samuel P. 1, 2, 3, 4

Husszein, Szaddám 1, 2

Ignatieff, Michael 1, 2

Ignotus Pál 1, 2

Illyés Gyula 1

Jameson, Fredric 1, 2, 3

Jancsó Miklós 1

Jánossy Lajos 1

Jászi Oszkár 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12

Jávor Benedek 1

József Attila 1

Judt, Tony 1, 2

Justus Pál 1, 2, 3

Jünger, Ernst 1, 2, 3, 4, 5

Kaczyński, Jarosław 1

Kaczyński, Lech 1

Kádár János 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23

Kant, Immanuel 1, 2, 3

Károlyi Mihály 1, 2, 3, 4, 5

Kautsky, Karl 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Kende Péter 1

Kende Tamás 1

Kéri Kálmán 1, 2

Kéri László 1

Kéthly Anna 1, 2

Kis János 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12

Kojève, Alexandre 1

Kóka János 1, 2, 3

Kolnai Aurél 1, 2, 3

Konrád György 1, 2, 3, 4, 5, 6

Kónya Imre 1, 2, 3

Kornai János 1, 2, 3, 4

ifj. Korsós Antal 1, 2

Kósa Lajos 1

Kossuth Lajos 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28

Kőszeg Ferenc 1

Krausz Tamás 1, 2

Kunfi Zsigmond 1, 2, 3, 4

Kurz, Robert 1, 2, 3

Kürti Emese 1

Lackó Miklós 1

Ladányi János 1, 2, 3, 4

Lányi András 1

Lányi Kamilla 1, 2

Latzkó Andor 1

Lenin, Vlagyimir Iljics 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15

Lessing, Doris 1

Lipset, Seymour Martin 1, 2

Litván György 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Lohoff, Ernst 1, 2

Losurdo, Domenico 1, 2

Ludassy Mária 1

Lukács György 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Luxemburg, Rosa 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19

Machiavelli, Niccolò 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13

Mann, Michael 1, 2, 3, 4

Mann, Thomas 1, 2, 3, 4, 5

Márkus György 1, 2, 3, 4

Márton László 1

Marx, Karl 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 72, 73, 74

Másik János 1

Matolcsy György 1, 2, 3, 4

Mauss, Marcel 1, 2, 3

Medgyessy Péter 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38

Melegh Attila 1

Merkel, Angela 1, 2

Mészáros István 1, 2, 3

Michnik, Adam 1, 2

Mihályi Péter 1, 2

Milošević, Slobodan 1, 2, 3

Mitterand, François 1

Nagy Imre 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Najmányi László 1

Negri, Antonio 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18

Németh László 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

Neocleous, Mark 1

Neumann, Franz 1

Nietzsche, Friedrich 1, 2, 3, 4, 5, 6

Nolte, Ernst 1, 2, 3, 4

Nyers Rezső 1, 2, 3

Obama, Barack 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Orbán Viktor 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64

Ormos Mária 1, 2

Perroux, François 1, 2

Petrétei József 1, 2, 3

Pipes, Richard 1, 2

Platón 1, 2, 3, 4, 5, 6

Pokol Béla 1, 2, 3, 4

Pokorni Zoltán 1, 2, 3, 4

Polányi Károly 1, 2, 3, 4, 5

Postone, Moishe 1, 2

Pozsgay Imre 1, 2, 3

Putyin, Vlagyimir 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Puzsér Róbert 1

Radnóti Sándor 1, 2

Rainer M. János 1

Rancière, Jacques 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Ranschburg Jenő 1

Révai József 1, 2

Révész Sándor 1, 2

Roubini, Nouriel 1

Rousseau, Jean-Jacques 1, 2, 3, 4

Rozsnyai Ervin 1, 2, 3, 4

Sárközy Tamás 1, 2

Sartre, Jean-Paul 1, 2

Schiffer András 1

Schmitt, Carl 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12

Schmuck Erzsébet 1

Schröder, Gerhardt 1, 2, 3, 4, 5

Shakespeare, William 1, 2

Sinkó Eszter 1

Sólyom László 1, 2, 3, 4, 5, 6

Sontag, Susan 1, 2, 3, 4

Sorel, Georges 1, 2, 3, 4, 5

Spinoza, Baruch 1, 2, 3, 4, 5

Sternhell, Zeev 1, 2

Strauss, Leo 1, 2, 3, 4

Szabó Bálint 1

Szabó Dezső 1, 2, 3, 4

Szabó Ervin 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

Szabó István 1, 2

Szabó Lőrinc 1

Szabó Miklós 1, 2, 3

Szalai Erzsébet 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Szalai Júlia 1, 2

Széchenyi István 1, 2

Szekfű Gyula 1, 2, 3

Szelényi Iván 1, 2, 3, 4, 5

Szepessy Zsolt 1, 2

Sztálin, Joszif Visszarionovics 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

Szűcs Jenő 1, 2, 3

Taine, Hippolyte 1

Tardos Márton 1, 2, 3

Tellér Gyula 1, 2

Thatcher, Margaret 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13

Thompson, Edward P. 1, 2

Tisza István 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7

Tocqueville, Alexis de 1

Torgyán József 1, 2, 3, 4

Tölgyessy Péter 1

Trockij, Lev Davidovics 1, 2, 3, 4, 5

Van Gogh, Theo 1

Várhegyi Éva 1

Vári György 1, 2

Vass Csaba 1, 2

Vázsonyi Vilmos 1, 2

Veyne, Paul 1

Virno, Paolo 1, 2, 3

Volcker, Paul 1, 2

Von Mises, Ludwig 1, 2

Vona Gábor 1, 2

Wacquant, Loïc 1, 2, 3

Walden Bello 1

Wałęsa, Lech 1, 2

Weber, Max 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

Wittgenstein, Ludwig 1

Wood, Ellen Meiksins 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9

Wright, Erik Olin 1, 2

Wright, Steve 1, 2

Megjelent a Pesti Kalligram Kft. kiadásában
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette, valamint fordította és kiegészítő jegyzetekkel ellátta: Sipos Balázs
Olvasószerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
A borítót Szőcs Petra fotográfiájának felhasználásával Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

klogo
kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 406 0

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence