LEIGH BARDUGO

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2016

Írta: Leigh Bardugo

A mű eredeti címe: Siege and Storm (The Grisha Trilogy Book 2)

Fordította: Sziklai István

A szöveget gondozta: Leléné Nagy Márta

A művet eredetileg kiadta: Henry Holt and Company

Copyright © 2013 by Leigh Bardugo

Cover design © Rich Deas Cover art © Jean Wang

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2060-4769

ISBN 978 963 949 280 6

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2016-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor

Korrektorok: Széli Katalin, Gera Zsuzsa

Nyomta és kötötte a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen

Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, lletve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Anyámnak, aki akkor is hitt, amikor én nem.

Korábban

A

 FIÚ ÉS A LÁNY egykor hajókról álmodott, réges-régen, még mielőtt látták volna az Igaz-tengert. Ezek mesebeli hajók voltak: varázslatosak, szagos cédrusból faragott árbocokkal, szüzek szőtte színarany vitorlákkal. Fehér egér legénységük dalokat zengett, és rózsaszín farkincájukkal súrolták a fedélzetet.

A Verrhader nem ilyen varázshajó volt. Hanem egy kerchi kereskedővitorlás, raktere zsúfolásig megpakolva kölessel és melasszal. Mosdatlan testek bűzét árasztotta, meg nyers hagymáét, amiről a tengerészek váltig állították, hogy megvéd a skorbuttól. Legénysége folyton köpködött, káromkodott, és a rumadagokért játszott. A kenyér, amit a fiú és a lány kapott, zsizsiket fialt, kabinjuk pedig egy szűk lyuk volt, amit kénytelenek voltak megosztani két másik utassal, meg egy hordó sózott tőkehallal.

De őket ez nem zavarta. Megszokták az órák múlását jelző harangkondulást, a sirályok rikoltását, a kerchiek érthetetlen zagyválását. A hajó az ő birodalmuk volt, a tenger pedig a roppant árok, ami sakkban tartotta ellenségeiket.

A fiú éppen olyan könnyen elfogadta az életet a hajón, ahogy minden mást is fogadott. Megtanult csomókat kötni, vitorlát foltozni, és amint a sebei begyógyultak, együtt dolgozott a legénységgel a kötélzeten. Lerúgta a cipőjét, és mezítláb mászott, cseppet sem félve a hágcsókon. A tengerészek ámuldoztak, milyen messziről észreveszi a delfineket, a rájarajokat, a fényes, csíkos tigrishalakat, hogy képes megérezni egy pillanattal azelőtt, hol bukkan fel a bálna, hogy annak széles, kavicsos háta áttörné a hullámokat. Meg voltak róla győződve, hogy gazdag emberek lennének, ha csak egy kicsit is részesülnének a fiú szerencséjéből.

Ellenben a lány az idegeikre ment.

Mikor harmadik napja hajóztak a tengeren, a kapitány megkérte, hogy annyit maradjon a fedélközben, amennyit csak lehet. A babonás legénységre fogta, mondván, hogy szerintük egy nő a hajón rossz széljárást okoz. Ez igaz is volt, de lehet, hogy a hajósok szívesen láttak volna egy nevetős, vidám lányt, egy olyan fehérnépet, aki vicceket mesél, vagy szívesen játszana a csőrfuvolán.

De a lány némán és moccanatlanul állt az oldalpalánknál, kendőjét a nyaka köré csavarva, dermedten, akár egy hajó fehér fából faragott orrdísze. Álmában sikoltozott, és felriasztotta az előárbóckosárban szunyókálókat.

Így a lány napjait azzal töltötte, hogy a hajó sötét gyomrában kószált. Megszámolta a melaszos hordókat, nézegette a kapitány térképeit. Éjjelente a fiú ölelő karjának menedékébe bújt, és ahogy együtt álltak a fedélzeten, a csillagképeket keresgélte: a Vadászt, a Tudóst, a Három Buta Fiút, a Forgó Kerék fénylő küllőit, a Déli Palota hat görbe oszlopát.

Ameddig csak lehetett, ott tartotta a fiút: történeteket mesélt neki, kérdésekkel bombázta. Mert tudta, hogy amint elalszik, álmodni fog.

Időnként összetört testű dereglyékről álmodott, fekete vitorlákkal, vértől iszamós deszkákkal, a sötétben kiáltozó emberekkel. Ám még ennél is rosszabbak voltak a sápadt hercegről szóló álmok, aki ajkát a nyakára nyomta, mindkét kezét a nyakékre tette, és vakítóan ragyogó fényözönben hívta elő a lány hatalmát.

Mikor a lány róla álmodott, remegve ébredt, önnön hatalmának visszhangja még mindig ott vibrált benne, a fény még mindig melengette a bőrét.

A fiú ilyenkor szorosabban ölelte, és halkan sugdosott neki, hogy ismét álomba ringassa.

– Ezek csak rémálmok – mondogatta. – És egyszer elmúlnak.

A fiú nem értette. Mostanra az álmok váltak az egyetlen hellyé, ahol biztonságosan használhatta a hatalmát, és ő sóvárgott utánuk.

AZON A NAPON, amikor a Verrhader kikötött, a fiú és a lány együtt állt az oldalpalánknál, azt figyelve, amint Novji Zem partja egyre közelebb úszik hozzájuk.

A viharvert árbocok és felcsavart vitorlák erdején át siklottak be a kikötőbe. Karcsú szlúpok horgonyoztak itt, meg kis dzsunkák Shu Han sziklás partjairól, fegyveres hadihajók és kirándulószkúnerek, hasas kereskedőbárkák és fjerdai bálnavadászhajók. Egy, a déli kolóniákra tartó, püffedt törzsű börtöngályán vörös lobogót lengetett a szél, figyelmeztetve mindenkit, hogy gyilkosokat visz. Ahogy elhaladtak mellette, a lány megesküdött volna, hogy hallja a láncok csörgését.

A Verrhader horgonyt vetett. A pallót leengedték, a dokkmunkások, és a legénység kiáltozva üdvözölte egymást, köteleket rögzítettek, előkészítették a rakományt.

A fiú és a lány szeme a kikötőt pásztázta, a tömegben a szívtörők vérvörösének vagy az idézők kékjének villanását, a ravkai lőfegyvereken megcsillanó napfényt keresve.

Eljött az idő. A fiú keze a lányéhoz simult. Tenyere kérges és durva volt a kötélzeten töltött napoktól. Mikor talpuk a móló deszkáihoz ért, mintha a föld ugrált és himbálózott volna alattuk.

A tengerészek nagyokat nevettek.

– Vaarwel, fentomen! – kiáltozták.

A fiú és a lány elindult, megtették első ingatag léptüket az új világban.

Kérlek – könyörgött a lány magában minden olyan szenthez, aki esetleg éppen odafigyelt –, leljünk itt biztonságot! Legyen ez az otthonunk!

1. fejezet

K

ÉT HETE VOLTUNK COFTONBAN, és még mindig rendre eltévedtem. A város a szárazföld belsejében feküdt, nyugatra a Novji Zem-i parttól, távol a kikötőtől, ahol lehorgonyoztunk. Hamarosan még beljebb indulunk, a zemeni határvidék vadonába. Ott talán majd ismét biztonságban érezhetjük magunkat.

Megnéztem a magam rajzolta kis térképet, és azt követve visszaindultam. Mallal mindennap munka után együtt mentünk vissza a vendégházba, de ma teljesen megkeveredtem, amikor letértem az útról, hogy megvegyem a vacsoránkat. A borjús-káposztás pitéket a tarisznyámba tömködtem, amik most igen sajátos szagot árasztottak. A boltos váltig állította, hogy ez egy zemeni ínyencség, de nekem kétségeim voltak. Nem mintha nagyon számított volna. Mostanában mintha mindennek hamuíze lett volna.

Mallal azért jöttünk Cortonba, hogy munkát keressünk, és az így szerzett pénzből nyugatra indulhassunk. A város a jurdakereskedelem központja volt, és körbevették a kis ültetvények, tele narancsvirágokkal, amiket a helyiek marokszám rágcsáltak. Az élénkítőszer Ravkában fényűzésnek számított, de a Verrhader fedélzetén akadtak olyan hajósok, akik arra használták, hogy így maradjanak ébren. A zemeniek előszeretettel szorították a megszáradt szirmokat ajkuk és ínyük közé, és még a nők is vittek belőle magukkal csuklóikról himbálózó hímzett kis erszényeikben. Minden bolt kirakata, amelyik előtt csak elhaladtam, különböző márkákat hirdetett: Fénylőlevél, Árny, Dhoka, Vaskos. Láttam egy gyönyörű öltözékű, alsószoknyákat is viselő lányt, amint a boltok ajtaja mellé kihelyezett vörösréz köpőcsésze fölé hajol, és rozsdaszínű levet pök bele. Vissza kellett fojtanom az öklendezésemet. Ez volt az egyetlen zemeni szokás, amit nem hiszem, hogy valaha is megkedvelek.

Megkönnyebbült sóhajjal fordultam be a város főutcájába. Most már legalább tudtam, hol járok. Corton valahogy még most sem tűnt valóságosnak nekem. Volt benne valami nyers és befejezetlen. Az utcák többsége kövezetlen maradt, és mindig úgy éreztem, mintha a lapos tetejű, törékeny fafalazatú épületek bármikor rám omolhatnának. Viszont mindenütt üvegablakokat láttam. A nők bársonyba és csipkébe öltöztek. A boltok kirakatait rogyásig megtöltötték az édességek, a csecsebecsék és mindenféle pipere, a kések, puskák és bádogedények helyett. Itt még a koldusok is cipőben jártak. Hát így nézett ki egy ország, amit nem ostromolnak.

Ahogy elhaladtam egy pálinkafőzde előtt, a szemem sarkából vérvörös villanásra lettem figyelmes. Korporálok. Azonnal eltűntem onnan, benyomakodtam egy két épület közötti árnyékos résbe – a szívem vadul kalapált, kezem máris a csípőmön lógó pisztoly után kapott.

Első a tőr – intettem magam, és ingujjamból kicsúsztattam a pengét. Ne hívd fel magadra a figyelmet! Pisztolyt csak akkor, ha muszáj. A hatalom pedig maradjon meg végső mentsvárnak. – Nem először hiányzott a fabrikátor készítette kesztyű, amit Ravkában hagytam. Kis tükröket építettek bele, amivel könnyűszerrel elvakíthattam az ellenfeleimet kézitusában – egyben remek választási lehetőség ahelyett, hogy kettészelnék valakit a Vágással. De ha észrevesz egy korporal szívtörő, lehet, hogy nem lesz más választásom. Ők voltak az Éjúr kedvenc katonái, és anélkül állíthatnák meg a szívemet, vagy zúzhatnák össze a tüdőmet, hogy egyetlen ütést mérnének rám.

Vártam, a tenyerem csúszós lett az izzadságtól a tőr markolatán, végül megkockáztattam egy pillantást az utcára. Hordókkal megpakolt kordét pillantottam meg. A hajtó megállt beszélgetni egy nővel, akinek a lánya türelmetlenül táncikált mellette, ide-oda pörögve és forogva sötétvörös szoknyájában.

Csak egy kislány. Nem egy korporál tűnt fel. Ismét nekirogytam az épületnek, nagy levegőt vettem, és igyekeztem lehiggadni.

Nem mindig lesz ez így – gondoltam. Minél tovább leszel szabad, annál könnyebben megy majd.

Egy nap majd úgy ébredek, hogy nem voltak rémálmaim, és rettegés nélkül megyek végig egy utcán. Addig viszont a kezem ügyében tartom vacak tőrömet, és azt kívánom, bárcsak biztos fogású grisa acél tapadna a tenyeremhez.

Kitornásztam magam a résből a nyüzsgő utcára, és a kendőmet összefogtam a nyakamon, szorosabbra húzva. Idegesítő szokásommá vált. Alatta ott lapult Morozova nyakéke, a valaha ismert leghatalmasabb erősítő, egyben az egyetlen, amiről felismerhettek. Nélküle én csak egy újabb koszos, alultáplált ravkai menekült voltam.

Nem tudtam még biztosan, hogy mihez kezdek, amikor megváltozik az idő. Nem lesz túl jó, ha a nyár beköszöntével mindenhova kendőkbe és magas nyakú kabátokba burkolózva járkálok. De addigra remélhetőleg Mallal együtt már messze járunk a zsúfolt városoktól és a kényelmetlen kérdésektől. A magunk urai leszünk, először azóta, hogy elmenekültünk Ravkából. A gondolattól ideges borzongás futott végig rajtam.

Átmentem az utca túloldalára, szekereket és lovakat kerülgetve, továbbra is a tömeget fürkészve, teljesen biztosan abban, hogy bármely pillanatban megláthatok egy rám támadó grisaosztagot vagy opricsnyikot. De az is lehet, hogy Shu Han-i zsoldosok lesznek, vagy fjerdai orgyilkosok, esetleg a ravkai uralkodó katonái, de talán maga az Éjúr. Oly sokan vadászhatnak ránk. Vadászhatnak rám – javítottam ki magamat. Ha én nem lennék, Mal még mindig az Első Hadsereg nyomolvasója lenne, nem egy életét mentő dezertőr.

Egy emlék ugrott elő kéretlenül: fekete haj, vágott szempár, az Éjúr diadalittas arca, amint szabadjára engedi a Zóna hatalmát. Mielőtt eloroztam volna tőle a győzelmet.

A hírek gyorsan eljutottak Novji Zembe, bár jó nem akadt köztük. Azt rebesgették, hogy Éjúr valahogy túlélte a Zónában vívott csatát, hogy elbujdokolt, és sereget gyűjt, mielőtt ismét a ravkai trónra törne. Nem akartam elhinni, hogy ez lehetséges, de jobban ismertem annál, mint hogy alábecsüljem. A többi hír ugyanennyire felkavart: a Zóna kezdte kitolni a határait, keletre és nyugatra űzve a menekülőket; az egyik napidéző szent körül kultusz alakult. Nem is akartam erre gondolni. Mallal együtt új életet kezdtünk. Magunk mögött hagytuk Ravkát.

Felgyorsítottam lépteimet, és hamarosan arra a térre értem, ahol Mallal esténként találkoztam. Meg is pillantottam őt a szökőkút peremének dőlve, az egyik zemeni barátjával beszélgetve, akit a raktárban ismert meg, ahol dolgozott. Nem emlékeztem a nevére… talán Jep? Vagy Jef?

A négy hatalmas cső táplálta szökőkút inkább használati, mintsem díszítő szándékkal épült: egy hatalmas medence volt, ahova a lányok és a háziszolgák mosni jártak. Egyik mosónő sem szentelt azonban túl nagy figyelmet a szennyesnek. Mind Malra meresztette a csipáját. Teljesen érhetően. A fiú rövidre nyírt, katonás haja időközben megnőtt, és már a tarkójáig ért. A szökőkútból kifröccsenő vízpermet átáztatta az ingét, ami rátapadt a tengeren töltött hosszú időtől bronzbarnára sült bőrére. A fejét hátravetve nevetett a barátja szavain, és a jelek szerint észre sem vette a felé irányuló sóvárgó mosolyokat.

Valószínűleg annyira megszokta már, hogy még csak fel sem tűnik neki – gondoltam bosszúsan.

Mikor megpillantott, arcára vigyor telepedett, és odaintett. A mosónők követték a pillantását, aztán hitetlenkedve egymásra néztek. Tudtam, mit látnak: egy fakóbarna szöghajú, beesett arcú girhes lányt, a jurdapakolástól narancsszínű ujjakkal. Sosem voltam valami nagy szám, annak pedig, hogy hetek óta nem éltem a hatalmammal, alaposan megfizettem az árát. Nem ettem, nem aludtam jól, és a rémálmok sem segítettek túlságosan. A nők arca egyöntetűen azt sugallta: Mi dolga egy Malhoz hasonló fiúnak egy hozzám hasonló lánnyal?

Kihúztam magam, és igyekeztem ügyet sem vetni rájuk, amikor Mal átölelt, és szorosan magához vont.

– Merre jártál? – kérdezte. – Már aggódtam.

– Rajtam ütött egy csapat vérszomjas medve – dünnyögtem a vállába.

– Már megint eltévedtél?

– Fogalmam sincs, honnan veszel ilyesmit.

– Emlékszel Jesre, igaz? – bólintott a barátja felé.

– Hogy s amint? – kérdezte Jes törve a ravkait, és kezet nyújtott. Arca indokolatlan komolyságot tükrözött.

– Remekül, köszönöm! – feleltem zemeniül. Nem viszonozta a mosolyomat, de azért finoman megpaskolta a kezemet. Jes határozottan furcsa ember volt.

Még egy kicsit tereferéltünk, de tudtam, hogy Mal látja rajtam, egyre jobban szorongok. Nem szerettem túl sokáig nyílt helyeken tartózkodni. Így aztán elbúcsúztunk, de mielőtt Jes elment volna, még vetett rám egy komor pillantást, majd Malhoz hajolva súgott neki valamit.

– Mit mondott? – kérdeztem, ahogy tekintetemmel követtem az alakját, amint átvág a téren.

– Hm? Ó, semmi különöset. Tudtad, hogy virágporos a szemöldököd? – Mal gyengéden lesöpörte a pollent róla.

– Talán nekem így tetszett.

– Akkor bocsáss meg!

Ahogy elindultunk a szökőkúttól, az egyik mosónő annyira előredőlt, hogy majd kibuggyant a ruhájából.

– Ha egyszer ráunsz csont és bőrre – kiáltott oda Malnak –, van valamim, amit tuti csábítónak találsz!

Megdermedtem. Mal hátranézett a válla felett. Lassan tetőtől talpig szemügyre vette a nőt.

– Nem – mondta aztán határozottan. – Szerintem nincs.

A nő arca pulykavörös lett, amikor a többiek gúnyolni kezdték, kiröhögték, és vízzel fröcskölték. Megpróbálkoztam egy rátarti szemöldökfelvonással, de csak nehezen tudtam megállni, hogy a szám sarka ne húzódjon ostoba vigyorra.

– Kösz! – dünnyögtem oda, ahogy átsétáltunk a téren, a vendégház felé tartva.

– Mit?

A szememet forgattam.

– Hogy megvédted a becsületemet, te tökfej.

Ekkor berántott egy árnyékos alkóvba. Egy pillanatra elöntött a páni félelem, mert azt hittem, bajt orront, de a karja ekkor körém fonódott, ajka az enyémre tapadt.

Mikor végül elhúzódott, az arcom égett, a lábam megroggyant.

– Csak hogy tisztázzuk – mondta –, eszem ágában sincs megvédeni a becsületed.

– Megértettem – sikerült kinyögnöm, remélve, hogy nem teszem magam nevetségessé ziháló hangommal.

– Egyébként is szükségem van minden lopott pillanatra, mielőtt visszatérünk a Verembe.

Verem: Mal így hívta a vendégházat, ahol laktunk. Zsúfolt volt, büdös, semmiféle magánéletet nem biztosított, viszont olcsón megszámították. Mal most elvigyorodott, hetykén, mint mindig, és visszaráncigált a járókelők közé. Noha kimerült voltam, határozottan könnyebbnek éreztem a lépteimet. Még mindig nem szoktam hozzá a gondolathoz, hogy együtt vagyunk. Újra végigfutott rajtam a remegés. A határvidéken nem lesznek kíváncsi fogadósok, sem nemkívánatos betolakodók. A szívverésem felgyorsult kicsit – hogy az izgatottságtól vagy az idegességtől-e, azt nem tudtam biztosan.

– Szóval mit mondott Jes? – kérdeztem ismét, mikor már nem éreztem olyan kuszának a gondolataimat.

– Azt, hogy jó lesz, ha a gondodat viselem.

– Ez minden?

Mal megköszörülte a torkát.

– És… hozzátette, hogy imádkozni fog a Munka Istenéhez, hogy gyógyítsa meg a nyavalyádat.

– A mimet?

– Elképzelhető, hogy azt mondtam neki, golyvás vagy.

Megbotlottam.

– Tessék?

– Hát, magyarázatot kellett adnom, hogy miért fogdosod mindig azt a kendőt.

Leengedtem a kezem. Anélkül nyúltam hozzá megint, hogy észrevettem volna.

– Szóval volt képed azt állítani, hogy golyvás vagyok? – suttogtam hitetlenkedve.

– Hát, mondanom kellett valamit. Ettől egyébként tragikus sorsú ember leszel. Egy csinos lány, óriási duzzanat, hisz’ tudod.

Keményen belebokszoltam a karjába.

– Aú! Hé, bizonyos országokban a golyvások nagy népszerűségnek örvendenek.

– És az eunuchokat is szeretik? Mert el tudom intézni.

– Annyira vérszomjas vagy!

– A golyvámtól kótyagos leszek.

Mal felnevetett, de feltűnt, hogy kezét a pisztolyán tartja. A Verem Cofton kevésbé elegáns részén helyezkedett el, mi pedig rengeteg pénzt hordunk magunkkal, a megspórolt bérünket, amivel új életet akarunk kezdeni. Még pár nap, és elég pénzünk lesz, hogy magunk mögött hagyhassuk Coftont – a zajt, a virágporos levegőt, az állandó rettegést. Biztonságban leszünk egy olyan helyen, ahol senkit nem érdekel, mi folyik Ravkában, ahol grisák csak ritkán járnak, és ahol még soha senki nem hallott a napidézőről.

És ahol senkinek sincs szüksége egyetlenegyre sem. A gondolat elrontotta a hangulatomat, de mostanában egyre többször és többször előkerült. Mi hasznomat vették ebben a különös országban? Mal vadászhatott, nyomokat kereshetett, értett a lőfegyverekhez. Az egyetlen, amiben valaha is jó voltam, a grisaságom volt. Fényt tudtam idézni, és mindennap, amikor nem éltem a hatalmammal, egyre gyengültem, és betegebb lettem. Már attól kifulladtam, hogy Mal oldalán lépkedtem, vállamat lehúzta tarisznyám súlya. Annyira törékeny és suta voltam, hogy alig tudtam ellátni a munkámat, a jurdák pakolását az egyik ültetvényen. Ráadásul alig hozott valamit a konyhára, de én ragaszkodtam hozzá, hogy dolgozzak, hogy próbáljak segíteni. Úgy éreztem magam, mint amikor gyerekek voltunk: mi voltunk az ügyes Mal és a haszontalan Alina.

Kivertem a fejemből a gondolatot. Lehet, hogy nem vagyok többé napidéző, de már nem voltam az a szomorú kislány sem. Meglelem a módját, hogy hasznossá tegyem magam.

A vendégház látványától nem derültem jobb kedvre. Az emeletes épületre szörnyen ráfért volna már egy festés. Az ablakba tett tábla több nyelven hirdette a forró fürdővel és bolhamentes ágyakkal kecsegtető szállást. Miután kipróbáltam a kádat meg az ágyat, tudtam, hogy ez ordító nagy hazugság, akárhogy is fordítjuk. De azzal, hogy mellettem tudhattam Malt, a hely már nem is tűnt olyan szörnyűnek.

Felkaptattunk a megroggyant tornácra vezető lépcsőkön, és beléptünk a tavernába, ami a ház alsó szintjének nagy részét elfoglalta. A poros és lármás utca után odabent hűs levegő és csend fogadott. Ilyentájban általában akadt pár munkás, aki aznapi keresményét itta el a himlőhelyes asztaloknál, ma azonban a hely üres volt, leszámítva a söntés mögött ácsorgó mogorva háziurat.

Kerchi bevándorló volt, és az a halvány benyomásom alakult ki róla, hogy nem szenvedheti a ravkaiakat. Vagy talán csak tolvajnak vélt minket. Két hete jelentünk meg, rongyosan és piszkosan, málha nélkül, és a szállásért nem tudtunk mással fizetni, csak egyetlen arany hajtűvel, amiről valószínűleg azt gondolta, hogy loptuk. De ez nem gátolta meg abban, hogy lecsapjon rá, cserébe két ágyért egy olyan szobában, amin hat másik lakóval osztoztunk.

Mikor odaléptünk a söntéshez, szobánk kulcsát kérés nélkül lecsapta a pultra, és felénk lökte. A kulcs egy faragott csirkecsonthoz volt kötve. Ami újabb bájos vonás.

Mal azzal a tört kerchivel, amit a Verrhader fedélzetén szedett fel, egy kancsó forró vizet kért a mosakodáshoz.

– Az többletkiadás – morogta a háziúr. Testes férfi volt, gyérülő hajjal és a jurdarágástól narancsra színeződött fogakkal. Feltűnt, hogy izzad. Noha nem volt különösebben meleg, mégis verítékcseppek gyöngyöztek az alsó ajka felett.

Hátranéztem rá, ahogy az elhagyatott taverna túloldalán álló lépcső felé tartottunk. Még mindig minket figyelt, kezét karba fonva a mellén, malacszeme összeszűkült. Volt valami a képében, amitől összerándult a gyomrom.

A lépcső tövébe érve haboztam.

– Ez az alak ki nem állhat minket – szólaltam meg.

Mal ekkor már elindult felfelé.

– Nem, viszont a pénzünket szereti, és ez nekem elég. Ráadásul pár nap, és elhúzzuk innen a csíkot.

Leráztam magamról az idegességet. Egész délután egy merő frász voltam.

– Remek – zsémbeltem Malt követve. – De azért kíváncsi lennék, hogy mondod majd neki kerchül, hogy egy seggfej vagy.

– Jer ven azel.

– Tényleg?

Mal felnevetett.

– A káromkodás az első dolog, amire a tengerészek megtanítanak.

A vendégház emelete határozottan rosszabb állapotban volt, mint a lenti közös helyiségek. A szőnyeg kifakult és kopott volt, a homályos folyosó káposztától és dohánytól bűzlött. A szobákba vezető ajtókat mind becsukták, és ahogy elhaladtunk előttük, egyetlen nesz sem szűrődött ki rajtuk. Hátborzongató volt a csend. Talán aznap senki sem maradt itthon.

Fény csak a folyosó végén elhelyezkedő egyetlen, piszkos ablakon át jutott be. Míg Mal a kulccsal babrált, én kinéztem a szurtos üvegen át az odalent elhaladó kordékra és fogatokra. Az út túloldalán egy férfi állt az egyik terasz alatt, és felfelé sandított a vendégházra. Úgy húzgálta ruhája gallérját és ingujját, mintha öltözéke új lenne, és nem is igazán illene rá. Tekintetünk találkozott az ablakon át, mire sietve elkapta a pillantását.

Hirtelen félelem hasított belém.

– Mal – suttogtam, és feléje nyújtottam a karom.

De elkéstem. Az ajtó feltárult.

– Ne! – üvöltöttem. A levegőbe löktem a karom, mire a folyosót vakító fény árasztotta el. Ekkor durva kezek ragadtak meg, és hátracsavarták mindkét karomat. Hiába rugdostam és vergődtem, bevonszoltak a szobába.

– Csak nyugalom! – szólalt meg egy hűvös hang valamelyik sarokból. – Nem szívesen beleztetném ki a barátodat ilyen hamar.

Mintha lelassult volna az idő. Láttam az ócska, alacsony plafonú szobát, a rozoga asztalon a repedt lavórt, a napfény egyik keskeny pászmájában örvénylő porszemcséket, a Mal torkának nyomott fényes pengét. Az őt fogva tartó férfi arcán ismerős gúnyos mosoly játszott. Iván. Voltak ott mások is, férfiak, nők. Mind a zemeni kalmárok és munkások szűk kabátját és térdnadrágját viselték, de felismertem több arcot is még a Második Hadseregből. Grisák voltak.

Mögöttük, az árnyékban, egy rozoga széken, mintha csak egy trón lenne, maga az Éjúr foglalt helyet.

A szobában egy pillanatra csend támadt, nem moccant senki. Hallottam Mal lélegzetvételét. Halottam, amint az utcán egy ember üdvözöl egy másikat. Mintha képtelen lettem volna másra nézni az Éjúr kezén kívül – hosszú fehér ujjait hanyagul pihentette a szék karfáján. Az az ostoba gondolat hasított belém, hogy még sosem láttam hétköznapi ruhában.

Aztán rám szakadt a valóság. Hát így ért véget? Harc nélkül? Egyetlen pisztolylövés, egyetlen hangos kiáltás nélkül? A színtiszta harag és csalódottság zokogásként szakadt ki a torkomból.

– Vegyétek el a lány pisztolyát, és kutassátok át, van-e másik fegyvere! – közölte az Éjúr halkan. Éreztem, amint a csípőmön viselt tűzfegyver megnyugtató súlya eltűnik, ahogy a tőrt kihúzzák az ingujjam alá rejtett tokból. – Utasítom őket, hogy engedjenek el – folytatta az Éjúr, miután az emberei végeztek –, de jobb, ha tudod, ha csak felemeled a kezedet, Iván végez a nyomolvasóval. Jelezd, hogy megértetted!

Bólintottam. Egyszer.

Az Éjúr felemelte egyik ujját, mire az emberei elengedtek. Előretántorodtam, majd dermedten megálltam a szoba közepén, mindkét kezemet ökölbe szorítva.

Kettévághattam volna az Éjurat a hatalmammal. Az egész szentekverte épületet lerombolhattam volna. De előtte Iván felhasítja Mal torkát.

– Hogyan találtatok ránk? – recsegtem.

– Igen drága nyomot hagytatok – felelte az Éjúr, és lustán az asztalra dobott valamit. Az kondulva hullt a lavór mellé. Felismertem az egyik aranytűt, amit sok-sok hete Zsenya font a hajamba. Ezekkel fizettük meg az átkelést az Igaz-tengeren, a Coftonba tartó szekérfuvart, és nyomorúságos, bolháktól egyáltalán nem mentes ágyunkat.

Az Éjúr felállt, és ekkor különös nyugtalanság hullámzott végig a szobán. Mintha minden grisa egyszerre vett volna levegőt, hogy aztán benntartsa, és várjon. Éreztem a belőlük áradó félelmet, ami a rémület karóját döfte belém. Az Éjurat csatlósai mindig is áhítattal és tisztelettel figyelték, de ez most valami új volt. Még Iván is kissé sápadtnak tűnt.

Amikor az Éjúr kilépett a fénybe, arcán megpillantottam a hegek halvány nyomát. Egy korporál begyógyította őket, de még mindig látszódtak. Vagyis a volkrák rajta hagyták a kezük nyomát. Remek, gondoltam kicsinyes elégtétellel. Csekély megnyugvás volt ez, de legalább már ő sem volt olyan tökéletes, mint egykoron.

Hallgatott, engem méregetett.

– Milyennek találod a menekülők életét, Alina? Nem festesz valami jól.

– Ahogy te sem. – És nem csak a sebhelyek miatt. A fáradtság elegáns köpenyként borult ugyan a vállára, de azért körüllengte. A szeme alatt halvány foltok sötétlettek, és éles járomcsontja a szokottnál valamivel jobban kiugrott.

– Csekély ár ez, amit fizetek – görbült ajka félmosolyra.

Borzongás futott végig a gerincemen. Minek az ára?

Kinyújtotta a kezét, és nekem minden erőmre szükségem volt, hogy ne hőköljek hátra. De nem tett mást, csak megfogta a kendőm egyik sarkát. Finoman rántott rajta egyet, mire a durva gyapjú kiszabadult, lesiklott a nyakamról, és a földre hullt.

– Látom, ismét azt tetteted, hogy kevesebb vagy, mint valójában. A színlelés nem a te asztalod.

Tompa nyugtalanság mart belém. Nem ugyanerre gondoltam én is egy pillanattal korábban?

– Köszönet, hogy törődsz ezzel – dünnyögtem.

Végighúzta ujjait a nyakéken.

– Ez éppen annyira az enyém, mint a tiéd, Alina.

Ellöktem a kezét, mire a grisák nyugtalanul fészkelődni kezdtek.

– Akkor talán vissza kellene tenned a nyakadba! – csattantam fel. – Mondd, mit akarsz?

Na persze, már tudtam. Mindent – Ravkát, a világot, a Zóna hatalmát. A válasza nem számított. Egyáltalán nem érdekelt. Csak beszéltetnem kellett. Tudtam, hogy egyszer eljön ez a pillanat, és felkészültem rá. Nem hagyom, hogy még egyszer elkapjon. Malra pillantottam, remélve, hogy érti, mi a szándékom.

– Köszönetet akarok mondani neked – felelte az Éjúr.

Na, erre nem számítottam.

– Köszönetet? Nekem?

– A tőled kapott ajándékért.

Tekintetem a sápadt arcán húzódó sebhelyekre villant.

– Nem – felelte apró mosollyal –, nem ezekért. Viszont hasznos emlékeztetők.

– Mire emlékeztetnek? – kérdeztem, önkéntelen kíváncsisággal.

Szeme helyén mintha szürke pala lett volna.

– Hogy minden embert bolonddá lehet tenni. Nem, Alina, te sokkal nagyobb ajándékot adtál nekem.

Hátat fordított. Újabb gyors pillantást vetettem Malra.

– Tőled eltérően – mondta az Éjúr –, én tudom, mi az a hála, és most szeretném kimutatni.

Felemelte mindkét kezét. Sötétség terítette be a szobát.

– Most! – harsogtam.

Mal Iván oldalába vágta a könyökét. Ugyanebben a pillanatban a levegőbe löktem mindkét karom, mire fény tört elő belőlük, elvakítva a körülöttünk állókat. Fókuszáltam hatalmamat, egyetlen, tiszta fénykaszává csiszolva. Egyetlen célom volt. Nem hagyom, hogy az Éjúr talpon maradjon. A fortyogó feketeségbe bámultam, célpontomat keresve. De valami nem volt rendjén.

Számtalanszor láttam már korábban az Éjurat, amint hatalmát használja. Ez most más volt. Az árnyékok örvénylettek és ide-oda siklottak a fénykörömön kívül, egyre gyorsabban pörögve, egyetlen vergődő fellegben, amely úgy kattogott és surrogott, akár egy felhőnyi éhes rovar. Nekifeszültem a hatalmammal, de az árnyékok ide-oda tekergőztek, ficánkoltak, és egyre közelebb nyomultak.

Mal már mellettem állt. Valahogy megszerezte Iván kését.

– Maradj a közelemben! – mondtam. Jobb lesz, ha kockáztatok, és lyukat ütök a padlóba, mintha csak állnék itt, és nem tennék semmit. Koncentráltam, és éreztem, ahogy a Vágás hatalma átvibrál rajtam. Felemeltem a karomat… és ekkor valami kilépett a sötétségből.

Ez egy trükk – gondoltam, ahogy a lény megindult felénk. Valamiféle illúzió.

Árnyból szőtt teremtmény volt, arca üres, vonások nélküli. Teste mintha rezgett és elhomályosult volna, hogy aztán ismételten összeálljon: karokká, lábakká, hosszú kezekké, melyek végén karmok sejlettek fel, egy széles háttá, melyből kavargó és folytonosan változó szárny nőtt ki, ahogy fekete pacaként széttárult. Már-már egy volkrára emlékeztetett, de az alakja emberibb volt. És nem félt a fénytől. Nem félt tőlem.

Ez egy trükk – harsogta rettegő elmém. Ez lehetetlen. Áthágott mindent, amit a grisák hatalmáról tudtam. Anyagot nem tudtunk eddig teremteni. Sem életet. Ám a lény egyre közeledett felénk, és az Éjúr grisái kézzelfogható rémülettel tapadtak a falhoz. Hát ez rémítette meg őket ennyire!

Leküzdöttem a rettegésem, és újrafókuszáltam az erőmet. Meglendítettem az egyik karom, hogy aztán lesújtsak, csillogó, könyörtelen ívet leírva vele. A fény áthatolt a lényen. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha meg se torpanna. Aztán megremegett, felizzott, mint a villám megvilágította felhő, és semmivé robbant. Épp csak szusszanhattam egyet megkönnyebbülve, de az Éjúr ismét felemelte a kezét, és újabb szörnyeteg öltött alakot, majd még egy, majd még egy.

– Ezt az ajándékot kaptam tőled – közölte ekkor az Éjúr. – Ezt az ajándékot érdemeltem ki a Zónában. – Arcát élettel töltötte meg a hatalma, és valamiféle rettenetes öröm ült ki rá. De azért láttam rajta a feszültséget is. Bármit tett is, annak ára volt.

Mallal együtt az ajtó felé hátráltunk, ahogy a lények megindultak felénk. Hirtelen az egyikük elképesztő sebességgel kilőtt. Mal lecsapott rá az egyik késével. Ettől a valami megtorpant, kissé megremegett, majd megragadta Malt, és úgy dobta félre, akár egy rongybabát. Nem illúzió volt.

– Mal! – kiáltottam.

Lecsaptam a Vágással, amitől a teremtmény semmivé foszlott, de a következő szörnyeteg pillanatok alatt rám vetette magát. Megragadott, amitől undor hullámzott át a testemen. A fogása olyan volt, mintha ezernyi rajzó rovar mászott volna végig a kezemen.

Felemelt, és ekkor már láttam, mekkorát tévedtem. Mert bizony volt szája, egy ásító, vonagló lyuk, ami most feltárult, és felfedte a benne sorakozó fogakat. Mindet éreztem, amikor az a valami mélyen a vállamba mart.

Soha életemben nem tapasztaltam még csak hasonló kínt sem. A fájdalom visszhangzott bennem, megsokszorozta magát, feltört, mint egy diót, és a csontjaimat hasogatta. Messziről hallottam, amint Mal a nevemet kiáltja. Hallottam a saját sikolyomat.

A lény ekkor elengedett. Ernyedt kupacként omlottam a földre. A hátamon hevertem, a fájdalom még mindig végtelen hullámokban rezonált bennem. Láttam a beázott mennyezetet, a fölém magasodó árnylényeket, Mal sápadt arcát, ahogy letérdel mellém. Láttam, ahogy ajka a nevemet formálja, de nem hallottam. Az ájulás kerülgetett.

Utoljára még hallottam az Éjúr hangját – olyan tisztán, mintha ott hevert volna mellettem, mintha ajkát a fülemhez nyomta volna, suttogva, hogy csak én hallhassam: Köszönöm!

2. fejezet

I

SMÉT A SÖTÉTSÉG. Valami fortyog bennem. A fény után kutatok, de nem érem el.

– Igyál!

Kinyitom a szemem. Iván mogorva képe áll össze a szemem előtt.

– Csináld te! – morogja oda valakinek.

Ekkor Zsenya hajol fölém: szebb, mint valaha, még a piszkos vörös keftában is. Álmodom?

Valamit az ajkamhoz nyom.

– Igyál, Alina!

Megpróbálom félreütni a kupát, de nem mozdul a kezem. Ekkor az orromat összecsippenti, mire kénytelen vagyok kinyitni a számat. Valamilyen húsleves folyik le a torkomon. Köhögök, köpködök.

– Hol vagyok! – próbálom kinyögni.

Újabb hang: tiszta és hideg.

Altassátok el újra!

EGY PÓNIVONTATTA KORDÉN UTAZOM, a faluból lovagolok vissza Ana Kuyával. Csontos könyöke minduntalan az oldalamba vág, ahogy az úton zötykölődünk, ami keramzini otthonunkba visz. Mal Ana túloldalán ül, nevetve mutogat mindenre, ami csak a szemünk elé tárul.

A kövér kis póni kitartóan baktat, bozontos sörényét hányja-veti, ahogy megmásszuk az utolsó kaptatót. Félúton elmegyünk egy férfi meg egy nő mellett, akik az út szélén haladnak. A férfi menet közben fütyörészik, sétapálcáját ritmusra lóbálja. Az asszony mögötte bandukol, lehajtott fejjel, a hátára kötött sótömbbel.

– Ők nagyon szegények? – fordulok Ana Kuyához.

– Nem szegényebbek, mint mások.

– Akkor a férfi miért nem vesz egy szamarat?

– Mert nem kell neki – feleli Ana Kuya. – Ott a felesége.

– Én el fogom venni Alinát – közli Mal.

A kordé zörögve gurul el mellettük. A férfi megemeli a sapkáját, és vidáman üdvözöl minket.

Mal hasonló jókedvvel kiált vissza, mosolyog és integet, majdnem leesik a bakról.

Én hátranézek a vállam felett, a nyakamat nyújtogatom, hogy lássam a férje mögött csoszogó nőt. Igazából még csak egy lány, de a szeme vén és meggyötört.

Ana Kuya figyelmét nem kerüli el semmi.

– Ez történik azokkal a parasztlányokkal, akik nem élvezik a herceg nagylelkűségét. Ezért kell hálásnak lenned, és minden este megemlítened őt az imáidban.

LÁNCCSÖRGÉS.

Zsenya aggódó arca.

– Nem biztonságos ilyen állapotban tartani.

– Ne mondd meg nekem, hogyan végezzem a munkámat! – csattan fel Iván.

A fekete ruhás Éjúr az árnyékban áll. A tenger ritmusát érzem magam alatt. A felismerés villámcsapásként ér. Egy hajón vagyunk.

Kérlek, hadd álmodjak tovább!

ISMÉT A KERAMZINI ÚTON HALADUNK, a póni lehajtott nyakát nézem, ahogy felfelé küzdi magát a dombon. Mikor hátranézek, a sótömb súlya alatt görnyedő lány arca immár az enyém. Baghra ül mellettem a bakon.

– Az ökör megérzi a járom súlyát – mondja –, de a madár érzi-e a szárnyáét?

A szeme szénfekete. Légy hálás! – sugallja. Légy hálás. Csattint egyet a gyeplővel.

– IGYÁL! – Még több húsleves. Már nem küzdök. Nem akarok ismét fulladozni. Hátraesek, hagyom, hogy a szemhéjam lecsukódjon, elpilledek, túl gyengén, hogy harcoljak.

Egy kezet érzek az arcomon.

– Mal – sikerül kinyögnöm.

A kéz visszahúzódik.

Ismét az üresség.

– ÉBREDJ! – Ezúttal nem ismerős a hang. – Térítsétek magához!

Szemhéjam rebbenve felnyílik. Még mindig álmodom! Egy fiú hajol fölém: vörhenyes haj, törött orr. Egy túlságosan is ravasz rókára emlékeztet, Ana Kuya egyik történetéből, aki elég okos ahhoz, hogy kikecmeregjen a csapdából, de túl buta ahhoz, hogy rájöjjön, a másodikból már nem fog. Egy másik fiú áll mögötte, ő viszont valóságos óriás, egyike a legnagyobb embereknek, akit valaha láttam. Aranyszeme vágott, mint a shubelieké.

– Alina – mondja a róka. Honnan tudja a nevemet?

Kinyílik az ajtó, és újabb ismeretlen arcot pillantok meg, egy rövid, sötét hajú lányét, akinek szeme éppen olyan aranyszínű, mint az óriásé.

– Jönnek – közli.

A róka szitkozódik.

– Altassátok el! – Az óriás közelebb lép. A sötétség ismét kezd hatalmába keríteni.

– Ne, kérlek…

Túl késő. A sötét magával ragad.

EGY LÁNY VAGYOK, amint felfelé kaptatok a dombon. Csizmám cuppog a sárban, a hátam sajog a rárakott sótömb súlyától. Mikor már úgy érzem, lépni sem tudok többé, érzem, hogy valami felemel. A só lecsúszik a hátamról, és nézem, amint széttörik az úton. Egyre feljebb és feljebb lebegek. Alattam látom a pónivontatta kordét, három utasát, amint felfelé bámulva néznek, a meglepetéstől tátott szájjal. Látom, ahogy az árnyékom végigsiklik rajtuk, végig az úton, a kietlen téli mezőkön, egy lány sötét árnya, amint a magasba emeli saját ki nem bomló szárnya.

AZ ELSŐ, AMIRŐL TUDTAM, hogy valós, a hajó ringása, a kötélzet nyiszorgása, a törzsnek ütődő hullámok csobbanása volt.

Mikor megpróbáltam átfordulni, a vállamba fájdalom hasított. Levegő után kapkodtam, és összerándulva ültem fel, a szemem felpattant, a szívem zakatolt. Teljesen magamnál voltam. A hányinger hullámként hömpölygött végig rajtam, és pislogva kellett eltüntetnem a szemem előtt ugráló csillagokat. Takaros hajókabinban ültem, egy keskeny priccsen. Az oldalsó ökörszemablakon napfény ömlött be.

Zsenya az ágyam szélén ült. Szóval őt nem álmodtam. Vagy most is álmodtam? Megpróbáltam lerázni magamról a gondolataimra telepedett pókhálót, aminek a jutalma újabb hányingerroham. A levegőben terjengő kellemetlen szag nem segít, hogy megnyugodjon liftező gyomrom. Erőltetve hosszú, reszketeg levegőkortyokat vettem.

Zsenya kékkel hímzett vörös keftát viselt: ilyen formában még egyetlen grisán sem láttam. Az öltözék piszkos, kicsit elnyűtt, de Zsenya haja hibátlanul bodorodik, és bájosabb, mint bármilyen királynő a világon. Egy bádogkupát emelt a számhoz.

– Igyál! – mondta.

– Mi ez? – kérdeztem gyanakodva.

– Csak víz.

Megpróbáltam elvenni tőle a kupát, és csak ekkor döbbentem rá, hogy vasra vagyok verve. Esetlenül emeltem fel mindkét kezemet. A víz fémes ízű, de már majd’ szomjan haltam. Belekortyoltam, köhécseltem, aztán mohón ittam.

– Lassan – figyelmeztetett Zsenya, és hátrasimította a hajamat az arcomból –, különben rosszul leszel!

– Mióta? – kérdeztem, és Ivánra pillantottam, aki az ajtónak dőlve figyelt. – Mióta vagyok eszméletlen?

– Valamivel több mint egy hete – felelte Zsenya.

– Egy hete?

Páni félelem mart belém. Iván egy héten át lelassította a szívverésemet, hogy eszméletlen maradjak.

Talpra löktem magam, mire a vér a fejembe tolul. El is estem volna, ha Zsenya nem nyúl felém, és kap el. Erővel úrrá lettem a szédülésen, leráztam magamról Zsenyát, majd az oldalsó ökörszemablakhoz támolyogva kinéztem a párás körablakon. Semmi. Semmi, csak a kék tenger. Semmi kikötő. Semmi part. Novji Zem rég eltűnt. Visszafojtottam feltörni készülő könnyeimet.

– Hol van Mal? – kérdeztem. Amikor senki nem felelt, megfordultam. – Hol van Mal? – dörrentem rá Ivánra.

– Az Éjúr látni akar – mondta válasz helyett. – Elég erős vagy, hogy járj, vagy kénytelen leszek cipelni?

– Adj egy percet neki! – kérlelte Zsenya. – Legalább hadd egyen, hadd mossa meg az arcát!

– Nem. Vigyetek hozzá!

Zsenya erre a homlokát ráncolta.

– Jól vagyok – erősködtem. Az igazat megvallva, gyengének, kábának és rémültnek éreztem magam. De nem akartam visszafeküdni a priccsre, és válaszokra volt szükségem, nem ételre.

Amint elhagytuk a kabint, a bűz valóságos falként szakadt ránk – de nem a hajók szokásos fenékvíz-, hal- és emberitest-bűze, amire jól emlékeztem még a Verrhaderen tett utamról, hanem valami sokkal rosszabb. Öklendezni kezdtem, és szorosan összezártam a számat. Hirtelen örömmel töltött el, hogy nem ettem semmit.

– Mi ez?

– Vér, csont és olvasztott bálnazsír – felelte Iván. Vagyis egy cetvadász fedélzetén voltunk. – Majd megszokod.

– Te talán igen – fintorította el Zsenya az orrát.

Feltereltek egy nyíláson át a fedélzetre. Iván felkecmergett a létrán, én pedig sietve követtem a példáját, alig várva, hogy kijussak a hajó sötét zsigereiből, és megszabaduljak a rothasztó bűztől. Vasra verve csak nehezen tudtam mászni, Iván türelme pedig hamar elfogyott. Az utolsó méteren a csuklómnál fogva rántott fel. Mélyen beszívtam a hideg levegőt, pislogásra késztetett az erős fény.

A bálnavadászhajó teljes vitorlázattál dülöngélve haladt, három grisa szélhívó által hajtva, akik az árbocok mellett álltak széttárt karral, kék keftájuk csak úgy csapdosott a lábuk körül. Étherálok, az idézők rendje. Alig pár hónapja még magam is közéjük tartoztam.

A hajó legénysége durván szőtt ruhát viselt, és sokan mezítláb voltak, hogy könnyebben tudjanak járni a hajó csúszós fedélzetén. Nem voltak egyenruhák, figyeltem fel. Vagyis ezek nem katonák, és a hajón sem láttam sehol lobogót.

Az Éjúr többi grisáját könnyű volt megkülönböztetni a legénység tagjaitól, és nemcsak az élénk színű keftáik miatt, hanem mert tétlenül álldogáltak az oldalpalánkoknál, a tengert bámulva, vagy beszélgetve, míg az igazi tengerészek a munkájukat végezték. Még egy fabrikátort is megpillantottam bíbor keftájában, amint egy halom kötéltekercsnek támaszkodva olvasott.

Ahogy elhaladtunk két hatalmas, a fedélzeten felállított öntöttvas üst mellett, az odalent annyira erősen érződő bűzből tisztes mennyiség ütötte meg az orromat.

– Ezek a zsírfőző üstök – közölte Zsenya. – Ezekben olvasztják ki az olajat. Ezen az úton még nem használták, de a szag sosem tűnik el.

A grisák és a legénység tagjai egyaránt megbámultak, ahogy végigvonultunk a hajón. Mikor elhaladtunk a hátsó árboc mellett, felnézve megpillantottam messze, a magasban az álmomban látott sötét hajú fiút és lányt. Úgy gubbasztottak a kötélzeten, mint két ragadozó madár, és minket néztek egyforma aranyszemükkel.

Szóval nem álmodtam. Bent jártak a kabinomban.

Iván a hajó orrába vezetett, ahol az Éjúr várt. Háttal állt nekünk, az orrárbóc felett a távoli kék láthatárt vizslatta, fekete keftája úgy csapdosott körülötte, mint egy tintafekete harci lobogó.

Zsenya és Iván meghajoltak, majd magunkra hagytak minket.

– Hol van Mal? – kérdeztem recsegő hangon, még mindig kiszáradt torokkal.

Az Éjúr meg sem fordult, csak megrázta a fejét, miközben azt mondta:

– Legalább kiszámítható vagy.

– Sajnálom, hogy untatlak. Hol van?

– Honnan tudod, hogy nem halott?

A gyomrom felkavarodott.

– Mert ismerlek – feleltem magabiztosabban, mint ahogy éreztem.

– És ha az lenne? A tengerbe vetnéd magad?

– Csak akkor, ha téged is magammal ránthatlak. Hol van?

– Nézz hátra!

Megpördültem. Messze odébb, a főfedélzeten, a kötelek és a vitorlázat szövevényén át megpillantottam Malt. Kétoldalt korporál őrök fogták közre, de a tekintetét rám szegezte. Eddig is engem nézett, várva, hogy mikor fordulok meg. Előreléptem. Az Éjúr karon ragadott.

– Ne tovább! – figyelmeztetett.

– Hadd beszéljek vele! – kérleltem. Gyűlöltem a hangomból kicsendülő csüggedést.

– Kizárt. Nektek kettőtöknek szokásotok ostobaságokat csinálni, és azt hősiességnek hívni.

Az Éjúr felemelte a kezét, mire Malt elrángatták az őrei.

– Alina! – kiáltotta, aztán felnyögött, mert az egyik őr keményen arcul csapta.

– Mal! – süvöltöttem, ahogy elvonszolták, hiába küzdött, le, a fedélközbe.

Kitéptem magam az Éjúr szorításából, torkomat marokra fogta a düh.

– Ha bántani merészeled…

– Nem fogom bántani. Legalábbis addig nem, míg a hasznomra lehet.

– Nem szeretném, ha baja esne.

– Egyelőre biztonságban van. De ne tegyél próbára! Ha bármelyikőtök is átlépi a határt, a másik fogja megsínyleni. Ezt ő is tudja.

Behunytam a szemem, és igyekeztem visszafojtani a dühöt és reménytelenséget. Ugyanott tartottunk megint, ahonnan elindultunk. Bólintottam.

Az Éjúr megint csak a fejét rázta.

– Ti ketten annyira megkönnyítitek a dolgom. Őt szúrom meg, és te vérzel.

– És még csak nem is kapiskálod ezt a dolgot, igaz?

Az Éjúr ekkor megveregette a Morozova-nyakéket, ujjait végighúzta a torkomon. Már ez a finom érintés is elég volt ahhoz, hogy kapcsolatot teremtsen közöttünk, és a hatalom olyan erővel öntött el, és rezgett végig rajtam, mintha egy harangot kondítottak volna meg.

– Éppen eléggé értem – mondta halkan.

– Szeretném látni – sikerült kinyögnöm. – Mindennap. Tudni akarom, hogy ép és egészséges.

– Hát hogyne! Én nem vagyok kegyetlen, Alina. Csak óvatos.

Majdnem felkacagtam.

– Ezért harapott belém az egyik szörnyeteged?

– Nem ezért – felelte rezzenetlen tekintettel. A vállamra pillantott. – Fáj?

– Nem – hazudtam.

A mosoly halvány árnyéka suhant át az ajkán.

– Javulni fog. De a seb sosem gyógyul be teljesen. Még a grisák sem tudják meggyógyítani.

– Ezek a lények…

– A nyicsevók.

A semmik. Megborzongtam, ahogy eszembe jutottak az általuk kiadott kattogó, csattogó hangok, a szájuk helyén tátongó lyukak. A vállam lüktetni kezdett.

– Mik ezek?

Az Éjúr lebiggyesztette az ajkát. Arcán a hegek halvány vonalai éppen csak látszódtak, akár egy térkép lenyomata. Az egyik veszélyesen közel futott a jobb szeméhez. Majdnem elvesztette. Tenyerébe fogta az államat, és már-már gyengéd hangon így szólt:

– Ez csak a kezdet.

Azzal magamra hagyott az előfedélzeten, ahol a bőröm még mindig bizsergett az ujjai érintésétől, míg a fejem belesajdult a rengeteg kérdésbe.

Még mielőtt nekifoghattam volna, hogy rendezzem őket, Iván jelent meg, és elkezdett visszafelé rángatni, át a főfedélzeten.

– Lassabban! – tiltakoztam, de erre csak újfent rántott egyet az ingujjamon. Elvesztettem az egyensúlyomat, és előrezuhantam. A térdem fájdalmasan bevertem a fedélzetbe, és még éppen időben magam elé kaptam megláncolt kezemet, hogy tenyeremmel tompítsam az esést. Összerándultam, ahogy egy szálka a húsomba fúródott.

– Mozgás! – parancsolta Iván. Térdre kecmeregtem. Ő a csizmája orrával megtaszított, mire a térdem kicsúszott alólam, én pedig hangos dübbenéssel a hátamon landoltam. – Azt mondtam, mozgás.

Ekkor egy hatalmas kéz felnyalábolt, és gyengéden talpra állított. Mikor megfordultam, meglepve pillantottam meg az óriást és a sötét hajú lányt.

– Minden rendben? – kérdezte a lány.

– Semmi közöd hozzá – förmedt rá Iván.

– Ő Sturmhond foglya – felelte a lány. – Eszerint kellene vele bánni.

Sturmhond. A név ismerősen csengett. Ez az ő hajója volt netán? És az ő legénysége? Sokat beszéltek róla a Verrhader fedélzetén. Ravkai kalóz és csempész, aki azért vált hírhedtté, mert áttörte a fjerdai blokádot, és hatalmas vagyonra tett szert az ellenséges hajók elfogásával. De nem a kétfejű sasos lobogó alatt hajózott.

– Ő az Éjúr foglya – közölte Iván –, és áruló.

– A szárazföldön talán – vágott vissza a lány.

Iván valamit vartyogott shu nyelven, amit nem értettem. Az óriás erre felnevetett.

– Úgy beszéled a shut, mint egy utazó.

– És semmilyen nyelven nem fogadunk el tőled parancsokat – tette hozzá a lány.

Iván gúnyosan elvigyorodott.

– Nem? – A kezével intett egyet, mire a lány a mellkasához kapott, és fél térdre rogyott.

Mielőtt egyet pisloghattam volna, az óriás csúf, görbe pengéje máris a kezében termett, és Iván felé lendült. Aki erre lusta mozdulattal előrelendítette a másik kezét, mire az óriás arca fintorba torzult. De nem állt meg.

– Hagyd őket békén! – könyörögtem, de hiábavalóan rángattam vasbéklyóimat. Összekötözött kézzel is tudtam fényt idézni, de fókuszálni már sehogy sem sikerült volna.

Iván nem törődött velem. Kezét ökölbe szorította. Az óriás azonnal megtorpant, a kard kihullott az ujjai közül. Veríték ütközött ki a homlokán, ahogy Iván kifacsarta az életet a szívéből.

– Ne hágjuk át a határokat, je zso – élcelődött Iván.

– Megölöd! – kiáltottam, immár rémülten. Vállammal oldalba bokszoltam Ivánt, hátha sikerül fellöknöm.

Ebben a pillanatban két hangos kattanás hallatszott.

Iván megdermedt, gúnyos mosolya lehervadt. Mögötte egy nagyjából velem egykorú, talán pár évvel idősebb fiú állt – vörhenyes haj, törött orr. A ravasz róka.

Kezében felhúzott kakasú pisztolyt tartott, csövét Iván nyakának nyomta.

– Nagyvonalú vendéglátó vagyok, vérontó. De minden háznak vannak szabályai.

Vendéglátó. Szóval ő Sturmhond kell legyen. Túl fiatalnak tűnt, hogy bárhol kapitány lehessen.

Iván leengedte mindkét kezét.

Az óriás mélyen beszívta a levegőt.

A lány felállt, még mindig a mellkasát fogva. Mindketten ziháltak, szemükben gyűlölet lángolt.

– Rendes fickó vagy – mondta Sturmhond Ivánnak. – Most visszaviszem a foglyot a szállására, te meg leléphetsz, és azt teheted… amit szoktál tenni, míg mások dolgoznak.

Iván mogorva képet vágott.

– Nem gondolom…

– Világos, hogy nem szoktál gondolkodni. Ugyan miért kezdenél el most?

Iván arca elvörösödött haragjában.

– Te nem…

Sturmhond odahajolt hozzá, a derű eltűnt a hangjából, fesztelen viselkedését metsző hangnem váltotta fel.

– Nem érdekel, ki vagy a szárazföldön. Ezen a hajón nem vagy más, csak ballaszt. Hacsak nem dobatlak le a hajóról, mert akkor cápaeledel leszel. Én kedvelem a cápákat. Nehéz őket megfőzni, de egy kis változatosság kedvéért megéri. Ne felejtsd el legközelebb, amikor eszedbe jut megfenyegetni bárkit ezen a hajón. – Hátralépett, és ezzel a jókedve is visszatért. – És most menj, cápaeledel! Iszkolj vissza a gazdádhoz!

– Ezt nem felejtem el, Sturmhond – köpte a szót Iván.

A kapitány a szemét forgatta.

– Ez volna a lényeg.

Iván sarkon fordult, és elviharzott.

Sturmhond a tokjába csúsztatta a fegyverét, és szívélyes mosollyal felém fordult.

– Bámulatos, milyen gyorsan zsúfolttá tud válni egy hajó, nem igaz? – Ekkor mind az óriást, mind a lányt vállon veregette. – Jól csináltátok – mondta nekik halkan.

Azok továbbra is Ivánt figyelték. A lány mindkét kezét ökölbe szorította.

– Nem akarok zűrt – intette őket. – Megértettétek?

Azok ketten egymásra néztek, aztán vonakodva, de bólintottak.

– Remek – mondta erre Sturmhond. – És most vissza a dolgotokra! Én leviszem őt a fedélközbe. – Azok ismét bólintottak. Majd meglepetésemre mindketten sietve megbiccentették felém a fejüket, mielőtt távoztak volna.

– Rokonok? – kérdeztem, miközben néztem, ahogy elmennek.

– Ikrek – válaszolta a róka. – Tolja és Tamar.

– Te pedig Sturmhond vagy.

– Jobb napjaimon – felelte. Bőr térdnadrágot viselt, a csípőjén pisztolyövet, élénk pávakék császárkabátot csicsás aranygombokkal és hatalmas kézelővel. Inkább illett egy bálterembe vagy egy opera színpadára, mintsem egy hajó fedélzetére.

– Mi dolga egy kalóznak egy cetvadászon? – kérdeztem.

– Nem sima kalóz vagyok, hanem a birodalom által megbízott kalóz – javított ki. – És több hajóm is van. Az Éjúr egy bálnavadászt akart, így szereztem neki egyet.

– Úgy érted, elloptad.

– Beszereztem.

– Jártál a kabinomban.

– Sok nő álmodozik rólam – felelte könnyedén, miközben lefelé terelgetett a fedélközbe.

– Akkor láttalak, mikor magamhoz tértem – erősködtem. – Szükségem van a…

Felemelte a kezét.

– Ne vesztegesd erre a szót, drága!

– De még azt sem tudod, mit fogok mondani.

– Éppen az ügyed mellett szerettél volna érvelni, elmondván, hogy szükséged van a segítségemre, hogy fizetni ugyan nem tudsz, de a szíved arany, s a többi, s a többi, ami ilyenkor szokásos.

Csak pislogtam. Pontosan ezt akartam mondani.

– De…

– Ne vesztegesd erre a szót, sem az időt, sem ezt a szép délutánt! – vágott a szavamba. – Nem szeretem, ha rosszul bánnak a foglyokkal, de csak ennyire érdekel az ügy.

– Te…

A fejét rázta.

– Hírhedt vagyok arról, mennyire nem hatnak meg a szívbe markoló mesék. Vagyis, ha a mesében nem szerepel egy beszélő kutya, nem akarom hallani. Szerepel?

– Mi szerepel?

– Van benne beszélő kutya?

– Nincs! – csattantam fel. – Csak egy birodalom meg a benne élők jövője.

– Milyen kár! – ragadott karon, és odaterelt a tatlejáróhoz.

– Azt hittem, hogy Ravkáért munkálkodsz – vetettem oda haragosan.

– Én a legtömöttebb erszényért munkálkodom.

– Vagyis eladnád a hazádat az Éjúrnak egy kevés aranyért?

– Nem kevésért, inkább egy rakásért – felelte jókedvűen. – Megnyugtatlak, nem adom magam olcsón. – A lejáró felé intett. – Csak utánad.

Sturmhond segítségével visszajutottam a kabinomba, ahol két grisa őr várt, hogy bezárjon. A kapitány meghajolt, és egyetlen szó nélkül távozott.

Lerogytam a priccsemre, fejemet a tenyerembe hajtva. Sturmhond tetszése szerint játszhatta az értetlent, de tudtam, hogy a kabinomban járt, és ennek oka kellett hogy legyen. Vagy csak a remény egy kicsiny morzsájába csimpaszkodtam.

Mikor Zsenya egy tálcán behozta a vacsorámat, a priccsemen összegömbölyödve talált, arccal a falnak.

– Enned kellene – mondta.

– Hagyj békén!

– A duzzogástól ráncos leszel.

– Te meg a hazugságtól bibircsókos – feleltem mogorván, mire felnevetett, aztán belépett a kabinba, és letette a tálcát. Az ökörszemablakhoz lépett, és megnézte a tükörképét az üvegben.

– Talán a szőke jobban állna – morfondírozott. – A korporálok vöröse rémes, mennyire nem megy a hajamhoz.

Ránéztem a vállam felett.

– Tudod, hogy akár megszáradt agyaggal is bekenhetnéd magad, akkor is szebb lennél két kontinens valamennyi lányánál.

– Ez igaz – felelte vigyorogva.

Nem viszonoztam a mosolyát. Sóhajtott egyet, és a csizmája orrát kezdte tanulmányozni.

– Hiányoztál – szólalt meg végül.

Meglepődtem, mennyire fájnak a szavai. Nekem is hiányzott. És bolondnak éreztem magam ezért.

– Voltál valaha is a barátnőm? – kérdeztem.

Leült a priccs szélére.

– Számítana?

– Tudni szeretném, hogy mennyire voltam ostoba.

– Imádtam a barátnőd lenni, Alina. De nem sajnálom, amit tettem.

– Még azok után is, amit művel?

– Tudom, hogy szerinted egy szörnyeteg, de azt próbálja tenni, ami Ravkának jó, ami mindnyájuknak jó.

Felkönyököltem. Olyan régóta tudtam már az Éjúr hazugságairól, hogy könnyű volt elfelejteni, milyen kevesen tudják, ki is valójában.

– Zsenya, a Zónát ő hozta létre.

– A Fekete Eretnek…

– Nincs Fekete Eretnek – árultam el az igazságot, amelyet Baghra tárt elém hónapokkal ezelőtt a Kis Palotában.

– Az Éjúr egyik ősét tette felelőssé a Zónáért, de mindig is csak egyetlen Éjúr létezett, és őt nem érdekli más, csak a hatalom.

– Ez lehetetlen. Az Éjúr egész életét arra áldozta, hogy megpróbálja megszabadítani Ravkát a Zónától.

– Hogyan mondhatod ezt azok után, amit Novoszibirszkben művelt?

Az Éjúr a Beltenger erejét használva pusztított el egy egész várost, ezt az erődemonstrációt használva arra, hogy megfélemlítse ellenségeit, és jelezze uralma kezdetét. Amit én megtorpedóztam.

– Tudom, hogy történt ott egy… incidens.

– Egy incidens? Emberek százait, talán ezreit ölte meg.

– És mi a helyzet a dereglyéken lévőkkel?

Élesen beszívtam a levegőt, és hátradőltem. Jó ideig tanulmányoztam a felettem húzódó deszkákat. A kérdés az óceánon töltött hosszú heteken és mérföldeken át kínzott.

– Voltak… voltak más túlélők is?

– Ivánon és az Éjúron kívül?

Várakozva bólintottam.

– Két pokolhívó, aki segített a menekülésükben – hangzott a válasz. – Néhány katona az Első Hadseregből is visszajutott, meg egy Nathalia nevezetű szélhívó is megúszta, de ő pár nap múlva belehalt a sérüléseibe.

Behunytam a szememet. Hány ember lehetett a homokjáró dereglye fedélzetén? Harminc? Negyven? Émelygés tört rám. Hallottam az üvöltésüket, a volkrák vijjogását. Éreztem a lőporfüstöt és a vér szagát. Mal életéért, a szabadságomért áldoztam fel ezeket az embereket, és végül a semmiért haltak meg. Az Éjúr ismét a markában tartott minket, és hatalmasabb volt, mint valaha.

Zsenya az enyémre tette a kezét.

– Azt tetted, amit kellett, Alina.

Erre durván felkacagtam, és elrántottam a kezemet.

– Ezt hajtogatja az Éjúr neked, Zsenya? És ez megkönnyíti?

– Nem igazán. Nem. – Az ölébe nézett, keftája szegélyét gyűrögetve. – Felszabadított, Alina. Mit kellene tennem? Visszamenekülnöm a palotába? Vissza az uralkodóhoz? – Vadul megrázta a fejét. – Nem. Döntöttem.

– És mi van a többi grisával? – tudakoltam. – Nem állhattak mind az Éjúr mellé. Hányan maradtak Ravkában?

Zsenya tartása megmerevedett.

– Nem hiszem, hogy szabad lenne beszélgetnem veled.

– Zsenya…

– Egyél, Alina! Pihenj! Hamarosan elérjük a jeget.

A jeget. Akkor hát nem Ravkába tartunk. Hanem északra hajózunk.

Zsenya felállt, és leporolta a keftáját. Lehet, hogy viccelődött a színe miatt, de tudtam, milyen sokat jelent neki. Bizonyította, hogy igazi grisa – hogy védett, hogy valaki kegyence, hogy nem szolga többé. Eszembe jutott a titokzatos betegség, ami legyengítette a cárt az Éjúr puccsa előtt. Zsenya egyike volt a kevés grisának, aki bejárással bírt az uralkodói családhoz. És ő ezt kihasználta, hogy kiérdemelje a vörös ruha viselését.

– Zsenya – szólaltam meg, amikor már az ajtónál járt –, még egy kérdés.

Megállt, kezét a kilincsen nyugtatva.

Nem tűnt fontosnak, inkább butaságnak látszott megemlíteni ennyi idő után. De akadt valami, ami régóta nem hagyott nyugodni.

– A levelek, amiket Malnak írtam a Kis Palotában. Azt mondta, egyet sem kézbesítettek neki.

Nem fordult vissza, de láttam, hogy megroggyan a válla.

– Sosem lettek elküldve – suttogta. – Az Éjúr szerint hátra kellett hagynod a régi életedet.

Ezzel becsukta maga mögött az ajtót. Hallottam, amint a helyére csúszik a retesz.

Az a rengeteg, Zsenyával töltött óra: a beszélgetések, a nevetgélések, a teázások és a ruhapróbák. Végig hazudott nekem. A legrosszabb az egészben, hogy az Éjúrnak igaza volt. Ha tovább csimpaszkodom Malba és az iránta érzett szerelmembe, talán soha nem zabolázom meg a hatalmamat. De ezt Zsenya nem is sejtette. Csak parancsokat teljesített, és hagyta, hadd szakadjon meg a szívem. Nem tudtam, mi volt ez, de nem barátság.

Az oldalamra fordulva éreztem, ahogy lágyan ring alattam a hajó. Olyan volt ez, mint amikor egy anya álomba ringatja gyermekét? Nem emlékeztem rá. Ana Kuya időnként dúdolgatott, alig hallhatóan, ahogy körbejárt leoltani a lámpákat, és becsukni a keramzini hálótermek ajtaját éjszakára. Ennél közelebb sosem kerültünk Mallal ahhoz, amit altatódalnak hívnak.

Valahol felettünk hallottam, amint egy tengerész ordít valamit, túlharsogva a szelet. A harangkongás az őrségváltást jelezte. Élünk – emlékeztettem magam. Már korábban is megszöktünk tőle. Újra meg tudjuk tenni. De ez nem használt, így végül megadtam magam, és csorogni kezdtek a könnyeim. Sturmhond egy zsoldos, akit megvettek kilóra. Zsenya az Éjurat választotta. Mallal egyedül voltunk, ahogy mindig, barátok és szövetségesek nélkül, és nem vett minket körül más, csak a könyörtelen tenger. Ezúttal, még ha meg is szöknénk, nem tudnánk hova futni.

3. fejezet

A

LIG EGY HÉTTEL KÉSŐBB, megpillantottam az első jégtáblákat.

Messze északon jártunk már, ahol a tenger sötétebb, és a felszíne alól veszedelmes jégtüskék merednek elő. Noha kora nyár volt, a szél a bőrünkbe mart. Reggelenként a kötélzetet zúzmara lepte be.

Órákon át járkáltam fel s alá a kabinomban, a kinti végtelen tengert bámulva. Minden reggel felvittek a fedélzetre, ahol lehetőségem volt kinyújtóztatni a lábamat, és messziről látni Malt. Az Éjúr mindig az oldalpalánknál állt, a láthatárt fürkészve, keresve valamit. Sturmhond és legénysége nagy ívben kerülte.

A hetedik napon áthaladtunk két palaszürke kősziget között, amiket felismertem térképész koromból: Jelka és Vilki, Kés és Villa. Elértük hát a Csontutat, a hosszú, fekete vízsávot, ahol számtalan hajó futott zátonyra a ködből felbukkanó, majd ismét eltűnő névtelen szigeteken. A térképeken tengerészek koponyáival, tátott szájú szörnyekkel, jégfehér hajú sellőkkel és mélyen ülő, sötét szemű fókákkal jelölték. Csak a legtapasztaltabb fjerdai vadászok jöttek ide bőrért és szőrméért, az életüket kockáztatva a gazdag zsákmány reményében. De mi milyen zsákmányt kerestünk?

Sturmhond elrendelte a vitorlák kurtítását, mire a sebességünk lassult, ahogy a ködben siklottunk. Nyugtalan csend telepedett a hajóra. Szemügyre vettem a cetvadász nagy csónakjait, a grisa acélhegyű szigonyokat. Nem volt nehéz kitalálni, mire valók. Az Éjúr valamiféle erősítőt keresett. Tekintetem végigsiklott a grisák során, és eltűnődtem, kit szemelhetnek ki az Éjúr újabb „ajándékára”. És ekkor szörnyű gyanú ébredt bennem.

Ez őrültség – gondoltam. Nem meri megpróbálni. De a gondolat nem igazán nyugtatott meg. Neki mindig mindenhez volt mersze.

MÁSNAP AZ ÉJÚR PARANCSÁRA a színe elé vittek.

– Kié a megtiszteltetés? – kérdeztem, ahogy Iván a hajó jobb oldali oldalpalánkjához kísért.

Az Éjúr csak meredten nézte a vizet. Eltűnődtem, mi lenne, ha átlökném az oldalpalánkon. Az rendben van, hogy több száz éves, de vajon tud úszni?

– Mondd, hogy nem azon töprengsz – kérdeztem. – Mondd, hogy az erősítőt egy másik ostoba, hiszékeny lánynak szánod.

– Egy kevésbé makacsnak? Kevésbé önzőnek? Olyannak, aki kevésbé van oda a szürke kisegér létért? El sem hiszed, mennyire szeretném, hogy így legyen!

Rám tört az émelygés.

– Egy grisának csak egyetlen erősítője lehet. Magad mondtad.

– Morozova erősítői mások.

Tátott szájjal meredtem rá.

– Van más is a szarvason kívül?

– Úgy tervezték, hogy együtt használják őket, Alina. Egyediek, akárcsak mi.

A grisákról olvasott elméleti könyvek jutottak az eszembe. Mindegyikük ugyanazt állította: a grisák hatalmát nem végtelennek tervezték, és hogy kordában kell tartani.

– Nem – feleltem. – Én ezt nem akarom. Azt akarom…

– Azt akarod – gúnyolódott az Éjúr. – Én látni akarom, amint a nyomolvasód lassan meghal a szívébe döfött késemtől. Azt akarom, hogy a tenger nyeljen el mindkettőtöket. De a sorsunk immár összefonódott, Alina, ez ellen nincs mit tenni.

– Te megőrültél.

– Tudom, hogy örömet okoz számodra ez a gondolat. De az erősítőket egyesíteni kell. Ha bármi remény is mutatkozik arra, hogy uralhassuk a Zónát…

– Nem uralhatod a Zónát. El kell pusztítani.

– Csak óvatosan, Alina! – mosolyodott el halványan. – Én ugyanezt gondoltam rólad. – Intett Ivánnak, aki tisztes távolban várakozott. – Hozd a fiút!

A szívem a torkomba ugrott.

– Várj! – kiáltottam. – Azt mondtad, nem fogod bántani.

Ügyet sem vetett rám. Mint egy bolond, nézelődtem körbe-körbe. Mintha bárki is meghallaná a könyörgésemet ezen a szentekverte hajón. Sturmhond a kormánykeréknél állt szenvtelen arccal.

Elkaptam az Éjúr ruhaujját.

– Megállapodtunk. Én nem tettem semmit. Azt mondtad…

Az Éjúr rám nézett hűvös, kvarcként csillogó szemével, mire a szavak elhaltak az ajkamon.

Kisvártatva Iván bukkant elő Mallal a nyomában, és az oldalpalánkhoz terelte. Mal megállt előttünk, hunyorogva a napfényben, megkötözött kézzel. Hetek óta most voltam hozzá a legközelebb. Bár fáradtnak és sápadtnak tűnt, egyben sértetlennek is. Láttam éber vonásain, hogy kérdőn néz, de én sem ismertem a választ.

– No akkor, nyomolvasó! – szólalt meg az Éjúr. – Olvass nyomot!

Mal az Éjúrról előbb rám nézett, aztán vissza rá.

– Minek a nyomát? Az óceán közepén járunk.

– Alina egyszer azt mondta, hogy még a sziklából is vizet fakasztasz. Személyesen beszélgettem el a Verrhader legénységével, és szerintük te a tengeren is legalább olyan jól feltalálod magad. Láthatóan úgy vélték, hogy módfelett gazdaggá tehetnél egy szerencsés kapitányt a szakértelmeddel.

Mal a homlokát ráncolta.

– Azt akarod, hogy bálnára vadásszak?

– Nem – felelte az Éjúr. – Azt akarom, hogy a tengerek ostorára vadássz!

Döbbenten meredtünk rá. Majdnem felnevettem.

– Egy sárkányt keresel? – kérdezte Mal hitetlenkedve.

– A jégsárkányt – pontosított az Éjúr. – Ruszalját.

Ruszalja. A mesék szerint a tenger ostora egy elátkozott herceg, aki kénytelen volt tengeri kígyó alakját ölteni, és védelmezni a Csontút fagyos vizét. Ez lenne Morozova második erősítője?

– Az csak tündérmese – mondta ki Mal, az én gondolataimat visszhangozva. – Gyerekmese. Igazából nem létezik.

– Évek óta látják ezeken a vizeken a tengerek ostorát – felelte az Éjúr.

– Sellőkkel és fehér fókaemberekkel egyetemben. De mindez csak egy mítosz.

Az Éjúr felvonta a szemöldökét.

– Mint a szarvas?

Mal rám pillantott. Alig láthatóan megráztam a fejemet. Bármit művelt is az Éjúr, nem fogunk segíteni neki.

Mal a hullámokra meredt.

– Még csak gőzöm sincs, miként láthatnék neki.

– A lány érdekében remélem, hogy ez nem igaz. – Az Éjúr előhúzott egy vékony kést keftájának ráncai közül. – Mert minden áldott nap, amikor nem találjuk meg a tenger ostorát, kimetszek egy darabot a bőréből. Lassan. Aztán Iván meggyógyítja, másnap pedig újrakezdjük az egészet.

Éreztem, ahogy minden vér kifut az arcomból.

– Nem fogod bántani – vágta rá Mal, de én kihallottam a félelmet a hangjából.

– Nem akarom bántani – közölte az Éjúr. – Azt akarom, hogy azt tedd, amire kértelek.

– Hónapokba telt, mire a szarvas nyomára akadtam – felelte Mal csüggedten. – És még mindig nem tudom, hogyan sikerült.

Sturmhond lépett oda hozzánk. Annyira Malra és az Éjúrra összpontosítottam, hogy kis híján megfeledkeztem róla.

– Nem engedem, hogy egy lányt megkínozzanak a hajómon – jelentette ki.

Az Éjúr hideg tekintete a kalózra szegeződött.

– Te nekem dolgozol, Sturmhond. Elvégzed a munkád, vagy az lesz a legkisebb gondod, hogy megkapod-e a fizetséged.

A nyugtalanság ideges hulláma terjedt szét a hajón. Sturmhond tengerészei a grisákat méregették, és nem barátságos arccal. Zsenya a szájára szorította a tenyerét, de hallgatott.

– Adj egy kis időt a nyomolvasónak! – javasolta Sturmhond halkan. – Egy hetet. Vagy legalább pár napot.

Az Éjúr ujjai felsiklottak a karomon, és felhúzták az ingujjamat, hogy kilátszott alóla fehér bőröm.

– Kezdjük a karjával? – kérdezte. Aztán visszahúzta az ingujjat, és keze végigsimított az arcomon. – Vagy az arcával? – Odabólintott Ivánnak. – Fogd le!

Iván megragadott a tarkómnál fogva. Az Éjúr felemelte kését. A szemem sarkából láttam, ahogy megcsillan. Próbáltam hátrafeszíteni a fejem, de Iván erősen tartott. A penge az arcomhoz ért. Rémülten kaptam levegő után.

– Állj! – kiáltotta Mal.

Az Éjúr várt.

– Én… én megcsinálhatom.

– Mal, ne! – kiáltottam kissé bátrabban, mint ahogy valójában éreztem.

Mal nagyot nyelt.

– Forduljunk délnyugatnak! Vissza arra, amerről jöttünk!

Én hallgattam, mint a sír. Látott netán valamit még korábban? Vagy egyszerűen csak engem próbált óvni?

Az Éjúr oldalra hajtva a fejét, Malt tanulmányozta.

– Azt hiszem, okosabb vagy te annál, nyomolvasó, mint hogy játszadozz velem.

Mal mereven bólintott.

– Meg tudom csinálni. Meg tudom találni. Csak… csak adj időt!

Az Éjúr tokjába lökte kését. Én lassan kifújtam a levegőt, és megpróbáltam leplezni a borzongásomat.

– Kapsz egy hetet – mondta, majd megfordult, és elindult lefelé, a fedélközi lejáróba. – Hozd a lányt! – kiáltott még vissza Ivánnak.

– Mal… – kezdtem hozzá, amikor Iván karon ragadott.

A fiú felemelte megkötözött kezét, és felém nyúlt. Ujjai egy pillanatra súrolták az enyémeket, aztán Iván rángatni kezdett vissza, a lejáró felé.

A gondolataim száguldoztak, ahogy lefelé tartottunk a hajó nyirkos gyomrába. Iván mögött botladoztam, és igyekeztem a történtek értelmét kihámozni. Az Éjúr korábban azt mondta, addig nem árt Malnak, míg szüksége van rá. Én azt feltételeztem, hogy ezzel csak engem akar kordában tartani, de most már kiviláglott, hogy ennél többről van szó. Mal tényleg úgy gondolta, hogy képes megtalálni a tengerek ostorát, vagy csak az időt húzta? Nem tudtam biztosan, hogy mit szeretnék, melyik legyen az igaz. Nem tetszett a gondolat, hogy megkínozzanak, de mi van, ha rábukkanunk a jégsárkányra? Mit jelentene egy második erősítő?

Iván berángatott egy tágas kabinba, ami úgy festett, mint egy kapitányi kajüt. Sturmhondnak nyilván a legénysége többi tagjával kellett osztoznia a szűkös helyeken. Az egyik sarokba egy ágyat toltak be, és az erősen ívelt tat felőli falat egy sor vastag táblás ablak alkotta. Erőtlen fény áradt be rajtuk az ott elhelyezett íróasztalra, ami mögé most az Éjúr leült.

Iván meghajolt, és kiviharzott a szobából, az ajtót behúzva maga mögött.

– Alig várja, hogy eltűnjön a közeledből – szólaltam meg, az ajtónál ácsorogva. – Fél attól, amivé lettél. Mind félnek.

– És te félsz tőlem, Alina?

– Ezt akarod, nemde?

Az Éjúr erre vállat vont.

– A félelem erős szövetséges. És hűséges.

Azzal a hideg, méricskélő tekintetével nézett rám, amitől mindig úgy éreztem, mintha úgy olvasna bennem, akár egy nyitott könyvben, mintha az ujjaival követné a szavakat a lapon, olyan titkos tudást csiholva ki belőlük, amit én csak sejthetek. Próbáltam nem fészkelődni, de a kezemre rakott vas így is kidörzsölte a csuklómat.

– Szívesen kioldoználak – jegyezte meg az Éjúr halkan.

– Kioldozol, megnyúzol. Annyi lehetőség áll előtted. – Még mindig éreztem, ahol a kését az arcomhoz nyomta.

Felsóhajtott.

– Csak azért tettem, hogy a fenyegetés célt érjen. És elértem vele, amit akartam.

– Vagyis nem vágtál volna meg?

– Nem ezt mondtam. – A hangja szívélyesen és tárgyilagosan csengett, mint mindig. Akár azzal fenyegetőzött, hogy felhasogatja az arcomat, akár vacsorát rendelt.

A tompa fényben éppen csak látszottak sebének halvány hegei. Tudtam, hogy hallgatnom kellene, előbb őt kellene szóra bírnom, de túl erős volt a kíváncsiságom.

– Hogy élted túl?

Keze végigsimított erős állkapcsán.

– Úgy fest, a volkrákat nem vonzotta különösebben a húsom – felelte, szinte mellékesen. – Feltűnt neked, hogy sosem esznek egymásból?

Megborzongtam. A volkrákat ő teremtette, akárcsak azt a valamit, ami a vállamba mélyesztette a fogait. A bőröm még most is lüktetett.

– A hasonló dolgok vonzzák egymást.

– Ezt az élményt azért nem szeretném ismét átélni. Épp elég ízelítőt kaptam a volkrák irgalmából. És a tiédből.

Átszeltem a szobát, és megálltam az íróasztal előtt.

– Akkor miért kapok egy második erősítőt? – kérdeztem csüggedten, egy olyan érvbe csimpaszkodva, amitől megjöhet a józan esze. – Arra az esetre, ha netán elfelejtetted volna, megpróbáltalak megölni.

– Sikertelenül.

– Akkor itt egy második esély? Miért teszel még erősebbé?

Ismételten csak vállat vont.

– Morozova erősítői nélkül Ravka elvesz. Neked szánták őket, mint ahogy nekem az uralkodást. Nem lehet másként.

– Ó, hogy ez mennyire kellemes így neked!

Erre felhúzta a szemöldökét.

– Alina, te aztán sok minden voltál, de kellemes aligha.

– Nem egyesítheted az erősítőket. Az összes könyv ugyanazt állítja…

– A könyvekben nincs minden leírva.

Legszívesebben felordítottam volna a dühtől.

– Baghra figyelmeztetett. Megmondta, hogy öntelt vagy, akit elvakít a becsvágy.

– Ezt mondta volna? – Az Éjúr hangja hideg volt, akár a jég. – És még milyen egyéb áruló szavakat sugdosott a füledbe?

– Hogy szeretett téged – vágtam oda mérgesen. – Hogy hitte, még jó útra térhetsz.

Az Éjúr ekkor elkapta a pillantását, de még így is megláttam arcán a felvillanó fájdalmat. Mit tett vajon Baghrával? És ezért milyen árat fizetett?

– Megtérés – dörmögte. – Megváltás. Vezeklés. Anyám és az ő eredeti ötletei. Talán jobban kellett volna figyelnem.

Belenyúlt az íróasztalba, és elővett egy vékonyka piros könyvet. Ahogy feltartotta, a fény megcsillant borítójának aranybetűin: Isztoriji Szanktjá.

– Tudod, ez mi?

A homlokomat ráncoltam. A szentek élete. Egy halvány emlék jutott eszembe. Az Apparátustól kaptam egy példányt hónapokkal ezelőtt a Kis Palotában. Az öltözőasztalom fiókjának mélyére dugtam, majd teljesen el is felejtettem.

– Egy gyerekkönyv – feleltem.

– Olvastad?

– Nem – vallottam be, és hirtelen azt kívántam, bárcsak olvastam volna. Az Éjúr túlságosan is fürkészően nézett rám. De mi lehet olyan fontos egy vallásos rajzokkal teli régi gyűjteményben?

– Színtiszta babonaság – pillantott a borítóra az Éjúr. – Parasztoknak szánt olvasmány. Vagyis ezt gondoltam. De hát Morozova furcsa ember volt, kicsit olyan, mint te: vonzották a köznapi dolgok és a gyengék.

– Mal nem gyenge.

– Elismerem, hogy tehetséges, de nem grisa. Sosem lehet veled egyenrangú.

– Egyenrangú velem, sőt, több annál – vágtam rá.

Az Éjúr a fejét rázta. Ha nem ismertem volna jobban, elhiszem, hogy az arcán szánakozó kifejezés jelent meg.

– Azt képzeled, vele egy családot is kaptál. Azt gondolod, hogy meglelted a jövőd. De míg te hatalmas leszel, addig ő megöregszik. Leéli rövidke otkazác életét, te pedig végignézed, ahogy meghal.

– Fogd be!

Elmosolyodott.

– Gyerünk, toporzékolj, dacolj a valódi természeteddel! Közben pedig az ország látja kárát.

– Miattad!

– Miattam, mert a bizalmamat egy olyan lányba vetettem, aki nem bírja elviselni a benne rejlő lehetőség gondolatát. – Felállt, és megkerülte az íróasztalt. Noha mérges voltam, még így is hátráltam egy lépést, és nekiütköztem a mögöttem lévő széknek.

– Tudom, hogy mit érzel, amikor a nyomolvasóval vagy – mondta.

– Azt kétlem.

Erre csak elutasítóan legyintett.

– Nem, nem az abszurd epekedésedre gondolok, amit még ki kell nőnöd. Én ismerem a szíved mélyén rejlő igazságot. A magányt. Hogy egyre jobban ráébredsz, mennyire más vagy. – Közelebb hajolt. – És hogy ez mennyire fáj.

Megpróbáltam elrejteni a belém nyilalló felismerés döbbenetét.

– Nem tudom, miről beszélsz – nyögtem ki, de a szavak még a saját fülemnek is hamisan csengtek.

– Ez sosem fog elmúlni, Alina. Csak egyre rosszabbodik, nem számít, hány kendő mögé bújsz, vagy miket hazudozol, nem számít, milyen messzire vagy milyen gyorsan futsz.

Megpróbáltam hátat fordítani neki, de elkapta az államat, és kényszerített, hogy ránézzek. Olyan közel állt, hogy éreztem a leheletét.

– Nincsenek hozzánk foghatók, Alina – suttogta. – És sosem lesznek.

Kitéptem magam a szorításából, és fellöktem a széket, közben majdnem elvesztettem az egyensúlyomat. Ütni kezdtem az ajtót megvasalt öklömmel, Iván nevét kiabálva, amit az Éjúr végignézett.

És Iván addig nem jött, míg az Éjúr parancsot nem adott rá.

Halványan rémlett, hogy Iván keze a hátamra tapad, rémlett a folyosót belengő bűz, hogy egy tengerész átenged minket, majd szűk kabinom, a priccs, a durva és karcos szövet, ahogy arcomat reszketve a takaróba nyomom, igyekezve kiverni a fejemből az Éjúr szavait.

Mal halálát. A rám váró hosszú életet. A másság okozta, soha nem szűnő fájdalmat. Mindegyik félelem belém mart, horgas végű karomként mélyedt bele a szívembe.

Tudtam, hogy az Éjúr gyakorlott hazudozó. Bármilyen érzelmet képes volt színlelni, rájátszani bármilyen emberi gyarlóságra. De nem tagadhattam, hogy mit éreztem Novji Zemben, sem az általa feltárt igazságot: önnön szomorúságomat, sóvárgásomat, ami visszaköszönt az Éjúr sivár, szürke szemében.

A HANGULAT MEGVÁLTOZOTT a bálnavadászhajó fedélzetén. A legénység nyugtalankodni kezdett, éberebbek lettek, a kapitányukat ért inzultus még frissen élt emlékeikben. A grisák egymás közt dörmögtek, higgadtságukat kikezdte a Csontút vizén történő lassú vánszorgás.

Az Éjúr minden áldott nap felvitetett a fedélzetre, maga mellé, az orrba. Malt gondosan őrizték a hajó másik végén. Időnként hallottam, amint odakiált Sturmhondnak, mutatva az irányt, vagy láttam, amint a mellettünk elhaladó nagy jégtáblák vízfelszín feletti részén mutogat valamit, ami mély karcolásnak tűnt.

A durva barázdákat magam is szemügyre vettem. Lehettek akár karomnyomok is. Vagy éppen egyáltalán semmik. Viszont én láttam, hogy mire volt képes Mal Cibejában. Mikor a szarvast kerestük, törött ágakat, letaposott füvet mutatott, olyan jeleket, amik egyértelműnek tűntek, amint felhívta rájuk a figyelmet, előtte viszont mintha láthatatlanok lettek volna. A legénység kétkedőnek tűnt. A grisák egyenesen megvetőnek.

Alkonyatkor, amikor egy újabb nap telt el, az Éjúr végigvitetett a fedélzeten, majd egyenesen Mal orra előtt betereltek a lejáróba. Nem engedték, hogy beszéljünk. Próbáltam a szemébe nézni, némán elmondani, hogy jól vagyok, de láttam, hogy egyre csak növekszik benne a harag és a csalódottság, és nem állt hatalmamban megnyugtatni.

Egyszer, amikor a lejárónál megbotlottam, az Éjúr önkéntelenül is elkapott. El is engedhetett volna utána, de csak fogta a karomat, és mielőtt elhúzódhattam volna, keze végigsimított a derekamon.

Mal megindult előre, és csak az őt lefogó grisa őreinek volt köszönhető, hogy nem rontott neki az Éjúrnak.

– Még három nap, nyomolvasó.

– Hagyd őt békén! – vicsorogta Mal.

– Én betartottam az ügylet rám eső részét. A lány még sértetlen. De talán nem is ettől félsz?

Mal úgy nézett ki, mint akinél bármelyik pillanatban elszakadhat a cérna. Arca sápadt volt, szája keskeny vonal, alkarjának izmai megfeszültek, ahogy a kötelékeivel küzdött. Nem bírtam tovább elviselni a látványt.

– Jól vagyok – szólaltam meg halkan, kockáztatva az Éjúr kését. – Nem árthat nekem. – Ez hazugság volt, de az én számból igaznak hatott.

Az Éjúr előbb rám, majd Malra nézett, és észrevettem a benne ásító sivár, lélektelen hasadékot.

– Ne aggódj, nyomolvasó! Tudni fogod, hogy mikor jár le az egyezségünk. – Azzal lelökdösött a fedélközbe, de még hallottam Malnak szánt búcsúszavait: – Biztosan meghallod, amikor felharsan a lány üvöltése.

TELT-MÚLT A HÉT, és a hatodik napon Zsenya korán ébresztett. Mire kapkodva összeszedtem magam, akkor tűnt fel, hogy még csak pirkad. Félelem hasított belém. Lehet, hogy az Éjúr úgy döntött, lerövidíti a nekem adott haladékot, és beváltja fenyegetéseit.

De Zsenya arca valósággal ragyogott.

– Talált valamit! – sikongatott örömében, és újra meg újra lábujjhegyre állt, valósággal ugrált, míg segített lekászálódnom a priccsről. – A nyomolvasó szerint közel vagyunk!

– Malnak hívják – dünnyögtem, és elhúzódtam tőle. Nem érdekelt lesújtott arca.

Igaz lehet?– tűnődtem, míg Zsenya kiterelt. Vagy Mal egyszerűen még mindig azt remélte, hogy újabb időt nyerhet nekem?

Odakint a hajnal tompa szürke fénnyel fogadott minket. A fedélzeten nyüzsögtek a vizet bámuló grisák, míg a szélhívók a szelet fogták munkára, Sturmhond legényei pedig a fenti vitorlákat kezelték.

A köd sűrűbben terjengett, mint előző nap. Vastagon ülte meg a vizet, és nyirkos csápjai átkígyóztak a hajó törzsén. A csendet kizárólag Mal utasításai törték meg, valamint Sturmhond parancsai.

Mikor kiértünk egy széles, nyitott vízsávra, Mal az Ejúrhoz fordulva így szólt:

– Úgy vélem, közel járunk.

– Úgy véled?

Mal egyetlen biccentéssel felelt.

Az Éjúr elmélázott. Ha Mal csak az időt húzta, erőfeszítései gyors halálra voltak ítélve, és nagy árat fog fizetni érte. Egy örökkévalóságnak tűnő idő elteltével végül az Éjúr odabólintott Sturmhondnak.

– Vitorlát kurtíts! – harsant a kalóz parancsa, mire a derékárbócokon az emberek sietve engedelmeskedtek.

Iván vállon veregette az Éjurat, és a déli láthatár felé bökött.

– Egy hajó, moj szoverenyij.

Hunyorogva meredtem az apró pacára.

– Látod, milyen lobogó alatt hajóznak? – fordult az Éjúr Sturmhondhoz.

– Valószínűleg halászok – érkezett a válasz. – De szemmel tartjuk őket, biztos, ami biztos. – Intett az egyik matróznak, aki villámgyorsan felkúszott a főárbóc felső sudárvitorlájára, egy hosszú látcsővel a kezében.

A nagy csónakokat felkészítették, és pár perc múlva leengedték őket a jobb oldalon, tele Sturmhond embereivel, szigonyokkal megrakva. Az Éjúr grisái az oldalpalánkhoz zsúfolódtak, hogy lássák, merre haladnak a csónakok. A köd mintha felerősítette volna a hullámokba csapódó evezők keltette egyenletes loccsanásokat.

Léptem egyet Mal felé. Most mindenki a vízre szálltakra figyelt. Egyedül Zsenya nézett engem. Habozott, majd szándékosan hátat fordított nekem, és csatlakozott az oldalpalánknál összegyűlt társaihoz.

Mal is, én is kifelé néztünk, nem fordultunk egymás felé, de elég közel voltunk, hogy a vállunk összeérjen.

– Mondd, hogy minden rendben – dörmögte rekedtes hangon.

Bólintottam, visszanyelve a torkomba gyűlt gombócot.

– Jól vagyok – súgtam oda halkan. – Odakint van?

– Nem tudom. Lehet. Amikor a szarvast űztük, akadtak pillanatok, amikor azt hittem, közel járunk, és… Alina, ha tévedek…

Ekkor odafordultam, nem törődve azzal, hogy ki lát, vagy hogy milyen büntetést kaphatok. A köd mostanra kezdett felszállni a vízről, a fedélzeten kúszott végig. Felnéztem Malra, láttam arcának minden részletét: ragyogó kék íriszét, ajkának ívét, az álla vonala mentén futó sebhelyet. Mögötte megpillantottam lámpással a kezében az egyik kötélhágcsón felfelé iramodó Tamart.

– Ez nem a te hibád, Mal. Egyáltalán nem a tiéd.

Lehajtotta a fejét, homlokát az enyémhez nyomta.

– Nem hagyom, hogy bántson.

Mindketten tudtuk, hogy nincs semmi, amivel megállíthatná az Éjurat, de az igazság túl fájdalmas volt, így azt mondtam:

– Tudom.

– Csak a kedvemre akarsz tenni – felelte, apró vigyorral a szája szegletében. – Elkelne neked már egy kis babusgatás.

Ajkát a fejem búbjára nyomta.

– Megleljük a kiutat, Alina. Mindig megleljük.

Vasra vert kezemet a mellkasához nyomtam, és behunytam a szemem. Egyedül voltunk a jeges tengeren, egy olyan ember fogságában, aki szó szerint szörnyeket teremt, de valahogy mégis hittem neki. Nekidőltem Malnak, és napok óta először, engedélyeztem magamnak egy kis reményt.

Ekkor kiáltás harsant.

– Két fokkal jobbra az orrtól!

Ahogy a fejünk egyszerre fordult a megadott irányba, megmerevedtem. Mert valami mozgott a ködben, egy szikrázó, hullámzó fehér alak.

– A szentekre! – lehelte Mal.

Ebben a pillanatban a lény háta áttörte a hullámokat, teste kígyózó ívben hasította a vizet, és hátának irizáló pikkelyei a szivárvány színeiben szikráztak.

Ruszalja.

4. fejezet

R

USZALJA EGY NÉPMESE VOLT, egy gyerekmese, az álmok teremtménye, aki a világ peremén élt. De most szó sem lehetett semmiféle kétkedésről. A jégsárkány igazi volt, Mal pedig megtalálta, mint ahogy meglelte a szarvast is. Helytelennek tűnt, mint minden, ami túl gyorsan történik. Mintha csak rohantunk volna valami felé, amit fel sem tudtunk fogni.

A nagy csónakok felől egy kiáltásra lettem figyelmes. A tenger ostorához legközelebbi csónakon egy férfi szigonnyal a kezében felállt, és célba vette a lényt. De a sárkány fehér farka felfelé csapott, ki a tengerből, szétválasztotta a hullámokat, hogy aztán csattanva érjen vizet, hömpölygő vízfalat zúdítva a csónak törzsére. A szigonyos férfi hatalmasat esett, majd a nagy csónak veszedelmesen oldalra dőlt, hogy az utolsó pillanatban visszanyerje egyensúlyát.

Remek – gondoltam. Harcolj velük!

Ekkor a másik csónakról szigonyok röppentek. Az első messze elvétette, és ártalmatlanul csapódott a vízbe. A második belefúródott a tenger ostorának irhájába.

A sárkány dobálni kezdte magát, farka előre-hátra csapódott, aztán felágaskodott, akár egy kígyó, kiszakítva testét a vízből. Egy pillanatra függőlegesen felegyenesedett a levegőben: tisztán látszottak áttetsző, szárnyszerű uszonyai, csillogó pikkelyei és két haragvó vörös szeme. Sörényéről vízcseppek fröccsentek szét, és amikor kitátotta irdatlan pofáját, felfedte rózsaszín nyelvét, és többsornyi tündöklően fehér fogát. A legközelebbi csónakra zuhant: az esést a széthasadó fa hangos reccsenése kísérte. A karcsú alkalmatosság kettéhasadt, az emberek a vízbe zuhantak. A sárkány pofája összezárult az egyik tengerész lábán, aki üvöltve tűnt el a hullámok között. A többi hajós vad karcsapásokkal szelte a véres vizet, a megmaradt nagy csónak felé igyekezve, ahol átrángatták őket a hajó oldalán.

Felpillantottam a bálnavadászhajó kötélzetére. Az árbocok csúcsa még mindig ködbe burkolózott, de még így is ki tudtam venni a főárbóc felső sudárvitorlájánál Tamar lámpásának egyenletes fényét.

Újabb szigony talált célba, mire a tenger ostora énekelni kezdett, de ilyen életteli dalt még soha életemben nem hallottam: hangok egész kórusa emelkedett fel egy kérlelő, szavak nélküli dalban. Nem – döbbentem rá –, ez nem egy dal. A tenger ostora kiáltozott, ide-oda vergődött és hempergett a habok között, míg a nagy csónak folytatta az üldözést. A jégsárkány azért küzdött, hogy lerázza magáról a szigonyok kampós hegyeit.

Harcolj! – kérleltem magamban. Mert amint elkapnak, soha többé nem eresztenek.

De már láttam, hogy a sárkány egyre lassul, a mozdulatai lomhává váltak, kiáltásai is gyengültek, és immár gyászosan hangzottak, dallamuk sivár és erőtlen lett.

Egy részem azt kívánta, hogy az Éjúr vessen véget az életének. Miért is ne tette volna? Miért nem alkalmazta a Vágást a tenger ostorán, és kötött engem hozzá, ahogy korábban a szarvassal is tette?

– Hálókat! – harsogta Sturmhond. De a köd ismét annyira sűrű lett, hogy nem tudtam kivenni, honnan jön a hangja. Egy sor hangos puffanást hallottam valahonnan a jobb oldali oldalpalánk felől.

– Takarítsátok el a ködöt! – parancsolt az Éjúr. – Elveszítjük szem elől a nagy csónakot.

Hallottam, ahogy a grisák egymásnak kiabálnak, majd éreztem, amint az egyik szélhívó keltette fuvallat meglebbenti kabátom szélét.

A köd felszállt, de az állam leesett. Az Éjúr és grisái a jobb oldalon álltak, figyelmük a nagy csónakra irányult, ami mintha távolodott volna a bálnavadásztól. Viszont a bal oldalon egy másik hajó tűnt fel, szinte a semmiből: egy karcsú szkúner csillogó árbocokkal és a szélben lobogó zászlókkal: pávakék mezőben vörös kutya – alatta pedig fakókék és arany háttér előtt Ravka aranyszínű kétfejű sasa.

Újabb puffanások dörrentek, és láttam, hogy acélkarmok kapaszkodnak a bálnavadász bal oldali palánkjába. Csáklyák – döbbentem rá.

És aztán mintha minden egyszerre történt volna. Valahonnan egy vonyítás hasított a levegőbe, mintha csak egy farkas ugatná a holdat. Emberek rajzónak át a palánkon a cetvadászhajó fedélzetére, mellükre szíjazott pisztolyokkal, kezükben tengerészkardokkal, vonyítva és csaholva, akár egy falka vadkutya. Láttam, hogy az Éjúr megfordul, arcán értetlenség és düh.

– Itt meg mi az ördög folyik? – lépett elém Mal, ahogy araszolni kezdtünk a hátsó árboc nyújtotta gyatra védelem felé.

– Nem tudom – feleltem. – Vagy valami nagyon jó, vagy valami, nagyon, de nagyon rossz.

A hátunkat egymásnak vetve megálltunk, én még mindig vasra verve, ő még mindig megkötözve. Képtelenek voltunk megvédeni magunkat, amikor a fedélzeten kirobbant a harc. Pisztolylövések dördültek. A levegőt a pokolhívók tüze perzselte.

– Hozzám, kopók! – harsogta Sturmhond, és szablyával a kézben belevetette magát a harcba.

Csaholó, vicsorgó, vonyító emberek vetették magukat az Éjúr grisáira minden irányból – és nemcsak a szkúner kötélzetéről, hanem a bálnavadászéról is. Sturmhond emberei. Sturmhond az Éjúr ellen fordult.

Nyilvánvalóan elment a józan esze. Bár a grisák kevesebben voltak, a számok mit sem jelentettek az Éjúr ellen.

– Nézd! – kiáltotta Mal.

Odalent a vízen a megmaradt nagy csónak a tenger ostorát vontatta maga után. Felhúzták a vitorlát, és az élénk szél hajtotta őket, de nem a cetvadász felé, hanem egyenesen a szkúner irányába. Az őket előrehajtó, kitartóan fújó szél mintha a semmiből jött volna. Jobban szemügyre vettem őket. A nagy csónakban egy tengerész állt, magasba emelve mindkét karját. Szó sem lehetett tévedésről. Sturmhondnak egy szélhívó állt a szolgálatában.

Hirtelen egy kar derékon ragadott, és a magasba emelt. A világ mintha tótágast állt volna, én pedig felsikoltottam, ahogy rádobtak egy hatalmas vállra.

Felemeltem a fejemet, és küzdöttem az acélpántként leszorító karral, majd láttam, ahogy Tamar Mal felé rohan, csillogó késsel a kezében.

– Ne! – sivítottam. – Mal!

Mal maga elé kapta mindkét kezét, hogy védje magát, de a lány csak a kötelékeit vágta el.

– Gyerünk! – süvöltötte, és odadobta Malnak a kést, majd kirántotta a csípőjére erősített kardját.

Tolja még erősebben szorított magához, ahogy végigrohant a fedélzeten. Tamar és Mal szorosan a nyomában haladt.

– Mit műveltek? – hörögtem, ahogy a fejem újra meg újra nekicsapódott az óriás hátának.

– Csak fuss! – felelte Tamar, és lesújtott egy korporálra, aki eléje vetette magát.

– Nem tudok futni – ordítottam vissza. – Az a tökfej testvéred úgy cipel a vállán, akár egy oldal sonkát.

– Akarod, hogy megmentsünk vagy nem?

Nem volt időm válaszolni.

– Kapaszkodj erősen! – szólalt meg Tolja. – Most ugrunk.

Behunytam a szememet, felkészülve, hogy belezuhanunk a jeges vízbe. De Tolja alig tett meg pár lépést, mikor hirtelen felnyögött, és fél térdre rogyott, szorítása elernyedt. Én a fedélzetre zuhantam, és esetlenül az oldalamra gördültem. Amint felnéztem, láttam, hogy Iván és egy kék köntösű pokolhívó magasodik fölénk.

Iván kinyújtotta az egyik kezét. Tolja szívét préselte össze, és ezúttal nem volt ott Sturmhond, hogy megállítsa.

A pokolhívó megindult Tamar és Mal irányába, kovakővel a kezében, a karja máris lángoló ívet írt le. Véget ért, mielőtt elkezdődött volna – gondoltam letörve. Ám a következő pillanatban a pokolhívó megállt, és levegő után kapott. Lángjai kihunytak.

– Mire vársz még? – vicsorogta Iván.

A pokolhívó csak egyetlen elfojtott szisszenéssel válaszolt. A szeme kidülledt. A torkához kapott.

Tamar jobbjában a kardját fogta, de a balja ökölbe szorult.

– Ügyes trükk – mondta, és kiütötte a megbénult pokolhívó kezéből a kovakövet. – De én is ismerek egy jó trükköt. – Felemelte a pengéjét, és ahogy a pokolhívó ott állt magatehetetlenül, kétségbeesetten kapkodva levegő után, a lány egyetlen erőteljes mozdulattal átdöfte a testét.

A pokolhívó a fedélzetre rogyott. Iván értetlenül bámult, míg Tamar az élettelen test felett állt, vértől csöpögő karddal. A grisa koncentrációja nyilván megingott, mert ebben a pillanatban Tolja felpattant a térdéről egy rettenetes ordítás kíséretében.

Iván újfent ökölbe szorította a kezét, ismét koncentrálva erőit. Tolja arca eltorzult, de nem esett el. Aztán az óriás keze meglendült, Iván arca pedig összerándult a kíntól és a meghökkenéstől.

Toljáról Tamarra néztem, és ekkor értettem csak meg. Mindketten grisák voltak. Szívtörők.

– Na, ez tetszik, kis ember? – kérdezte Tolja, ahogy megindult Iván felé. Iván kétségbeesetten lökte előre a másik kezét. Teste remegett, és láttam, ahogy levegő után kapkod.

Tolja kissé megingott, de ment tovább.

– Most kiderül, hogy melyikünk szíve az erősebb – morogta.

Immár lassabban haladt, mintha csak erős szembeszéllel dacolna, arcán kiütközött a veríték, fogait vadállat módjára vicsorította. Eltűnődtem, vajon mindketten holtan rogynak-e össze.

Ekkor Tolja előrenyújtott kezének ujjait ökölbe szorította. Iván összerándult. A szeme kigúvadt. Vérbuborék virágzott ki az ajkán, és szétpukkant. Aztán a fedélzetre rogyott.

Én csak halványan érzékeltem a körülöttem tomboló káoszt. Tamar egy szélhívóval viaskodott. Két másik grisa Toljára vetette magát. Lövés dörrent, és ekkor vettem csak észre, hogy Mal szert tett valahogy egy pisztolyra. De nem láttam mást, csak Iván élettelen testét.

Halott volt. Az Éjúr jobbkeze. A Második Hadsereg egyik legerősebb szívtörője. Túlélte a Zónát és a volkrákat, és most halott.

Halk zokogás rázott fel a kábulatomból. Zsenya állt ott, és meredt Ivánra, mindkét kezét a szájára tapasztva.

– Zsenya… – kezdtem.

– Állítsátok meg őket! – A kiáltás a fedélzet túloldaláról harsant. Megfordultam, és láttam, hogy az Éjúr egy fegyveres tengerésszel viaskodik.

Zsenya reszketett. Alijának zsebébe nyúlt, és előhúzott egy pisztolyt. Tolja feléje vetődött.

– Ne! – kiáltottam, közéjük ugorva. Nem fogom végignézni, ahogy megöli Zsenyát.

A nehéz pisztoly megremegett a lány kezében.

– Zsenya – szólaltam meg halkan –, tényleg lelőnél? – A lány ide-oda kapkodta a fejét, nem tudva biztosan, hol vagyok. Az alkarjára tettem a kezem. Erre összerezzent, és a pisztoly csövét felém fordította.

Ekkor mintha mennydörgés szaggatta volna szét a levegőt, és tudtam, hogy az Éjúr kiszabadult. Hátranéztem, és megpillantottam egy felénk hömpölygő fekete hullámot. Vége – gondoltam. Nekünk annyi. De a következő pillanatban valami fényesen megvillant, és lövés dörrent. A dagadozó sötétség a semmibe robbant, és láttam, ahogy az Éjúr a karjához kap, dühtől és fájdalomtól eltorzult arccal. Hitetlenkedve döbbentem rá, hogy meglőtték.

Sturmhond rohant felénk, mindkét kezében egy-egy pisztollyal.

– Futás! – üvöltötte.

– Gyerünk, Alina! – kiáltotta Mal, és a karom után kapott.

– Zsenya – kérleltem egykori barátnőmet kétségbeesetten –, jöjj velünk!

A keze annyira erősen remegett, hogy azt hittem, a pisztoly mindjárt kiesik a kezéből. Könnyek csorogtak le az arcán.

– Nem tehetem – zokogta megtörtén. Leeresztette a fegyvert. – Menj, Alina! Csak menj!

A következő pillanatban Tolja ismét a vállára dobott, én pedig hiábavalóan püföltem széles hátát.

– Ne! – kiáltoztam. – Várj!

De senki sem törődött velem. Tolja nekifutásból elrugaszkodott, és átlendült az oldalpalánk felett. Én felsikítottam, ahogy zuhanni kezdtünk a jeges víz felé, és összehúztam magam, felkészülve a becsapódásra. Ehelyett felragadott minket valami, ami nem lehetett más, csak egy szélhívó keltette fuvallat, és nagy puffanással ledobott minket a támadó szkúner fedélzetére, de úgy, hogy még a csontjaim is beleremegtek. Tamar és Mal követte a példánkat, szorosan a nyomunkban Sturmhonddal.

– Jelzést leadni! – süvöltötte Sturmhond, és talpra szökkent.

Éles fütty harsam.

– Privjet – kiáltott oda az egyik tengerésznek, akit nem ismertem –, hány emberünk maradt?

– Nyolcán elestek – felelte Privjet. – Négyen a bálnavadászon maradtak. A szállítmány úton van.

– A szentekre! – káromkodott Sturmhond. Visszapillantott a cetvadászhajó felé, láthatóan önmagával tusakodva. – Muskétások! – kiáltott fel a szkúner fő árbóckosarába. – Fedezzétek őket!

A muskétások tüzelni kezdtek a bálnavadász fedélzetét véve célba. Tolja odadobott Malnak egy puskát, majd egy másikat a hátára vetett. Aztán felugrott az egyik kötélhágcsóra, és mászni kezdett felfelé. Tamar előkapta az övén viselt pisztolyát. Én még mindig a fedélzeten hevertem, mint egy halom rongy, méltatlan helyzetben, vasra verve, haszontalanul.

– A tenger ostora rögzítve, kapitány! – harsogta Privjet.

Sturmhond két újabb embere lendült át a bálnavadász oldalfalán, és vetette magát a levegőbe, karjukkal vadul csalapálva, hogy aztán rongycsomóként zuhanjanak a szkúner fedélzetére. Egyikük karsebe csúnyán vérzett.

Aztán ismét felhangzott a mennydörgés.

– Talpon van! – kiabálta Tamar.

Feketeség hömpölygött felénk, beburkolva a szkúnert, mindent elfedve, ami az útjába került.

– Szabadítsatok ki! – könyörögtem. – Hadd segítsek!

Sturmhond Tamarnak dobta a kulcsokat, és rákiáltott:

– Csináld!

Tamar megragadta a csuklómat, és a kulccsal kezdett babrálni, ahogy a sötétség árgördült rajtunk.

Megvakultunk. Hallottam, ahogy valaki felordít. Aztán a bilincs egy kattanással engedett. A vas lehullt a csuklómról, és tompa puffanással a fedélzetre zuhant.

A magasba emeltem mindkét kezemet, és fény perzselte fel a sötétséget, visszaszorítva a feketeséget a bálnavadászhajóra. Sturmhond emberei éljenzésben törtek ki, de ez gyorsan elhalt, mikor újabb hang hasított a levegőbe – reszelős visítás, átható és baljós, egy feltáruló ajtó nyikorgása, egy olyan ajtóé, aminek mindörökre zárva kellett volna maradnia. A vállsebem élesen lüktetni kezdett. Nyicsevók.

Sturmhondhoz fordultam.

– El kell innen tűnnünk – mondtam. – Azonnal.

Tépelődött, magában tusakodott. Két embere még mindig a bálnavadász fedélzetén rekedt. Aztán vonásaira ridegség telepedett.

– Derékvitorlát bonts! – kiáltotta. – Szélhívók, irány kelet!

Láttam, hogy az árbocoknál álló egy sor tengerész szinte egyszerre emeli fel a kezét, és hangos hussanás keretében kibomlottak felettünk az erős széltől rögtön kiduzzadó vitorlavásznak. Vajon hány grisa szolgálta a kalózt a legénységében?

De az Éjúr szélhívói már felsorakoztak a bálnavadászhajó fedélzetén, és saját fuvallataik csatára keltek a mieinkkel. A szkúner imbolyogni kezdett.

– Bal oldali ágyúk! – bömbölte Sturmhond. – Szakaszos oldalsortűz! Várjátok meg a jelet!

Két éles füttyszót hallottam. Fülsiketítő dörrenés rázta meg a hajót, majd egy újabb, aztán még egy, ahogy a szkúner ágyúi tátongó lyukat vágtak a bálnavadász törzsébe. Az Éjúr hajójáról rettegő kiáltások csaptak fel. Sturmhond szélhívói kihasználták az így szerzett előnyt, és a szkúner meglódult.

Ahogy az ágyúk füstje eloszlott, megpillantottam egy feketébe öltözött alakot, amint felhág a megbénított cetvadász oldalpalánkjára. Újabb sötétséghullám száguldott felénk, de ez másmilyen volt. Úgy vergődött a víz színén, mintha csak kúszna előre, és ezernyi dühös rovar hátborzongató kattogása kísérte.

A sötétség fortyogott és habzott, mint a sziklatömbön megtörő hullám, és különálló alakokra kezdett szétválni. Mellettem Mal egy fohászt mormolt, és a vállához emelte a puskáját. Én összpontosítottam a hatalmamat, és lesújtottam a Vágással, átégetve a fekete felleget, még azelőtt megpróbálva elpusztítani a nyicsevókat mielőtt teljesen alakot ölthetnének. De nem tudtam megállítani mindet. Fekete fogú és karmú, nyöszörgő hordaként özönlöttek felénk.

Sturmhond emberei tüzet nyitottak.

A nyicsevók elérték a szkúner árbocait, a vitorlák körül örvénylettek, tengerészeket téptek le a kötélzetről, mintha csak gyümölcsök lennének. Aztán lesiklottak a fedélzetre. Mal újra meg újra lőtt, a hajósok pedig kivonták szablyáikat, de a golyók és pengék láthatóan csak lelassították a szörnyeket. Árnytestük megremegett, aztán újra összeállt, és egyre csak özönlöttek.

A szkúner még mindig haladt, egyre messzebb kerülve a bálnavadásztól. De nem elég gyorsan. Ismét meghallottam azt a visító nyöszörgést, majd újabb, alakját folytonosan változtató, sikló feketeség iramodott felénk, és máris szétvált szárnyas testekre: az árnykatonák erősítést kaptak.

Sturmhond is látta. Rámutatott az egyik szélhívóra, aki még mindig a vitorlákba idézte a szelet.

– Villámot! – süvöltötte.

Összerezzentem.

A kapitány ezt nem gondolhatta komolyan. A szélhívóknak sosem engedték, hogy villámot hívjanak. Túlságosan kiszámíthatatlan volt, túlságosan veszélyes – ráadásul a nyílt tengeren? Fahajókon? De Sturmhond grisái egy pillanatig sem haboztak. A szélhívók összefonták kezüket, és dörzsölni kezdték a tenyerüket. A fülem bedugult, ahogy zuhant a légnyomás. A levegő szikrázni kezdett az elektromosságtól.

Csak annyi időnk maradt, hogy a fedélzetre vessük magunkat, ahogy cikcakkban villámok cikáztak végig az égen. A nyicsevók újabb hulláma egy pillanatra összezavarodott, és szétszóródott.

– Gyerünk! – bömbölte Sturmhond. – Szélhívók, teljes szelet! – Mal és én az oldalpalánknak csapódtunk, ahogy a szkúner meglódult. A karcsú hajó mintha repült volna a víz felszínén.

Láttam, hogy újabb feketeség hömpölyög elő a bálnavadász oldalából. Talpra szökkentem, és megfeszítettem tagjaimat, összegyűjtve erőmet a következő rohamra.

De az nem jött. Úgy tűnt, hogy az Éjúr hatalmának is vannak határai. Kijutottunk a hatótávból.

Nekidőltem az oldalpalánknak. A szél és a tenger permete csípte a bőrömet, ahogy az Éjúr hajója és szörnyei eltűntek a szemünk elől. Mellkasomat a nevetés és a zokogás keveréke rázta.

Mal körém fonta karját, és szorosan átölelt, én pedig éreztem, ahogy nedves inge az arcomhoz tapad, hallottam a szívverését, és belekapaszkodtam a hihetetlen ténybe, hogy még mindig élünk.

Ekkor, dacára az általuk kiontott vérnek és elveszített barátaiknak, a szkúner legénysége éljenzésben tört ki. Kurjongattak, ujjongtak, csaholtak és morogtak. Tolja puskás kezét a magasba lökte, fejét hátraszegte, és olyan diadalittas vonyításban tört ki, hogy felállt a szőr a karomon.

Mallal szétváltunk, és a körülöttünk csaholó, hahotázó tengerészekre néztünk. Tudtam, hogy mindketten ugyanarra gondolunk: ezúttal ugyan mibe keveredtünk?

5. fejezet

L

EROGYTUNK AZ OLDALPALÁNK MELLÉ, és addig fészkelődtünk, míg kimerülten és kábán sikerült egymás mellé kerülnünk. Megszöktünk az Éjúrtól, de egy furcsa hajóra kerültünk, egy csapatnyi tengerésznek öltözött kerge grisa közé, akik úgy vonyítanak, mint a veszett kutyák.

– Jól vagy? – kérdezte Mal.

Bólintottam. A vállsebem úgy égett, mintha tűz nyaldosná, de különben sértetlenül megúsztam, és testemben ismét ott zümmögött az erőm.

– És te? – néztem Malra.

– Még csak egy karcolásom sincs – felelte hitetlenkedve.

A hajó szinte képtelen sebességgel száguldott, a szélhívóktól, és, mint rádöbbentem, a hullámhívóktól hajtva. Csak most, hogy a csata kiváltotta rettegés és borzongás elmúlt, vettem észre, hogy csuromvíz vagyok. Vacogni kezdett a fogam. Mal átkarolt, majd az egyik tengerész egy takarót terített ránk.

Végül Sturmhond megálljt parancsolt, és elrendelte a vitorlák kurtítását. A szél- és a hullámhívók leengedték karjukat, és egymásnak dőltek, a végletekig kimerülve. Hatalmuk meglátszott rajtuk: az arcuk ragyogott, a szemük világított.

A szkúner lelassított, míg végül lágyan ringani nem kezdett a hirtelen támadt, szinte nyomasztó szélcsendben.

– Őrszemet a kosárba! – parancsolta Sturmhond, mire Privjet felküldött egy tengerészt az árbocra egy hosszú látcsővel. Mallal lassan feltápászkodtunk.

Sturmhond végigsétált a kimerült étherálok során, hátba veregette a szél- és hullámhívókat, közülük néhánynak pedig halkan mondott valamit. Láttam, ahogy leviteti a sebesülteket a fedélközbe, ahol feltevésem szerint a hajóorvos vagy talán egy korporál gyógyító ténykedett. Úgy tűnt, a kalóznak mindenféle grisa áll a szolgálatában.

Ezután Sturmhond elindult felém, és övéből kivonta kését. Én felemeltem mindkét kezemet, Mal pedig elém állt, puskáját a kapitány mellkasának szegezve. Rögtön meghallottam, hogy a legénység fegyvert rántott: kardokat vonnak ki és pisztolyok kakasát húzzák fel körülöttünk.

– Csak nyugalom, Orecev! – lassította le lépteit Sturmhond. – Épp az imént vállaltam magamra egy csomó nyűgöt és költséget, hogy a hajómra hozassalak benneteket. Sajnálnám, ha most ki kéne lyuggatni titeket. – Megfordította a kést a kezében, és markolattal előre felém nyújtotta. – A bestiához.

A tenger ostora. A csata izgalmában szinte megfeledkeztem róla.

Mal habozott, aztán óvatosan leengedte a puskát.

– Pihenj! – parancsolta Sturmhond a legénységnek. Azok tokjukba lökték pisztolyaikat, és eltették kardjukat.

A kapitány odabiccentett Tamarnak.

– Vontassátok fel!

Tamar parancsára egy csapat tengerész áthajolt a jobb oldali palánkon, és eloldottak egy bonyolult kötélhálót. Aztán húzni kezdték, a tenger ostorának teste lassan megjelent a szkúner oldalánál. Nagy puffanással zuhant a fedélzetre, és még mindig erőtlenül vergődött a háló ezüstös szorításában. Aztán váratlanul vadul megrándult, csak úgy csattogtatta hatalmas fogait. Mind hátraugrottunk.

– Amennyire én tudom, neked kell megtenned – nyújtotta Sturmhond ismét felém a kést. Végigmértem a kalózt, és elméláztam, hogy vajon mennyit tudhat az erősítőkről, különösen erről az erősítőről.

– Gyerünk! – sürgetett. – Indulnunk kell mihamarabb. Az Éjúr hajója megbénult, de nem marad így örökké.

Sturmhond kezében a penge tompán csillogott a napsütésben. Grisa acél volt. Valahogy nem lepett meg.

De még mindig haboztam.

– Az imént vesztettem el tizenhárom embert – mondta Sturmhond halkan. – Nehogy azt mondd, hogy a semmiért.

A tenger ostorára pillantottam. Az vergődve hevert a fedélzeten, kopoltyúi verdestek, ahogy levegőt vett, vörös szeme ködösen, de még mindig haraggal telve meredt előre. Erről eszembe jutott a szarvas komor, rezzenetlen pillantása, utolsó pillanatainak néma rettegése.

A szarvas olyan sokáig élt a képzeletemben, hogy amikor végül kilépett a fák közül, és betért a hólepte ligetbe, már-már szinte az ismerősömnek tűnt, közeli rokonnak. A tenger ostora azonban idegen volt, inkább mítosz, mint valóság, hiába megtört testének szomorú és kézzelfogható igazsága.

– Akárhogy lesz is, nem éli túl – közölte a kalóz.

Megragadtam a kés markolatát. Nehéznek érződött a kezemben. Ez lenne a kegyelem? Biztosan nem ugyanaz a kegyelem volt, mint amit Morozova szarvasa iránt mutattam.

Ruszalja. Az elátkozott herceg, a Csontút őrzője. A mesékben magányos hajadonokat vett rá csellel, hogy a hátára üljenek, hogy aztán nevetve vigye őket a habok közé, túl messze a parttól, hogy segítségért kiálthassanak. Aztán alámerült, a vízfelszín alá ragadva őket tenger alatti palotájába. A lányok itt elsorvadtak, mert nem volt más eledelük, csak gyöngyök és korall. Ruszalja sírt, és gyászdalt zengett a testük felett, majd visszatért a tenger felszínére, hogy újabb királynőt ragadjon el magának.

Ezek csak mesék – gondoltam. Ez nem egy herceg, csak egy gyötrődő állat.

A tenger ostorának horpasza emelkedett-ereszkedett. Hasztalanul csattogtatta állkapcsát. A hátából két szigony állt ki, sebeiből vízszerű vér csörgött. Felemeltem a kést, bizonytalanul, hogy mit tegyek, hogy hova döfjem a pengét. Mindkét karom reszketett. A tenger ostora ziháló, szánandó sóhajt hallatott, az egykori varázslatos kórus erőtlen visszhangját.

Ekkor Mal lépett mellém.

– Végezd be, Alina! – mondta rekedten. – A szentek szerelmére!

Kivette a kést a kezemből, és összezárta ujjaimat az egyik szigony nyelén. Aztán egyetlen határozott döféssel beljebb nyomtuk a fegyvert.

A tenger ostora megremegett, aztán mozdulatlanná vált, vére a fedélzeten tócsává nőtt.

Mal a kezére pillantott, aztán beletörölte tépett ingébe, és hátat fordított a lénynek.

Tolja és Tamar lépett előre. Felfordult a gyomrom, mert tudtam, mi következik. Ez nem igaz – suttogta egy hang a fejemben. Még elmehetsz. Hagyd ezt itt! Ismét úgy éreztem, túl gyorsan pörögnek az események. De nem dobhattam egyszerűen csak úgy a tengerbe egy erősítőt. A sárkány már úgyis az életét áldozta érte. És az erősítő megszerzése nem jelenti okvetlenül azt, hogy használnám is.

A tenger ostorának pikkelyei irizáló fehérek voltak, amelyek a szivárvány halvány színeiben csillogtak, kivéve egyetlen sort, ami a hatalmas szempár között kezdődött és koponyáján át egészen puha sörényéig futott – ezeket a pikkelyeket arany borította.

Tamar előhúzta a kését az övéből, és Tolja segítségével kimetszette a pikkelyeket. Szándékosan nem néztem félre. Mikor végeztek, hét tökéletes, a vértől még mindig lucskos pikkelyt nyújtottak át.

– Hajtsunk fejet a ma odaveszettekért – szólalt meg Sturmhond. – Remek tengerészek voltak. Remek katonák. Vigye őket a tenger biztos révbe, és fogadják őket a szentek derűsebb partokon!

Elmondta a tengerészek fohászát kerchül is, majd Tamar mormolta el a szavakat shu nyelven. Egy kis időre mindannyian megálltunk az imbolygó hajón, fejünket lehajtva. A torkomba gombóc gyűlt.

Újabb emberek haltak meg, és ismét egy mágikus, ősi teremtmény pusztult el, testét grisa acél szentségtelenítette meg. Rátettem a tenyeremet a tenger ostorának szikrázó irhájára. Tapintásra hűvösnek és síkosnak érződött. A vörös szempár üresen, felhősen meredt a semmibe. Megszorítottam a tenyeremben az aranypikkelyeket, éreztem, ahogy szélük a húsomba mar. Milyen szentek várnak vajon az efféle lényekre?

Eltelt egy hosszú perc, és Sturmhond ekkor azt dörmögte:

– A szentek fogadják őket magukhoz!

– A szentek fogadják őket magukhoz! – felelte a legénység.

– És most indulnunk kell – közölte Sturmhond halkan. – A bálnavadász törzse megrepedt, de az Éjúrnak vannak szélhívói, meg egy-két fabrikátora is, és amennyire én tudom, azokat a szörnyeket be lehet fogni szögelésre is. Jobb, ha nem kockáztatunk. – Privjethez fordult. – Adj pár percet a szélhívóknak, hadd pihenjenek, én kérek egy kárjelentést, aztán vitorlát bontunk.

– Dá, kapitany – felelte Privjet pattogósan. Aztán némileg habozva, hozzátette: – Kapitany… az emberek jó pénzt fizetnének a sárkány pikkelyeiért, mindegy, milyen színű.

Sturmhond a homlokát ráncolta, de aztán mereven biccentett.

– Vegyétek el, amit csak akartok, aztán takarítsátok le a fedélzetet, és utána indulás! Tudod a koordinátákat.

A legénységből többen nekiestek a tenger ostorának, hogy kivágják a pikkelyeket. Ezt nem bírtam nézni, így hátat fordítottam, gyomrom összefacsarodott.

Sturmhond lépett mellém.

– Ne ítéld meg őket túl keményen! – pillantott hátra a válla felett.

– Nem őket ítélem meg – feleltem. – Te vagy a kapitány.

– Nekik pedig az erszényüket kell megtölteniük, hogy etetni tudják a szüleiket és a testvéreiket. Majd’ a legénységem fele odaveszett, és nem szereztünk gazdag zsákmányt, ami enyhítené ezt a csapást. Nem mintha, te nem nyertél volna semmit.

– Mit keresek én itt? – kérdeztem. – Miért segítettél nekünk?

– Biztos, hogy segítettem?

– Felelj a kérdésre, Sturmhond! – lépett hozzánk Mal. – Miért vadásztál a tenger ostorára, ha csak át akartad adni Alinának?

– Én nem a tenger ostorára vadásztam. Hanem rád.

– Ezért lázadtál fel az Éjúr ellen? – tudakoltam. – Hogy megszerezz?

– Nem igazán lázadhat fel az ember a saját hajóján.

– Hívd, aminek csak akarod! – mondtam bosszúsan. – De magyarázd meg!

Sturmhond hátradőlt, könyökével az oldalpalánkra támaszkodott, tekintete végigfutott a fedélzeten.

– Mint ahogy azt az Éjúrnak is elmondtam volna, ha veszi a fáradságot, és megkérdez – amit szerencsére nem tett meg –, egy olyan ember felbérlésével, aki eladja a becsületét, az a gond, hogy bármikor túllicitálható.

Tátott szájjal meredtem rá.

– Te pénzért árultad el az Éjurat?

– Az árulás erős szónak tűnik. Hiszen alig ismertem a fickót.

– Te megvesztél – nyögtem ki. – Tudod, mire képes. Nincs annyi pénz, amiért ez megérné.

Sturmhond elvigyorodott.

– Ezt még meglátjuk.

– Az Éjúr vadászni fog rád életed hátralevő napjaiban.

– Nos, akkor benned és bennem máris van valami közös, nem igaz? Mellesleg én szeretem, ha erősek az ellenségeim. Mert ettől fontosnak érzem magam.

Mal karba fonta a kezét, és végigmérte a kalózt.

– Nem tudom eldönteni, hogy őrült vagy-e vagy csak ostoba.

– Számos jó tulajdonsággal bírok – felelte Sturmhond. – Nem lesz könnyű eldönteni.

Megcsóváltam a fejem. A kalóznak elment a józan esze.

– De ha az Éjurat túllicitálták, akkor ki fogadott fel? És hova viszel minket?

– Előbb te felelj egy kérdésemre! – nyúlt bele Sturmhond a császárkabátjába. Kivett a zsebéből egy kis piros könyvet, és odadobta nekem.

– Miért járkált az Éjúr mindenfelé ezzel? Nem tűnik nekem túl ájtatosnak.

Elkaptam a könyvecskét, és megfordítottam, noha már tudtam, mi az. Aranybetűi csak úgy szikráztak a napsütésben.

– Elloptad? – hüledeztem.

– És számos más iratot is a kabinjából. Bár persze az megint csak az én kabinom volt, lényegében, így nem is tudom biztosan, hogy nevezhetjük-e ezt egyáltalán lopásnak.

– Lényegében – mutattam rá bosszúsan – a kabin a bálnavadászkapitányé volt, akitől a hajót loptad.

– Ez szent igaz – ismerte el Sturmhond. – Ha ez az egész napidézős dolog nem válna be, elgondolkodhatnál azon, hogy felcsapj ügyvédnek. Úgy tűnik, remekül értesz a szőrszálhasogatáshoz. Viszont érdemesnek tartom rámutatni, hogy ez itt igazából a te tulajdonod.

Kinyújtotta a kezét, és felcsapta a borítót. Annak belső oldalára az én nevemet írták. Alina Sztarkova.

Igyekeztem szenvtelen képet vágni, de a gondolataim hirtelen elszabadultak. Ez az Isztoriji Szanktjám volt, ugyanaz a példány, amit az Apparátus adott nekem hónapokkal ezelőtt a Kis Palota könyvtárában. Az Éjúr átkutathatta a szobámat azután, hogy elmenekültem Os Altából, de miért hozta el onnan a könyvet? És miért foglalkoztatta annyira, hogy elolvastam-e?

Belelapoztam. A könyvet gyönyörű rajzok díszítették, és bár gyerekeknek írták, rémesen ijesztő volt. Akadtak benne szentek, amint éppen csodát tesznek vagy könyörületet gyakorolnak: Szankt Féliksz az almaágak között. Szankta Anasztázia, amint megszabadítja Arkeszket a sorvasztó pestistől. Ám a legtöbb lapon a szenteket vértanúhaláluk pillanatában ábrázolták: Szankta Lizabetát négy darabra szaggatják, Szankt Lubovot lefejezik, Szankt Ilját láncra verik. Megdermedtem. Ezúttal nem sikerült elrejtenem az érzéseimet.

– Érdekes, nemde? – kérdezte Sturmhond. Egyik ujjával megütögette az oldalt. – Hacsak nem tévedek nagyot, éppen ilyen lényt fogtunk el mi is.

Lehetetlen volt eltitkolni: mert Szankt Ilja mögött egy tó vagy egy óceán hullámaiban a vizet csapkodva, tisztán látszott a tenger ostorának jellegzetes alakja. Csakhogy ez még nem volt minden. A kezem ekkor valamiért a nyakékhez tévedt.

Összecsuktam a könyvet, és így szóltam:

– Ez csak egy mese.

Mal értetlenül meredt rám. Nem tudtam, hogy észrevette-e, mi volt azon az oldalon.

Nem akartam visszaadni az Isztoriji Szanktját Sturmhondnak, de már így is éppen eléggé gyanakodott. Rávettem magam, hogy feléje nyújtsam a könyvet, remélve, hogy nem veszi észre remegő kezem.

Sturmhond végigmért, aztán felegyenesedett, és megrázta a kézelőjét.

– Tartsd meg! Végtére is, tényleg a tiéd. Biztosra veszem, hogy feltűnt neked, mennyire mélységesen tisztelem a személyes tulajdont. Emellett kell valami, amivel elfoglalod magad, míg el nem érjük Os Kervót.

Mal is, én is, megriadtunk.

– Nyugat-Ravkába viszel minket? – kérdeztem.

– Odaviszlek, hogy találkozzatok az ügyfelemmel, és ennél többet tényleg nem mondhatok.

– De ki ez a férfi? És mit akar tőlem?

– Biztos, hogy férfi? Talán a fjerdai királynőhöz viszlek.

– Odaviszel?

– Nem. De mindig tanácsos nyitott elmével járni.

Ingerülten fújtam ki a levegőt.

– Szoktál egyenes választ adni egy kérdésre?

– Ezt nehéz megmondani. Á, tessék, már megint csinálom!

Ökölbe szorított kézzel néztem Malra.

– Meg fogom ölni.

– Felelj a kérdésre, Sturmhond! – morogta Mal.

A kalóz erre felhúzta a szemöldökét.

– Két dolgot érdemes tudnotok – mondta, és ezúttal hangjából kihallottam az acélos élt. – Először, hogy a kapitányok nem szeretik, ha a saját hajójukon parancsolgatnak nekik. Másodszor, hogy szeretnék egy alkut kínálni.

Mal felhorkant.

– Ugyan miért bíznánk benned?

– Nincs túl sok választásotok – felelte Sturmhond barátságosan. – Tisztában vagyok vele, hogy el tudnátok süllyeszteni ezt a hajót, és mindnyájunkat hullámsírba juttathatnátok, de remélem, tesztek egy próbát a kuncsaftommal. Hallgassátok meg! Ha nem tetszik az ajánlata, esküszöm, hogy segítek nektek megszökni. Elviszlek titeket bárhová a világon.

Nem hittem a fülemnek.

– Szóval keresztülhúztad az Éjúr terveit, és most köpönyeget fordítsz, és elárulod az új ügyfeledet is?

– Egyáltalán nem – felelte Sturmhond őszintén megbántva. – A kuncsaftom azért fizetett, hogy eljuttassalak titeket Ravkába, nem azért, hogy ott is tartsalak benneteket. Az többletköltséget jelentene.

Malra néztem, aki felvonta a vállát, és azt mondta:

– Hazudós és valószínűleg eszelős is, viszont igaza van. Nincs sok választásunk.

Megmasszíroztam a halántékomat. Éreztem, hogy hamarosan rám tör a fejfájás. Fáradt voltam, zavarodott, és ettől a beszélgetéstől kedvem támadt lelőni valakit. Leginkább Sturmhondot magát. Viszont ő szabadított ki minket az Éjúr fogságából, és amint Mallal elhagyjuk a hajóját, kitaláljuk, merre meneküljünk. Egyelőre ennél előbbre nem tudtam tervezni.

– Jól van – mondtam végül.

Sturmhond elmosolyodott.

– Jó tudni, hogy nem fulladunk vízbe mindannyian. – Odaintett az egyik közelben várakozó matróznak.

– Kerítsd elő Tamart, és mondd meg neki, hogy az idézővel fog osztozni a szállásán! – adta ki a parancsot, majd Malra bökött. – Ő meg Toljához kerül.

Még mielőtt Mal kinyithatta volna a száját, Sturmhond már belé is fojtotta a szót.

– Ezen a hajón így mennek a dolgok. Engedélyezem, hogy mindketten szabadon járhassatok a Volkvolnyijon, míg el nem érjük Ravkát, de könyörögve kérlek titeket, ne éljetek vissza a nagylelkűségemmel! A hajón szabályok vannak, és az én türelmemnek is van határa.

– Mindkettőnkének – felelte Mal a fogát csikorgatva.

Mal karjára tettem a kezemet. Nagyobb biztonságban éreztem volna magam, ha együtt lakhatunk, de az idő nem volt alkalmas arra, hogy összevesszünk a kalózzal.

– Hagyd csak! – mondtam. – Jól megleszek.

Mal komoran ráncolta a homlokát, aztán sarkon fordult, és öles léptekkel átszelte a fedélzetet, hogy eltűnjön a kötelek és vitorlák rendezett káoszában.

– Lehet, jobban tesszük, ha békén hagyjuk – jegyezte meg Sturmhond. – Az effélék rengeteg időt szánnak a borongásra és az önmarcangolásra. Különben bediliznek.

– Van bármi, amit komolyan veszel?

– Ha rajtam múlik, nincs. Attól az élet olyan fárasztó tud lenni.

Megráztam a fejem.

– Ez az ügyfél…

– Ezzel kár erőlködnöd! Szükségtelen mondanom, hogy rengeteg licitáló volt. Igencsak keresett lettél azóta, hogy eltűntél a Zónából. Na persze, a legtöbben halottnak vélnek. Ami általában lefelé nyomja az árat. Ezt próbáld nem személyeskedésnek venni!

A fedélzet túloldalára néztem, ahol a legénység a tenger ostorának testét emelte át éppen az oldalpalánkon. Erőlködve gurították át a szkúner oldalán, és a sárkány hangos loccsanással csapódott a vízbe. Ruszalja igen gyorsan tűnt el, máris magába nyelte a tenger.

Hosszú füttyszó harsant. A tengerészek a helyükre futottak, a szélhívók is elhelyezkedtek. Kisvártatva a vitorlák nagy fehér virágokként bomlottak ki – a szkúner ismét úton volt, délnyugatnak tartott, Ravkába, haza.

– Mihez kezdesz azokkal a pikkelyekkel? – kérdezte Sturmhond.

– Nem tudom.

– Nem? Noha káprázatosan jóképű vagyok, azért nem vagyok akkora bolond, mint amilyennek tűnök. Az Éjúr azt akarta, hogy viseld a tenger ostorának pikkelyeit.

Akkor miért nem ő ölte meg? – tűnődtem. Amikor az Éjúr legyilkolta a szarvast, és Morozova nyakékét rám tette, örökre összekötött minket. Megborzongtam, amikor eszembe jutott, mint nyúlt át ezen a kapcson, miként ragadta el a hatalmamat, míg én csak álltam ott, tehetetlenül. A sárkánypikkelyeket ugyanilyen uralommal ruházták volna fel? És ha igen, miért nem veszi el?

– Már van egy erősítőm – feleltem.

– Méghozzá nem is akármilyen, ha a történetek igazak.

A leghatalmasabb erősítő, amit a világ valaha is ismert. Legalábbis az Éjúr szerint, és én hittem neki. De mi van akkor, ha többről van szó? Mi van, ha csak épp megízleltem a szarvas erejét? Megráztam a fejemet. Ez tiszta őrület.

– Az erősítőket nem lehet ötvözni.

– Láttam a könyvet – felelte. – És határozottan úgy tűnik, hogy lehet.

Éreztem, hogy a zsebemet lehúzza az Isztoriji Szanktjá súlya. Netán az Éjúr attól félt, hogy egy gyerekkönyv lapjairól ismerem meg Morozova titkait?

– Azt sem tudod, miket beszélsz – dorongoltam le Sturmhondot. – Soha egyetlen grisa sem viselt két erősítőt. A kockázat…

– Hát, jobb, ha ezt a szót nem használod a közelemben. Mert hajlamos vagyok rajongani a kockázatért.

– De nem az efféléért – feleltem komoran.

– Milyen kár! – dörmögte. – Ha az Éjúr utolér minket, kétlem, hogy a hajó vagy a legénysége túlél még egy csatát. Egy második erősítő kiegyenlíthetné az esélyeket. Mi több, még előnyre is szert tennénk. Mert én utálom a kiegyenlített küzdelmet.

– Vagy éppen megölhetne, esetleg elsüllyeszthetné a hajót, netán létrehozhatna egy újabb Árnyzónát, vagy még annál is rosszabbat.

– Hajlamos vagy a fatalizmusra.

Ujjaim a zsebembe siklottak, kitapogatva a pikkelyek nedves széleit. Nagyon kevés tudás volt a birtokomban, és a grisák elméleteit is csak hézagosan ismertem. De egy szabály mindig egyértelműnek tűnt: egy grisa egy erősítő. Egy filozófus felvetette, hogy egy grisának miért ne lehetne egynél több erősítője. Válasz helyett egy kérdést kapott: Mi végtelen? Hát a világegyetem és az emberi mohóság. Időre volt szükségem, hogy gondolkodjam.

– Megtartod a szavad? – szólaltam meg végül. – Segítesz nekünk elmenekülni? – Nem tudtam, miért veszem a fáradságot, hogy megkérdezzem. Ha el akar árulni minket, biztos hogy ezt nem köti az orrunkra.

Arra számítottam, hogy valami tréfával üti el a választ, így meglepődtem, amikor azt felelte:

– Már megint alig várod, hogy magad mögött tudd a hazádat?

Nem feleltem. Eközben pedig a hazád szenved. Az Éjúr ezt vágta a fejemhez, amiért elhagyom Ravkát. Rengeteg mindenben tévedett, de önkéntelenül is úgy éreztem, hogy ebben igaza volt. Elhagytam a hazámat, kiszolgáltatva az Árnyzóna, egy gyengekezű uralkodó és az olyan mohó zsarnokok, mint az Éjúr és az Apparátus kénye-kedvére. Ha a híreszteléseknek hinni lehetett, a Zóna terjeszkedett, Ravka pedig széthullófélben volt. Az Éjúr miatt. A nyakék miatt. Miattam.

A napfénybe fordítottam arcomat; éreztem, amint a tengeri szél végigsimít a bőrömön, és azt feleltem:

– Már alig várom, hogy szabad legyek.

– Amíg az Éjúr él, sosem leszel szabad. Ahogy a hazád sem. És ezt te is tudod.

Korábban eltűnődtem azon az eshetőségen, hogy Sturmhond kapzsi és ostoba lenne, de az meg sem fordult a fejemben, hogy hazafi is. Végtére is ravkai volt, és még ha tetteivel a saját zsebét tömte is tele, azok még így is többet jelentettek a hazájának, mint amit a teljes, de gyenge ravkai flotta fel tudott mutatni.

– Én csak választási lehetőséget akarok – mondtam.

– Megkapod – felelte Sturmhond. – Hazudozói és torokmetszői becsületszavamra. – Megfordult, hogy faképnél hagyjon, de még egyszer visszanézett. – Egy dologban igazad van, idéző. Az Éjúr erős ellenség. Így nem ártana megfontolnod, hogy legyen néhány erős barátod.

Semmit sem szerettem volna jobban, mint elővenni a zsebemből az Isztoriji Szanktját, és egy órán át tanulmányozni Szankt Ilja illusztrációját, de Tamar már várt, hogy a szállására kísérjen.

Sturmhond szkúnere egyáltalán nem olyan volt, mint az a masszív kereskedőhajó, ami Malt és engem Novji Zembe vitt, vagy mint az esetlen bálnavadász, amit csak nemrégiben hagytunk magunk mögött. Karcsú volt, komoly fegyverzettel, kész remekmű. Tamar elmesélte, hogy a kapitány egy zemeni kalóztól szerezte meg, aki ravkai hajókat fosztogatott a déli part kikötői közelében. Sturmhond annyira rajongott érte, hogy saját zászlóshajójának is megtette, és átnevezte Volkvolnyijra, vagyis Hullámok Farkasára.

Farkasok. Sturmhond, vagyis Viharkopó. A hajó lobogóján a vörös kutya. Legalább most már tudtam, hogy a legénység miért vonyít és nyüszít állandóan.

A szkúner minden egyes szabad terét kihasználták. A legénység az ágyúfedélzeten aludt. Összecsapás esetén függőágyaikat gyorsan összehajtogatták, az ágyúkat pedig a helyükre tolták. Igazam volt azt illetően, hogy nem volt szükség a fedélzeten otkazác orvosra, hiszen itt voltak a korporálok. Az orvos szállásából és készletraktárából lett Tamar hálóhelye. A kabin aprócska volt, éppen csak elfért benne két függőágy meg egy láda. A falakon szekrények sorakoztak, tele soha nem használt kenőcsökkel és balzsamokkal, arzénporral, antimontinktúrával.

Óvatosan elnyúltam az egyik függőágyban, talpamat a padlón nyugtatva, nagyon is tisztán érezve a kabátom belsejébe dugott piros könyv jelenlétét, míg azt figyeltem, hogy Tamar kinyitja ládája tetejét, és nekiáll megszabadulni a fegyvereitől: a mellén keresztbefutó pisztolytartó övtől, az övén lógó két karcsú szekercétől, a csizmájába dugott késtől, meg egy másiktól, amit a combjára kötött tokból húzott elő. Egy két lábon járó fegyverraktár volt.

– Sajnálom a barátodat – mondta, ahogy az egyik zsebéből előhúzott valamit, ami úgy nézett ki, akár egy csapágyakkal teli zokni. A láda aljára dobta, ahol hangos puffanással landolt.

– Miért? – kérdeztem, és csizmám orrával egy kört rajzoltam a padlóra.

– Mert a fivérem úgy horkol, mint egy részeg medve.

Felnevettem.

– Mal is horkol.

– Akkor előadhatnának egy duettet. – Tamar ezzel elment, de kisvártatva egy vödörrel tért vissza. – A hullámhívók megtöltötték az esővizes hordókat – mondta. – Ha kedved van, mosakodj meg bátran!

Az édesvíz általában fényűzésnek számított a hajókon, de feltételeztem, hogy mivel a legénység tagjai között grisák is akadnak, nem lesz szükség a takarékoskodásra.

Tamar a vödörbe nyomta a fejét, és alaposan megdörzsölte rövid, sötét haját.

– Jóképű az a nyomolvasó.

Erre csak a szememet forgattam.

– Nem mondod!

– Nem az esetem, de jóképű.

Erre már idegesen felrántottam a szemöldököm. Tapasztalatom szerint Mal történetesen mindenkinek az esete volt. De nem kezdtem el személyes kérdésekkel bombázni Tamart. Ha Sturmhondban nem lehetett megbízni, akkor a legénységében sem, és kár lenne kötődnöm bármelyikükhöz is. Megtanultam a leckét Zsenyánál, és épp elég volt egy tönkrement barátság. így inkább azt mondtam:

– Sturmhond legénységében akadnak kerchiek is. Nem zavarja őket a babona, hogy egy lány van a fedélzeten?

– Sturmhond a maga módján intézi a dolgokat.

– És téged… nem háborgatnak?

Tamar elvigyorodott, fehér fogai vakítóan ragyogtak bronzszínű arcából. Megveregetett egy, a nyakában lógó cápafogat, és csak ekkor tűnt fel, hogy az egy erősítő.

– Nem – felelte aztán egyszerűen.

– Á!

Gyorsabban, mint hogy egyet pisloghattam volna, újabb kést rántott elő az ingujjából.

– És ez is kéznél van – tette hozzá.

– Mi alapján választasz? – leheltem elhalóan.

– A hangulatomtól függ. – Ekkor megfordította a kést a kezében, és felém nyújtotta. – Sturmhond ugyan parancsba adta, hogy hagyjanak téged békén, de arra az esetre, ha valaki berúgna, és elfelejtené… tudsz vigyázni magadra?

Bólintottam. Ugyan nem mászkáltam harminc elrejtett késsel, de nem is voltam teljesen tehetetlen.

Tamar ismét belenyomta a fejét a vödörbe, aztán így szólt:

– Kockáznak a fedélzeten, és be fogok szállni a fejadagommal. Ha kedved van, gyere, nézz meg!

Nem különösebben érdekelt sem a hazárdjáték, sem a rum, de attól még erős volt a kísértés. Egész testem szikrázott még attól, hogy hatalmamat a nyicsevók ellen használtam. Nyughatatlanság lett rajtam úrrá, és hetek óta most először ettem volna igazán egy jóízűt. De megráztam a fejem.

– Kösz, de nem!

– Ahogy gondolod. Nekem viszont begyűjtendő adósságaim vannak. Privjet arra fogadott, hogy nem jövünk vissza. Esküszöm, úgy nézett ki, mint egy gyászoló a temetésen, amikor átlendültünk az oldalpalánk felett.

– Arra fogadott, hogy megölnek? – szörnyedtem el.

Tamar felnevetett.

– Nem hibáztatom érte. Szembeszállni az Éjúrral és a grisáival? Mindenki tudta, hogy öngyilkosság. A legénység végül sorsot húzott, hogy lássuk, kit ér a megtiszteltetés.

– És te meg a fivéred szintén balszerencsések voltatok?

– Mi? – Tamar megállt az ajtóban. Vizes hajjal állt ott, és a lámpa fénye megcsillant a vigyorán. – Mi nem húztunk semmit – felelte, ahogy kilépett az ajtón. – Mi önként jelentkeztünk.

CSAK KÉSŐ ÉJJEL nyílt alkalmam végre négyszemközt szót váltani Mallal. Előbb meghívtak minket vacsorára Sturmhond szállására, és ez igencsak furcsa vacsora volt. A fogásokat a kifogástalan modorú intéző szolgálta fel, aki sokkal idősebb volt mindenkinél a hajón. Hetek óta nem ettünk ilyen jót: friss kenyeret, sült tőkehalat, ecetes retket, és édes, jégbe hűtött bort, amitől alig pár korty után szédelegni kezdtem.

Farkasétvággyal ettem, mint mindig, azután hogy használtam a hatalmamat. Mal azonban csak csipegetett, és a szokásosnál is kevesebbet beszélt, míg Sturmhond meg nem említett egy fegyverszállítmányt, amit Ravkába visz. Ettől láthatóan felélénkült, és az étkezés hátralevő részében lőfegyverekről, gránátokról, és arról társalogtak, milyen izgalmas módokon lehet dolgokat felrobbantani. Alig tudtam rájuk figyelni. Míg a zemeni határnál bevetett ismétlőpuskákról hablatyoltak, végig a zsebemben lévő pikkelyeken járt az eszem, és hogy mit is szándékozom velük kezdeni.

Vajon egyedül mertem volna egy második erősítőt szerezni magamnak? Elvettem a tenger ostorának az életét – vagyis a hatalma ezzel rám szállt. De ha a pikkelyek úgy működnek, mint Morozova nyakéke, akkor a sárkány hatalmát én is továbbadhatom. Átadhatnám Sturmhond egyik szívtörőjének, talán még Toljanak is, hogy megpróbáljam átvenni felette az uralmat ugyanúgy, ahogy az Éjúr vette át felettem egyszer. Lehet, hogy így kényszeríthetném a kalózt, hogy hajózzon vissza velünk Novji Zembe. De be kellett vallanom, hogy nem erre vágyom.

Kortyoltam még egyet a borból. Beszélnem kellett Mallal.

Hogy eltereljem a figyelmemet, fejben sorra vettem Sturmhond kabinjának dísztárgyait. Mindenfelé csillogó fát és fényesre csiszolt rezet láttam. Az íróasztalon térképek hevertek, egy szétszedett szextáns darabjai, meg egy furcsa rajz valamiről, ami leginkább egy gépmadár zsanéros szárnyának tűnt. Az asztalon lévő kerchi porcelánokon és kristályokon megtört a fény. A borok címkéi általam ismeretlen nyelven íródtak. Ez mind zsákmány – döbbentem rá. Sturmhond szépen megtollasodott.

Ami a kapitányt illeti, kihasználtam a lehetőséget, hogy most először alaposan szemügyre vegyem. Valószínűleg négy-öt évvel lehetett idősebb nálam, és volt valami nagyon furcsa az arcában. Az álla túlzottan hegyes. A szeme sárbarna, haja a vörös egy különös árnyalata. Az orra úgy festett, mintha többször eltört volna, majd rosszul forrt össze. Egyszer rajtakapott, amint őt méregetem, és esküdni mernék rá, hogy elfordította az arcát a fénytől.

Amikor végre elhagytuk Sturmhond kabinját, már elmúlt éjfél. Malt feltereltem a felső fedélzet egyik elzárt pontjára, az orrba. Tudtam, hogy felettünk az előárbóckosárban emberek őrködnek, de azt nem tudtam, mikor lehetünk ismét egyedül.

– Kedvelem őt – mondta Mal, aki kissé bizonytalanul állt a lábán a bor miatt. – Persze túl sokat beszél, és valószínűleg lelopná a csizmád gombjait is, de nem rossz ember, és úgy tűnik, hogy rengeteget tud a…

– Befognád? – suttogtam. – Mutatni akarok valamit.

Mal ködös tekintettel meredt rám.

– Azért nem kell gorombának lenned.

Ügyet sem vetve rá, előhúztam a piros könyvet a zsebemből.

– Nézd meg – nyitottam ki az adott oldalt, úgy, hogy fény vetüljön Szent Ilja áhítatos arcára.

Mal elhallgatott.

– A szarvas – mondta. – És Ruszalja. – Figyeltem, ahogy szemügyre veszi a képet, és felismertem a pillanatot, amikor ő is rádöbbent. – A szentekre! – lehelte. – Van egy harmadik is.

6. fejezet

S

ZANKT ILJA MEZÍTLÁB ÁLLT egy sötét tenger partján. Bíbor köntösének rongyos maradványait viselte, mindkét karját kinyújtotta, tenyérrel felfelé. Arcán az az áldott, békés kifejezés honolt, amivel a szenteket láthatóan mindig megörökítették a festményeken, általában azelőtt, hogy valamilyen szörnyű módon meggyilkolták őket. A nyakára egy vaspántot hurkoltak, amit egykor a csuklójára erősített súlyos béklyókhoz rögzítettek vastag láncokkal. Ám most a láncok eltörve hevertek kétoldalt mellette.

Szankt Ilja mögött egy hullámzó testű teher kígyó locspocsolt a tengerben.

A szent lábánál egy fehér szarvasbika hevert, és minket nézett sötét, rezzenetlen szemével.

De nem ezek a teremtmények vonták magukra a figyelmünket. A szent bal válla mögött hegyek tornyosultak, és ott, alig láthatóan a messzeségben, egy madár körözött egy égre magasodó kőív alatt.

Mal végighúzta az ujjait a hosszú faroktollakon, amelyek fehérben és ugyanolyan sápadtaranyban játszottak, mint ami Szankt Ilja glóriáját ragyogta be.

– Ez lehetetlen – nyögött fel.

– A szarvas valóság volt. Akárcsak a tenger ostora.

– De ez… más.

Igaza volt. A tűzmadár nem tartozott egyetlen meséhez: vagy ezerben szerepelt. Ez volt minden ravkai mítosz szíve, számtalan színdarab és ballada, regény és opera ihletője. Ravka határait állítólag a tűzmadár röpte jelölte ki. Folyóiban a tűzmadár könnye hömpölygött. Székvárosát a legenda szerint ott alapították, ahol a tűzmadár tolla a földre hullott. Egy ifjú harcos felvette a tollat, és csatába ment vele. Nem volt sereg, ami ellenálljon neki, és belőle lett Ravka első uralkodója. Vagy legalábbis a legenda így tartotta.

A tűzmadár volt Ravka. Vagyis nem teríthette le egy nyomolvasó nyila, csontjait nagyobb dicsőségre szánták, mint hogy egy feltörekvő árva viselje.

– Szankt Ilja – dünnyögte Mal.

– Ilja Morozova.

– Egy grisa szent?

Ujjhegyemet a laphoz érintettem, a nyakékhez, Morozova csuklóján a két béklyóhoz.

– Három erősítő. Három lény. És ebből kettő nálunk van.

Mal erősen megrázta a fejét, valószínűleg a bor mámorát akarta elűzni. Váratlanul becsukta a könyvet. Egy pillanatig azt hittem, hogy bele is dobja a tengerbe, de aztán visszaadta nekem.

– Mit kellene kezdenünk ezzel? – kérdezte. Már-már dühösnek tűnt.

Egész délután, egész este, végig a végeérhetetlen vacsorán ezen törtem a fejem, ujjaim újra meg újra a tenger ostorának pikkelyeire tévedtek, mintha csak alig várnám, hogy megérintsem őket.

– Mal, Sturmhondnak vannak fabrikátorai. Szerinte nekem kellene használnom a pikkelyeket… és lehet, hogy igaza van.

Mal erre vadul felém kapta a fejét.

– Hogy mi?

Idegesen nyeltem egyet, és belevágtam.

– A szarvas ereje nem elég. Az Éjúr elleni harchoz nem. Sem a Zóna elpusztításához.

– És a te válaszod egy második erősítő?

– Egyelőre.

– Egyelőre?– Beletúrt a hajába. – A szentekre! – káromkodott. – Mind a hármat akarod. Vadászni akarsz a tűzmadárra.

Hirtelen ostobának, kapzsinak, még egy kicsit nevetségesnek is éreztem magam.

– Az illusztráció…

– Az csak egy kép, Alina – suttogta dühösen. – Amit valami rég kipurcant szerzetes rajzolt.

– De mi van akkor, ha több? Az Éjúr szerint Morozova erősítői másmilyenek voltak, hogy azokat együttes használatra szánták.

– Vagyis most már gyilkosoktól is elfogadsz tanácsokat?

– Nem, de…

– Más terveket is szövögettél az Éjúrral, míg a fedélközben együtt időztetek?

– Nem időztünk együtt – feleltem élesen. – Csak téged próbált felbőszíteni.

– Hát, ez bevált. – Mal megragadta a hajó oldalpalánkját, bütykei elfehéredtek. – Egy nap nyíllal lövöm át a fattyú torkát.

Fejemben visszhangot vert az Éjúr hangja: Nincsenek hozzánk foghatók. Félrelöktem a gondolatot, és kezemet Mal karjára tettem.

– Megtaláltad a szarvast, és ráleltél a tenger ostorára is. Talán ez azt jelenti, hogy neked kell felkutatnod a tűzmadarat is.

Erre kitört belőle a nevetés, a fanyar nevetés, de megkönnyebbülten hallottam, hogy a kesernyés él eltűnt belőle.

– Jó nyomolvasó vagyok, Alina, de ennyire azért nem. Kell egy hely, ahonnan elindulhatunk. A tűzmadár pedig bárhol lehet a világon.

– Képes vagy rá. Tudom, hogy képes vagy rá.

Végül sóhajtott egyet, és rátette a kezét az enyémre.

– Semmi sem rémlik Szankt Iljáról.

Ez nem volt meglepő. Több száz szent létezett, minden kis falunak és szentek háta mögötti településnek volt sajátja Ravkában. Mellesleg Keramzinban a vallást a földművesek elfoglaltságának tartották. Mi évente csak egyszer-kétszer jártunk templomba. Gondolataim az Apparátusra terelődtek. Tőle kaptam az Isztoriji Szanktját, de fogalmam sem volt, hogy mi lehetett vele a szándéka, vagy hogy egyáltalán ismerte-e a titkát.

– Én sem – feleltem. – De az a boltív kell, hogy jelentsen valamit.

– Felismered?

Mikor először néztem meg a rajzot, a boltív már-már ismerősnek tűnt. De hát számtalan térképalbumot láttam kartográfustanonc koromban. Emlékezetemben összemosódtak a ravkai és azon kívüli völgyek és emlékművek. Úgyhogy megráztam a fejem.

– Nem.

– Persze hogy nem. Az túl könnyű lenne. – Mal hosszan kifújta a levegőt, aztán közelebb húzódott, és szemügyre vette az arcomat a holdfényben. Megérintette a nyakéket. – Alina, honnan tudjuk, hogy mit fognak tenni veled ezek az izék?

– Sehonnan – vallottam be.

– De nem is akarod őket. A szarvast. A tenger ostorát. A tűzmadarat.

Arra a rám törő ujjongásra gondoltam, ami akkor kebelezett be, amikor a hatalmamat használtam az Éjúr hordája ellen, ahogy a testem lüktetett és zümmögött, mikor a Vágást kiviteleztem. Milyen érzés lehet ez az erő megkétszerezve? Megháromszorozva? A gondolatba is beleszédültem.

Felnéztem a csillagfényes égboltra. Az ég fekete bársonyként terült fölénk, teliszórva drágakövekkel. Az éhség hirtelen csapott le rám.

Mindet akarom – gondoltam. Azt a rengeteg fényt, azt a rengeteg hatalmat. Mindet akarom.

Féktelen borzongás futott végig rajtam. Hüvelykujjamat végighúztam az Isztoriji Szanktjá gerincén. A kapzsiságom láttatta velem azt, amit látni akarok? Talán ugyanez a kapzsiság hajtotta az Éjurat sok-sok éve, ez a kapzsiság, amitől a Fekete Eretnekké lett, és kettészakította Ravkát. De nem menekülhettem az igazság elől, hogy az erősítők nélkül nem vagyok egyenlő ellenfele. Malnak és nekem kevés választási lehetőségünk maradt.

– Szükségünk van rájuk – mondtam. – Mindháromra. Ha valaha is szeretnél egyszer felhagyni a meneküléssel. Ha valaha is szeretnél egyszer szabad lenni.

Mal ujja követett egy vonalat a torkomon, megrajzolta arcom ívét, és mindvégig a szemembe nézett. Úgy éreztem, mintha választ keresne ott, de mikor végül megszólalt, csak ennyit mondott:

– Jól van.

Egyszerre gyengéden megcsókolt, és bár próbáltam kiűzni a fejemből, volt valami szomorkás ajka érintésében.

————————

NEM TUDOM, hogy ennyire felvillanyozott-e a gondolat, vagy egyszerűen csak féltem, hogy elszáll a bátorságom, de a kései óra dacára még aznap éjjel felkerestük Sturmhondot. A kalóz szokásos derűjével fogadta kérésünket, mi pedig Mallal visszatértünk a fedélzetre, hogy a hátsó árboc tövében várakozzunk. Pár perccel később felbukkant a kapitány, nyomában egy matyeriállal. A befont hajú és álmos kisgyerekként ásítozó nő nem keltett valami lenyűgöző benyomást, de ha Sturmhond szerint ő volt a legjobb fabrikátora, akkor kénytelen voltam hinni neki. Tolja és Tamar is előkerült: ők tartották a lámpásokat, hogy segítsék a fabrikátor munkáját. Ha túléljük, bármi következzék is most, a Volkvolnyij fedélzetén mindenki tudni fog a második erősítőről. Ez nem tetszett nekem, de semmit nem tehettünk ellene.

– Jó estét mindenkinek! – csapkodta össze a tenyerét Sturmhond, láthatóan észre sem véve, hogy mi mennyire komorak vagyunk. – Tökéletes az éjszaka arra, hogy lyukat tépjünk az univerzum szövetébe, nemde?

Mogorván meredtem rá, és kihúztam a pikkelyeket a zsebemből. Egy vödör tengervízben megmostam őket, amitől aranyszínben csillogtak a lámpafényben.

– Tudod, mit kell tenned? – kérdeztem a fabrikátort.

Erre megfordított, hogy láthassa a nyakék hátsó részét. Én csak a tükörben vethettem rá egy-egy pillantást, de tudtam, hogy a felszíne szinte tökéletes. Vagy legalábbis az ujjaim egész biztosan nem tudtak soha kitapintani egyetlen öltést sem ott, ahol David egyesítette az agancs két felét.

A pikkelyeket átnyújtottam Malnak, aki egyet átnyújtott a fabrikátornak.

– Biztosak vagytok abban, hogy ez jó ötlet? – Olyan erővel rágcsálta az ajkát, hogy már arra gondoltam, mindjárt elharapja.

– Még szép, hogy nem – felelte Sturmhond. – De minden, ami értékes, rossz ötletként indul.

A fabrikátor kikapta a pikkelyt Mal ujjai közül, és rátette a csuklómra, majd kinyújtotta a kezét egy másikért. Aztán lehajolt, hogy munkához lásson.

Először a forróságot éreztem meg, ami a pikkelyekből áradt, ahogy a széleik kezdtek felhasadni, majd átalakulni. Egyik a másik után olvadt össze, egy egymást átfedő sorrá egyesülve, ahogy a béklyó gyarapodott a csuklóm körül. A fabrikátor csendben munkálkodott, kezét csak minimálisan mozgatta. Tolja és Tamar rezzenetlenül tartották a lámpájukat, arcuk olyan mozdulatlan és ünnepélyes volt, mintha maguk is ikonok lettek volna. Még Sturmhond is elnémult.

Végül a béklyó két vége már majdnem összeért, és csak egyetlen pikkely maradt. Mal rámeredt, ahogy a tenyerében tartotta.

– Mal? – kérdeztem.

Nem nézett rám, csak egyik ujjával megérintette csuklóm csupasz bőrét, ott, ahol a pulzusom vert, ahol a béklyó összezárul majd. Aztán az utolsó pikkelyt is átnyújtotta a fabrikátornak.

Még pár pillanat, és vége.

Sturmhond a csillogó pikkelyes kézelőre bámult.

– Hú! – dünnyögte. – Azt hittem, a világ vége érdekesebb lesz.

– Mindenki hátra! – parancsoltam.

A kis csapat az oldalpalánkhoz baktatott.

– Te is – mondtam Malnak, aki habozva engedelmeskedett. Láttam, hogy Privjet a kormánykeréknél állva les minket. Felettünk kötelek nyiszorogtak, ahogy az őrségben lévők a nyakukat nyújtogatva próbáltak jobb rálátást találni.

Vettem egy nagy levegőt. Óvatosnak kellett lennem. Semmi hő. Csak fény. Kabátomba töröltem izzadt tenyeremet, és széttártam a karomat. Még szinte el sem hangzott a hívás, a fény máris száguldott felém.

Minden irányból jött, milliónyi csillagból, a láthatáron túl rejtőző, még láthatatlan napból. Féktelen sebességgel és haragvó szándékkal érkezett.

– Ó, a szentekre! – sikerült még elsuttognom. Aztán a fény felizzott, és az éjszaka darabjaira hasadt. Az ég ragyogó aranyszínűvé robbant. A vízfelszín egyetlen irdatlan gyémántként tündökölt, visszatükrözve a tűző napfény fehér szilánkjait. Legjobb szándékom dacára is a levegő remegett a hőségtől.

Behunytam a szememet a ragyogás miatt, megpróbáltam összpontosítani, visszanyerni az irányítást. Baghra nyers hangja csattant fel az elmémben, követelve, hogy bízzam az erőmben. Az erőd nem valami félénk állat, amelyik elbújik előled. Nem is ő dönti el, hogy engedelmeskedik-e, amikor hívod. De ehhez foghatót még soha nem éreztem. Ez igenis egy állat volt, egy végtelen tűzlény, ami a szarvas erejével és a tenger ostorának dühével lélegzett. Átzubogott rajtam, darabokra tört, felperzselte testem határait, míg végül már nem ismertem mást, csak a fényt.

Túl sok – gondoltam csüggedten. Ugyanakkor pedig nem tudtam másra gondolni, csak egyre: Még!

Valahonnan messziről, kiáltozó hangokat hallottam. Éreztem a körülöttem remegő forróságot, ami felemelte a kabátomat, megperzselte a pihéket a karomon. Nem érdekelt.

– Alina!

Éreztem, hogy a hajó inog, ahogy a tenger sisteregni és sercegni kezdett.

– Alina! – Hirtelen Mal karjai zárultak körém, és rángattak vissza. Medveölelésbe fogott, szemét szorosan lehunyta a minket körülvevő ragyogás miatt. A tengeri só, veríték mellett Mal ismerős illatát éreztem – Keramzinét, a legelő füvéét, az erdők sötétzöld mélyéét.

Eszembe jutott, hogy van karom, lábam, hogy sajognak a bordáim, amint Mal még erősebben ölel, és ismét összeraktam magam. Ráeszméltem, hogy van ajkam, vannak fogaim, van nyelvem, szívem, és azokra az új dolgokra is, amelyek a részemet alkották: a nyakékre és a béklyóra. Volt csont és lehelet, hús és izom. És ezek az enyémek voltak.

Vajon a madár érzi a szárnyai súlyát?

Beszívtam a levegőt, és éreztem, hogy ismét érzékelek. Már nem kellett belekapaszkodnom ebbe az erőbe. Az belém csimpaszkodott, mintha hálás lenne, hogy van otthona. Egyetlen csodálatos robbanásban eresztettem szabadjára a fényt. A fénylő ég széttöredezett, visszaengedte az éjszakát, és körülöttünk szikrák hulltak alá megannyi tűzijátékként, ragyogó szirmok álomként röppentek szerteszét ezernyi virágról.

Csökkent a hőség. A tenger elcsitult. Összegyűjtöttem a fény utolsó morzsáit és puha fényességgé szőttem, ami a hajó fedélzete felett lüktetett.

Sturmhond és a többiek az oldalpalánknál kuporogtak, talán a félelemtől, talán az ámulattól tátott szájjal. Mal a mellkasához préselt, arcát a hajamba fúrta, és vadul fújtatva kapkodott levegő után.

– Mal – leheltem halkan. Erre csak még szorosabban ölelt. Felvisítottam. – Mal, nem kapok levegőt.

Lassan kinyitotta a szemét, és lenézett rám. Leengedtem mindkét kezem, mire a fény teljesen elenyészett. Csak ekkor lazított a szorításán.

Tolja lámpát gyújtott, a többiek feltápászkodtak. Sturmhond leporolta pávakék kabátja csicsás fodrait. A fabrikátor úgy nézett ki, mint aki menten elhányja magát, de az ikrek arcáról már nehezebb volt olvasni. Arany szemük olyasmitől fénylett, amit nem tudtam megnevezni.

– Nos, idéző – szólalt meg Sturmhond kissé remegő hangon –, te aztán tudod, hogyan rendezz műsort.

Mal két tenyere közé fogta az arcomat. Megcsókolta a homlokomat, az orromat, az ajkamat, a hajamat, aztán ismét szorosan magához vont.

– Jól vagy? – kérdezte. Hangja nyersen, rekedten csengett.

– Igen – feleltem.

De ez nem volt teljesen igaz. Éreztem a torkom körül a nyakéket, a csuklómra feszülő béklyó nyomását. A másik karom csupasznak tűnt. Még nem voltam teljes.

STURMHOND FELRIASZTOTTA a legénységét, és még csak hasadt a hajnal, de már úton voltunk. Nem tudhattuk biztosan, hogy az általam gyújtott fény milyen messzire terjedhetett, de jó esély mutatkozott arra, hogy elárulta, merre járunk. Úgyhogy gyorsan kellett indulnunk.

Minden tengerész szeretett volna egy pillantást vetni a második erősítőre. Egyesek óvatosak voltak, mások kíváncsiak, de én csak egyedül Mal miatt aggódtam. Szüntelenül figyelt, mintha attól félne, hogy bármelyik pillanatban elveszíthetném felette az uralmamat. Amikor leszállt az alkony, és lementünk a fedélközbe, az egyik keskeny folyosón megállítottam.

– Jól vagyok – közöltem. – De tényleg.

– Honnan tudod?

– Egyszerűen csak tudom. Érzem.

– Te nem láttad, amit én. Olyan volt…

– Már eltávozott belőlem. De nem tudom, mire számítottál.

Megrázta a fejét.

– Mintha egy idegen lettél volna, Alina. Gyönyörű – folytatta –, de rettenetes.

– Nem fog újra megtörténni. A béklyó immár a részem, akárcsak a tüdőm vagy a szívem.

– A szíved – mondta színtelen hangon.

Kezembe vettem az övét, és a mellemnek nyomtam.

– Ez még ugyanaz a szív, Mal. És még mindig a tiéd.

Felemeltem a másik kezemet is, és lágy napsütést varázsoltam az arcára. Összerezzent. Sosem fogja megérteni az erődet, és ha megérti is, félni fog tőled. Kivertem a fejemből az Éjúr szavait. Malnak minden oka megvolt arra, hogy féljen.

– Képes vagyok rá – mondtam szelíden.

Erre behunyta a szemét, és arcát a kezemből sugárzó napfény felé fordította. Aztán oldalra billentette a fejét, és arcát a tenyerembe hajtotta. A fény melegen izzott a bőrén.

Így álltunk, némán, míg a jelzőharang meg nem kondult.

7. fejezet

M

ELEGEBB SZÉL KEZDETT FÚJNI, a víz pedig szürkéből kékesre változott, ahogy a Volkvolnyij délkeletnek repített minket, Ravka felé. Sturmhond legénysége hajósokból és szökevény grisákból állt, akik együtt dolgoztak azon, hogy a hajó gond nélkül haladjon. A második erősítő hatalmáról keringő történetek dacára sem szenteltek sem Malnak, sem nekem különösebb figyelmet, bár időnként felbukkantak, hogy megnézzék, amint a szkúner tatján gyakorlok. Óvatos voltam: sosem hajtottam magam túlzottan, mindig délben végeztem az idézést, amikor a nap magasan járt az égen, és senki sem vehette észre, hogy min ügyködöm. Mal még mindig óvatosan viselkedett velem, de az igazat mondtam neki: a tenger ostorának ereje immár a részemmé vált. Ez felvillanyozott. Lebegtem tőle. És nem féltem egy cseppet sem.

A szökevény grisák ellenben lenyűgöztek. Mindnek más volt a története. Az egyiküket a nagynénje inkább elrejtette, mintsem, hogy átadja az Éjúrnak. Egy másik dezertált a Második Hadseregből. A harmadik egy zöldségekkel teli pincében bújt el, mikor grisa vizsgáztatók érkeztek, hogy próbára tegyék.

– Az anyám azt mondta nekik, hogy végzett velem a láz, ami előző tavasszal végigsöpört a falunkon – mesélte a hullámhívó. – A szomszédaink levágták a hajamat, és meghalt otkazác fiuknak adtak ki engem, míg elég idős nem lettem, hogy útra kelhessek.

Tolja és Tamar anyja egy, a Ravka déli határán állomásozó grisa volt, mikor találkozott apjukkal, egy Shu Han-i zsoldossal.

– Anyám a halála előtt – magyarázta Tamar – rávette apámat, hogy ígérje meg, nem hagyja, hogy besorozzanak minket a Második Hadseregbe. Másnap el is utaztunk Novji Zembe.

A legtöbb szökevény grisa Novji Zemben kötött ki. Ravka mellett ez volt az egyetlen hely, ahol nem kellett attól tartaniuk, hogy shui orvosok kísérleteznek rajtuk, vagy megégetik őket a fjerdai boszorkányvadászok. De még így is óvatosnak kellett lenniük, amikor a hatalmukat használták. A grisák értékes rabszolgáknak számítottak, és a kevésbé erényes kerchi kalmárokról köztudott volt, hogy felhajtják őket, és titkos vásárokon bocsátják őket licitre.

Ezek miatt a nagyon is valós fenyegetések miatt keresett sok grisa menedéket Ravkában, és lépett be a Második Hadseregbe. Ám a szökevények másképp gondolkoztak. Ők még mindig jobban kedvelték azt az életet, ahol folyton hátra kellett pillogniuk, és egyik helyről a másikra kellett költözniük, elkerülve a lebukást, minthogy az Éjúr és a ravkai uralkodó szolgálatába álljanak. És én megértettem őket.

A szkúneren eltöltött pár egyhangú napot követően Mallal együtt megkérdeztük Tamart, hogy nem mutatna-e nekünk pár zemeni harci fogást. Ez segített enyhíteni az egyhangú hajóséleten, és csökkentette a szörnyű szorongást, hogy visszatérünk Nyugat-Ravkába.

Sturmhond legénysége ugyanis megerősítette a Novji Zemben hallott felkavaró pletykákat. A Zónán már szinte senki sem kelt át, és egyre terjeszkedő területéről özönlöttek a menekültek. Az Első Hadsereg a lázadás szélére sodródott, a Második Hadsereg romokban hevert. Engem leginkább az a hír ijesztett meg, hogy az Apparátus napszentkultusza egyre jobban növekszik. Senki sem tudta, hogyan tudott megszökni a Nagy Palotából az Éjúr sikertelen puccsa után, de ismét felbukkant a Ravkát hálóként átszövő kolostorok egyikében.

Azt a mesét terjesztette, hogy meghaltam a Zónában, és feltámadtam, akárcsak egy szent. Egy részem legszívesebben jót nevetett volna ezen, de mivel késő esténként böngészgettem az Isztoriji Szanktjá véres lapjait, még csak egy erőtlen kuncogásra sem futotta. Eszembe jutott az Apparátus szaga, a doh és a füstölők kellemetlen keveréke, és szorosabbra vontam magamon a kabátomat. Tőle kaptam a piros könyvet. Elgondolkoztatott, hogy vajon miért.

A horzsolások és puklik dacára a Tamarral való gyakorlás segített tompítani szüntelen aggódásomat. Lányokat éppúgy besoroztak az uralkodó seregébe, mint fiúkat, mikor kellően érettek lettek rá, így rengeteg lányt láttam harcolni, és velük együtt gyakorlatoztam. Viszont még soha nem láttam senkit, sem férfit, sem nőt úgy küzdeni, ahogy Tamar tette. Egy táncos kecsességével és láthatóan tévedhetetlen ösztönnel bírt: mindig tudta, mi lesz ellenfele következő lépése. Kedvenc fegyvere két kétélű szekerce volt, amiket egyszerre forgatott: a pengék úgy villogtak, mint fény a vízen. De majd’ ugyanilyen halálosan bánt a szablyával, a pisztollyal vagy puszta kezével. Csak Tolja vette fel vele a versenyt, és amikor ők ketten küzdöttek, a legénység mindig megállt nézni.

Az óriás keveset beszélt, és ideje javarészében fent, a kötélzeten dolgozott, vagy csak fenyegető testtartással álldogált. Időnként azonban ő is besegített a gyakorlásba, noha nem volt valami remek tanár. – Mozogj gyorsabban! – ez volt minden, amit ki tudtunk csiholni belőle. Tamar sokkal jobb tanítónak bizonyult, de a gyakorlások kevésbé jelentettek kihívást számomra azután, hogy Sturmhond egyszer rajtakapott minket harc közben az előfedélzeten.

– Tamar – csipkelődött a kalóz –, kérlek, ne rongáld az árut!

Tamar erre azonnal vigyázzba vágta magát, és pattogó hangon így felelt:

– Dá, kapitany.

Savanyú pillantást vetettem a kalózra.

– Én nem egy leszállítandó csomag vagyok, Sturmhond.

– Nagy kár! – baktatott el mellettem a férfi. – Mert a csomagok nem beszélnek, és ott maradnak, ahova tesszük őket.

De amikor Tamar áttért a tőrkardra és a szablyára, még Sturmhond is beszállt. Mal napról napra fejlődött, noha a kalóz még így is mindannyiszor könnyen legyőzte. De Malt mintha nem zavarta volna. Olyan jókedvűen vette tudomásul a veréseket, amire én láthatóan képtelen voltam. A vereség mindig felbosszantott, de Mal csak nevetett rajtuk.

– Hogyan tanultátok meg Toljával használni az erőtöket? – kérdeztem Tamart az egyik délutánon, míg a fedélzeten tompa kardokkal vívó Malt és Sturmhondot néztük. A lány kerített nekem egy kötélbontó vasat, és amikor éppen nem engem vert péppé, igyekezett megtanítani a csomózásra és a fonásokra.

– Tartsd bent a könyöködet! – szidta éppen Sturmhond Malt. – Ne csapkodj úgy vele, mint valami csirke!

Mal zavaróan élethű kotkodácsolást hallatott.

Tamar felhúzta a szemöldökét.

– Úgy fest, a barátod remekül szórakozik.

Vállat vontam.

– Mal mindig ilyen volt. Bedobhatod egy tábornyi fjerdai orgyilkos közé, és a vállukon fogják kihozni. Bárhol veted el, mindenütt kivirágzik.

– És te?

– Én inkább dudva vagyok – feleltem szárazon.

Tamar elvigyorodott. A harcban rideg volt és hallgatag, de perzselő tűz, ám amikor nem küzdött, gyorsan elmosolyodott.

– Én kedvelem a dudvát – lökte el magát az oldalpalánktól, és nekiállt összeszedni a szerteszét heverő kötéldarabokat. – Mert az túlél mindent.

Azon kaptam magam, hogy viszonzom a mosolyát, és gyorsan folytattam a már megkezdett csomó kötését. A gondot az jelentette, hogy jól éreztem magam Sturmhond hajójának fedélzetén. Megkedveltem Tolját és Tamart, meg a legénység többi tagját. Szerettem együtt enni velük, és szerettem Privjet lendületes tenorját. Szerettem a délutánokat, mikor lőgyakorlatot tartottunk, sorba rakott üres borospalackokra lövöldöztünk a tatfedélzeti palánknál, és ártalmatlan fogadásokat kötöttünk.

Kicsit olyan volt, mintha a Kis Palotában lennénk, csak éppen szó sem volt szennyes politikáról vagy a posztokért való állandó vetélkedésről. A legénység tagjai őszintén és könnyedén álltak egymáshoz. Fiatalok voltak, szegények, akik életük zömét bujkálással töltötték. Ezen a hajón otthonra találtak, és különösebb hűhó nélkül szívesen fogadtak minket Mallal.

Nem tudtam, hogy mi vár ránk Nyugat-Ravkában, de majdnem biztos voltam benne, hogy még visszamenni is őrültség. Ám a Volkovnyij fedélzetén, ahol fújt a szél és a fehér vitorlavásznak éles körvonalai felszabdalták a határtalan kék eget, meg tudtam feledkezni a jövőről és a félelmeimről.

És be kellett valljam, hogy megkedveltem Sturmhondot is. Hetyke volt és pimasz, mindig tíz szót használt, mikor elég lett volna kettő is, de lenyűgözött, ahogy a legénységet vezette. Nem foglalkozott azzal, hogy olyan trükkökhöz folyamodjon, amit az Éjúr szolgálatában láttam, az emberei mégis habozás nélkül követték. A tiszteletüket vívta ki, nem a félelmüket.

– Mi Sturmhond igazi neve? – kérdeztem Tamart egyszer. – A ravkai neve?

– Fogalmam sincs.

– Sosem kérdezted?

– Miért tenném?

– De Ravkán belül honnan származik?

Tamar felsandított az égre.

– Akarsz még egy menetet szablyával? Még jutna rá időnk az őrségem előtt.

Mindig témát váltott, amikor felhoztam Sturmhondot.

– Nem csak úgy az égből pottyant erre a hajóra, Tamar. Téged nem érdekel, hova való?

Tamar felkapta a kardokat, és átnyújtotta őket Toljának, aki egyben a hajó fegyvermestere is volt.

– Nem különösebben. Hiszen hajózhatunk, és harcolhatunk.

– És nem öltöztet minket vörös selyembe, és nem kell ölebként viselkednünk – tette hozzá Tolja, majd kinyitotta a fegyverállványt, amelynek kulcsát bikanyakába akasztva hordta.

– Rémes öleb lenne belőled – nevetett fel Tamar.

– Annál minden jobb, mint valami felfuvalkodott, feketébe öltözött mamlasz parancsait követni – dörmögte Tolja.

– Sturmhond parancsainak is engedelmeskedsz – mutattam rá.

– Csak amikor kedvet érez hozzá.

Ugrottam egy nagyot. Sturmhond állt a hátam mögött.

– Csak próbáld megmondani ennek a tuloknak, hogy mit tegyen, és meglátod, mi lesz belőle – közölte a kalóz.

Tamar felhorkant, és Toljával nekiláttak elpakolni a fegyvereket.

Sturmhond közelebb hajolt hozzám, és azt dünnyögte:

– Ha tudni szeretnél rólam valamit, édesem, nem kell mást tenned, csak kérdezz engem.

– Mindössze azon tűnődtem, honnan származol – feleltem védekezőén. – Ez minden.

– Te honnan származol?

– Keramzinból. De ezt tudod.

– De honnan származol?

Néhány halvány emlék villant fel előttem. Főtt céklával teli lapos tál, a síkos érzés az ujjaim között, ahogy a leve pirosra festi a kezemet. A puliszka illata. Ahogy ülök valaki vállán – talán az apámén –, és egy poros úton haladunk. Keramzinban a szüleink puszta említését is úgy tekintették, mint amivel eláruljuk a herceg kedvességét, a hálátlanság jelének tartották. Arra tanítottak minket, hogy soha ne beszéljünk az odaérkezésünk előtti életünkről, és végül az emlékek zöme egyszerűen elenyészett.

– Sehonnan – feleltem. – A falu, ahol megszülettem, túl kicsi volt, hogy nevet kapjon. És mi van veled, Sturmhond? Te honnan származol?

A kalóz elvigyorodott. Ismét belém hasított a gondolat, hogy van valami furcsa a vonásaiban.

– Az anyám egy osztriga volt – kacsintott rám. – Én pedig egy gyöngy vagyok.

Azzal hamisan fütyörészve elbaktatott.

KÉT NAP MÚLVA ARRA ÉBREDTEM, hogy Tamar magasodik fölém, és az ép vállamat rázogatja.

– Indulás van – közölte.

– Most? – kérdeztem álmosan. – Mennyi az idő?

– Hamarosan itt a harmadik kongatás.

– A hajnali? – ásítottam, és átvetettem mindkét lábamat a függőágy oldalán. – Hol vagyunk?

– Tizenöt mérföldre Nyugat-Ravka partjaitól. Gyerünk, Sturmhond már vár! – Tamar már felöltözött, és vászon málhazsákja a vállán átvetve lógott. Nem volt összeszedni való motyóm, így felhúztam a csizmámat, megveregettem kabátom belső zsebét, hogy megbizonyosodjam róla, megvan a piros könyvecske, és követtem Tamart, ki az ajtón.

A fedélzeten Mal a hajó jobb oldali palánkjánál állt egy kis csapat tengerész körében. Egy pillanatra összezavarodtam, amikor észrevettem, hogy Privjet viseli Sturmhond csicsás pávakék császárkabátját. Nem ismertem volna rá az igazi kapitányra, ha nem osztogat éppen parancsokat. Egy bő nagykabátot öltött magára, gallérját felhajtotta, és gyapjúsapkát húzott a szemébe.

Hideg szél fújt. A csillagok fényesen ragyogtak az égen, a láthatáron alacsonyan ült a sarló alakú hold. A holdsütötte hullámokat kezdtem fürkészni, és a tenger egyenletes moraját hallgattam. Ha akadt is a közelben szárazföld, látni nem láttam.

Mal igyekezett dörzsöléssel felmelegíteni a karomat.

– Mi folyik itt? – kérdeztem.

– Kiszállunk. – Kihallottam a hangjából, hogy nagyon is éber.

– Az éjszaka közepén?

– A Volkvolnyij a fjerdai partoknál húzza fel a lobogómat – mondta Sturmhond. – Az Éjúrnak nem kell tudnia, hogy máris ravkai földre léptél.

Míg Sturmhond összedugta a fejét Privjettel, hogy megbeszéljenek valamit, Mal a bal oldali palánkhoz húzott.

– Biztos vagy te ebben a dologban?

– Egyáltalán nem – vallottam be.

Vállamra téve a kezét így szólt:

– Jó esély van rá, hogy engem letartóztatnak, ha ránk találnak, Alina. Lehet, hogy te a napidéző vagy, de én csak egy katona, aki szembeszegült a parancsokkal.

– Az Éjúr parancsaival.

– Lehet, hogy az nem számít.

– Elintézem, hogy számítson. Mellesleg pedig ránk sem találnak. Elmegyünk Nyugat-Ravkába, találkozunk Sturmhond ügyfelével, és utána eldöntjük, mihez kezdünk.

Mal közelebb húzott magához.

– Te folyton ilyen nagy bajba kevered magad?

– Szeretek úgy gondolni magamra, mint egy kellemesen összetett egyéniségre.

Amint Mal fölém hajolt, hogy megcsókoljon, Sturmhond hangja hasított a sötétbe.

– Nem hagyhatnánk az ölelkezést későbbre? Még pirkadat előtt partot akarok érni.

Mal felsóhajtott.

– Végül mégis csak képen fogom vágni.

– Én pedig támogatom ebbéli igyekezeted.

Megfogta a kezemet, és így tértünk vissza a csapathoz.

Sturmhond átadott Privjetnek egy halványkék viaszpecséttel lezárt borítékot, aztán hátba veregette. Talán csak a holdfény tette, de az első tiszt úgy festett, mint aki menten sírva fakad. Tolja és Tamar átsiklott az oldalpalánkon, és erősen tartották a szkúnerhez rögzített, súllyal ellátott hágcsót.

Átkukucskáltam a hajó oldala felett. A szokványos nagy csónakra számítottam, így meglepődtem, milyen kis alkalmatosság ringatózik a Volkvolnyij mellett. Még soha nem láttam ehhez fogható csónakot. Kettős törzse úgy festett, akár egy pár kivájt cipő, és egy közös fedélzet kötötte őket össze, közepén lyukkal.

Mal lemászott, én követtem, és óvatosan ráléptem a jármű egyik kivájt törzsére. Áthaladtunk rajta, és leereszkedtünk a középső fedélzetre, ahol a két árboc között egy süllyesztett fülke helyezkedett el. Sturmhond leszökkent utánunk, majd fellendült a fülke mögötti emelvényre, és elfoglalta helyét a kormánykeréknél.

– Mi ez az izé? – kérdeztem.

– Én Kolibrinek, hívom – mondta, miközben egy térképet nézegetett, amit mi nem láttunk. – De arra gondoltam, hogy átkeresztelem Tűzmadárra. – Erre én élesen beszívtam a levegőt, de Sturmhond csak vigyorgott, és kiadta a parancsot: – Horgonyt fel, kötelet eloldani!

Tamar és Tolja kibogozta a minket a Volkvolnyijhoz rögzítő csáklyák csomóit. Láttam, ahogy a horgonykötél kígyóként siklik végig a Kolibri tatján, és a vége nesztelenül belecsobban a vízbe. Gondolhattam volna arra, hogy horgonyra még szükség lesz, amikor kikötünk, de feltételeztem, hogy Sturmhond tudja, mit csinál.

– Vitorlát bonts! – kiáltotta most.

A vitorlák kibomlottak. Noha a Kolibri árbocai jelentősen rövidebbek voltak, mint a szkúneréi, dupla vitorláiról kiderült, hogy hatalmas, négyszögletes vászondarabok, és mindegyikhez két ember kellett, hogy rögzíteni lehessen őket.

Könnyű szél kapott a vásznakba, és eltávolodtunk a Volkvolnyijtól. Felnéztem, és észrevettem, hogy Sturmhond a távolodó szkúnert nézi. Nem láttam az arcát, de az a halvány megérzésem támadt, hogy búcsúzik a hajótól. Aztán megrázta magát, és azt kiáltotta:

– Szélhívók!

Mindkét csónaktörzsön állt egy-egy grisa. Most felemelték mindkét karjukat, mire fújni kezdett körülöttünk a szél, megduzzasztva a vitorlákat. Sturmhond módosított az útirányon, és még nagyobb gyorsaságot kért. A szélhívók engedelmeskedtek, mire a különös kis csónak meglódult.

– Vegyétek fel ezeket! – mondta most Sturmhond. Az ölembe ejtett egy védőszemüveget, egy másikat pedig Malnak dobott. Hasonlónak tűntek azokhoz, amiket a fabrikátorok viseltek a Kis Palota műhelyeiben. Úgy tűnt, a legénység minden tagja viseli ezeket, Sturmhonddal együtt. Így mi is feltettük őket a fejünkre.

Nem sokkal később már hálát adtam érte, amikor Sturmhond még nagyobb sebességet követelt. A vitorlák hangosan susogtak felettünk, és árnyalatnyi idegesség tört rám. Miért rohanunk ennyire?

A Kolibri száguldott a vízen, sekély, kéttörzsű teste hullámról hullámra siklott, szinte nem is érintette a tenger felszínét. Erősen kapaszkodtam az ülőhelyembe, a gyomrom minden egyes ugratásnál liftezett.

– Jól van, szélhívók – parancsolta Sturmhond –, emeljétek fel! Tengerészek a szárnyakhoz, visszaszámolok!

Malra néztem.

– Mit jelent az, hogy emeljétek fel?

– Öt! – kiáltotta Sturmhond.

A legénység az óra járásával ellentétes irányba kezdett mozogni, a köteleket rángatva.

– Négy!

A szélhívók még jobban széttárták a karjukat.

– Három!

A két árbóc között egy keresztrúd emelkedett fel, mire a vitorlák annak teljes hosszában kibomlottak.

– Kettő!

– Húzd meg! – rikoltották a tengerészek. A szélhívók hatalmas ívet írva le felemelték a karjukat.

– Egy! – rikoltotta Sturmhond.

A vitorlák fel- és kifelé lendültek, hogy csattanva rögzüljenek a helyükre, magasan a fedélzet felett két gigantikus szárnyként. A gyomrom meglódult, és bekövetkezett az elképzelhetetlen: a Kolibri szárnyra kelt.

Megmarkoltam az ülésemet, és ősi imákat mormoltam alig hallhatóan, szememet szorosan behunytam, ahogy szél csapott az arcomba, és felemelkedtünk az éjszakai égre.

Sturmhond úgy hahotázott, akár egy holdkóros. A szélhívók felváltva kiabáltak egymásnak, gondoskodva arról, hogy egyenletes legyen a felszálló légáramlat. Én úgy éreztem, hogy a szívem mindjárt kiugrik a mellkasomból.

Ó, a szentekre! – gondoltam émelyegve. Ez egyszerűen lehetetlen.

– Alina! – harsogta túl Mal a szél zúgását.

– Mi az? – préseltem ki a szavakat szorosan összezárt ajkamon át.

– Alina, nyisd ki a szemed! Ezt látnod kell.

Mereven megráztam a fejem. Pontosan ez az, amit nem kell tennem.

Mal keze az enyémbe siklott, és megragadta dermedt ujjaimat.

– Csak próbáld ki!

Krákogva vettem egy nagy levegőt, és erőt véve magamon, kinyitottam a szemem. Csillagok vettek minket körül. Felettünk két fehér vászon dagadt széles ívben, mint egy-egy feszesen görbülő íj.

Tudtam, hogy nem kellene, de nem tudtam megállni, hogy ne nyújtogassam a nyakamat, és lessek át a süllyesztett fülke peremén. A szél fülsiketítőén dübörgött. Lent – messze lent – a holdsütötte hullámok úgy fodrozódtak, mint egy lassan sikló kígyó fénylő pikkelyei. Ha lezuhanunk, tudtam, hogy ízekre zúzódunk a hátán.

Az ujjongás és a hisztéria között félúton egy apró nevetést hallattam. Repültünk. Repültünk!

Mal megszorította a kezemet, és ujjongva felkiáltott.

– Ez lehetetlen! – lelkesedtem.

Sturmhond kurjantott egyet.

– Amikor az emberek azt mondják, lehetetlen, általában úgy értik, hogy valószínűtlen. – Ahogy a holdfény megcsillant szemüvegének lencséjén, nagykabátja pedig vadul csapkodott körülötte, úgy festett, mint aki teljesen megőrült.

Próbáltam lélegezni. A szél kitartóan fújt. A szélhívók és a legénység összeszedettnek, ugyanakkor nyugodtnak tűnt. Lassan, nagyon lassan a mellkasomba gyűlt gombóc elenyészett, én pedig kezdtem lehiggadni.

– Ezt az izét meg honnan szerezted? – kiabáltam fel Sturmhondnak.

– Én terveztem. Én építettem. És én törtem össze pár prototípust.

Nagyot nyeltem. Az összetör szót szerettem volna most a legkevésbé hallani.

Mal kihajolt a fülke oldalán, igyekezett jobb rálátást találni a két törzs legelején elhelyezett gigantikus fegyvercsövekre.

– Ezek a fegyverek – szólalt meg – többcsövűek.

– És a gravitáció segít az újratöltésben. Nem kell megállni, ha tölteni akarunk. Percenként kétszáz lövedéket lőnek ki.

– Ez…

– Lehetetlen? Az egyetlen gondot a túlhevülés jelenti, de ennél a modellnél ez nem is olyan rossz. Van egy zemeni puskaművesem, aki a hibákon dolgozik. Barbár fattyú népség, de nagyon értenek a lőfegyverekhez. A tat felőli székek forgathatók, így bármilyen szögből lehet lőni velük.

– És lefelé lehet tüzelni az ellenre – kiáltotta Mal már-már megrészegülve. – Ha Ravkának lenne egy ilyen flottája…

– Komoly előny, nemde? De ahhoz az Első és a Második Hadseregnek együtt kellene működnie.

Az jutott erről eszembe, amit az Éjúr mondott nekem réges-régen. A grisa uralom lassan a végéhez ér. Erre válaszul a Zónát fegyverré változtatta. De mi van akkor, ha a grisák hatalmát meg egy Sturmhondhoz hasonló használja fel a saját céljaira? Végignéztem a Kolibri fedélzetén, ahol a hajósok és a szélhívók vállvetve dolgoztak, ahol Tolja és Tamar ült a rémisztő fegyverek mögött. Nem volt lehetetlen a dolog.

Ez egy kalóz – emlékeztettem magam. Es egy szemvillanás alatt háborús nyerészkedő válna belőle. – Sturmhond fegyverei előnyt szereznének Ravkának, de ezeket a fegyvereket ugyanilyen könnyedén bevethetnék Ravka ellenségei is.

A bal oldali hajóorr mellett ekkor valami fényesség rázott fel gondolataimból. Az Alkhem-öböl nagy világítótornya. Már közel jártunk. Ha a nyakamat nyújtogattam, még éppen ki tudtam venni Os Kervo kikötőjének csillogó tornyait.

Sturmhond nem egyenesen arra tartott, hanem délnyugatnak fordult. Feltételeztem, hogy valahol ott érünk partot. A leszállás gondolatára felkavarodott a gyomrom. Úgy döntöttem, behunyom majd a szemem, bármit mondjon is Mal.

Hamarosan már nem láttam a világítótorony fénykévéjét. Mennyire délre szándékozott minket Sturmhond vinni? Azt mondta, hogy hajnal előtt el akarja érni a partot, és az egy-két óra múlva eljön.

A gondolataim elkalandoztak, elvesztek a körülöttünk úszó csillagokban és a tágas égen suhanó felhőkben. Az éjszakai szél belecsípett az arcomba, és szinte átfújt kabátom vékony szövetén.

Lepillantottam, és elfojtottam egy sikolyt. Már nem a víz felett jártunk többé. Hanem a szárazföld felett – szilárd, kérlelhetetlen szárazföld felett.

Megrángattam Mal ruhaujját, és hevesen mutogattam az alattunk elsuhanó tájra, ahogy azt holdsütötte fekete-ezüst árnyak megfestették.

– Sturmhond! – süvöltöttem rettegve. – Mit művelsz?

– Azt mondtad, hogy Os Kervóba viszel minket… – rivallt rá Mal.

– Azt mondtam, hogy az ügyfelemmel fogtok találkozni.

– Azt felejtsd el! – nyüszítettem. – Hol fogunk leszállni?

– Ne aggódj! – felelte Sturmhond. – Egy bájos kis tóra gondoltam.

– Milyen kicsire? – visítottam. De ekkor már láttam, hogy Mal dühödt képpel kimászik a kormányos fülkéből. – Mal, ülj vissza!

– Te hazug, tolvaj…

– Én a helyedben nyugton maradnék. Nem hiszem, hogy ugrálnod kéne, amikor elérjük a Zónát.

Mal megdermedt. Sturmhond hamisan fütyörészni kezdte a szokásos dallamot. Amit a szél nyomban magával vitt.

– Nem mondhatod komolyan – nyögtem ki.

– Rendszert azért nem csinálok belőle – felelte Sturmhond. – Viszont a széked alá egy puskát tettünk, Orecev. Ha akarod, magadhoz veszed. Biztos, ami biztos.

– Nem viheted be ezt az izét a Zónába! – bömbölte Mal.

– Miért ne? Tudomásom szerint az egyetlen emberrel utazom, aki sértetlen áthaladást biztosíthat.

Ökölbe szorítottam a kezem, a harag hirtelen felülírta bennem a félelmet.

– Talán hagyom majd, hogy a volkrák jót csemegézzenek belőled meg a legénységedből az éjjel!

Sturmhond egyik kezét a kormányon nyugtatva az időmérőjére pillantott.

– Inkább lennénk korai reggeli. Az igazat megvallva, késésben vagyunk. Mellesleg, hosszú az út lefelé. Még egy napidézőnek is.

Malra pillantottam, és tudtam, hogy az arcán ugyanaz a düh tükröződik, mint az enyémen.

A vidék szédítő sebességgel bontakozott ki alattunk. Felálltunk, és megpróbáltam megállapítani, merre járhatunk.

– A szentekre! – szitkozódtam.

Mögöttünk csillagok, holdfény, az élők világa. Előttünk a semmi. Sturmhond tehát tényleg oda tartott. A Zónába visz minket.

– Tüzérek az állásaikba! – kiáltotta Sturmhond. – Szélhívók, egyenesen előre!

– Sturmhond, ezért megöllek! – ordítottam. – Azonnal fordítsd meg ezt az izét!

– Bárcsak engedelmeskedhetnék! Ám attól tartok, ha meg akarsz ölni, azzal várnod kell, míg leszállunk. Készen állsz?

– Nem! – sivítottam.

Ám a következő pillanatban beburkolt minket a sötétség. Ehhez fogható éjszaka még sosem borult ránk – a tökéletes, mélységes, természetellenes feketeség mintha fojtogatva átölelt volna minket. Megérkeztünk a Zónába.

8. fejezet

A

BBAN A PILLANATBAN, amint átléptük a Beltenger határát, tudtam, hogy valami megváltozott.

Sietve megvetettem a lábam a fedélzeten, felfelé löktem mindkét kezemet, és a Kolibri köré széles aranykupolát varázsoltam. Bármilyen dühös is voltam Sturmhondra, nem hagyom, hogy egy raj volkra elintézzen minket, csak hogy az igazamat bebizonyítsam.

A két erősítő hatalmával szinte gondolkodnom sem kellett a fény megidézéséhez. Óvatosan próbálgattam a határaimat, de semmit nem éreztem most abból a zabolátlan tombolásból, ami akkor lett rajtam úrrá, amikor először használtam a béklyót. Csakhogy valami nagyon nem volt rendjén. A Zóna másnak érződött. Azzal nyugtattam magam, hogy csak képzelődöm, de úgy tűnt, mintha a sötétségnek anyaga lenne. Már-már éreztem, ahogy végigsúrolja a bőröméi. Vállsebem szélei viszketni kezdtek, és mintha valami húzta volna, mintha a húsomba egyfajta nyugtalanság mart volna.

Eddig kétszer jártam a Beltengeren, és mindkétszer idegennek éreztem magam, úgy, mint egy sebezhető betolakodó egy veszedelmes, természetellenes világban, ami ki akart lökni magából. Most azonban mintha a Zóna kinyúlt volna felém, szinte már üdvözölt. Tudtam, hogy ennek semmi értelme. A Zóna halott és üres hely volt, nem pedig egy élőlény.

Ismer engem – gondoltam. A hasonló dolgok vonzzák egymást.

Nevetséges. Megráztam a fejem, hogy kitisztuljon, és távolabbra löktem a fényt, hagytam, hogy az erő melegen és megnyugtatóan lüktessen körülöttem. Ez én voltam. Nem a sötétség.

– Jönnek – szólalt meg Mal mellettem. – Hallgasd csak!

A szél zúgásán túl meghallottam a Zónán visszhangot verő rikoltást, aztán a volkrák egyenletes szárnycsapásait. Gyorsan ránk találtak, vonzotta őket az emberi zsákmány illata.

Szárnyaik az általam teremtett fénykörön kívül hasították a levegőt, meg-megrebbenő, fodrozódó hullámokban küldve felénk a sötétséget. Mivel a Zónán szinte senki sem kelt át, túl régóta voltak táplálék nélkül. És az éhség vakmerővé tette őket.

Széttártam mindkét karomat, hagytam, hogy a fény erősebben sugározzon, visszaűzve őket.

– Ne! – szólt oda Sturmhond. – Csald őket közelebb!

– Hogy? Miért? – kérdeztem. A volkrák született ragadozók. Nem lehetett velük játszadozni.

– Ők vadásznak ránk – felelte a kalóz, és felemelte a hangját, hogy mindenki hallhassa. – Talán itt az ideje, hogy mi vadásszunk rájuk.

A legénység harcias hurrában tört ki, amit hosszas vonyítás és csaholás követett.

– Vond vissza a fényt! – szólt oda nekem Sturmhond.

– Elment az esze – néztem Malra. – Mondd meg neki, hogy elment az esze.

Csakhogy Mal tétovázott.

– Hát…

– Hát, mi?– kérdeztem hitetlenkedve. – Arra az esetre, ha netán elfelejtetted volna, az egyik ilyen izé megpróbált megenni téged!

Erre vállat vont, és az ajka vigyorra görbült.

– Talán ezért szeretném látni, hogy mire képesek ezek a fegyverek.

Megráztam a fejemet. Nem tetszett ez nekem. Egyáltalán nem.

– Csak egy pillanatra! – erõsködött Sturmhond. – Járj a kedvemben!

Járjak a kedvében?! Mintha csak még egy szelet tortát kért volna. A legénység várakozott. Tolja és Tamar fegyvereik előreugró csövei fölé hajoltak. Úgy festettek, mint valami bőrhátú rovarok.

– Jól van – adtam be a derekam végül. – De ne mondjátok, hogy nem figyelmeztettelek titeket!

Mal a vállához emelte a puskáját.

– Akkor hát rajta! – dünnyögtem. Behajlítottam az ujjaimat. A fénykör összeszűkült, a hajó köré zárult.

A volkrák izgalmukban vijjogtak.

– Teljesen! – parancsolta Sturmhond.

Dühödten csikorgattam a fogamat, de megtettem, amire kért. A Zóna elsötétült.

Szárnyverdesést hallottam. A volkrák zuhanórepülésbe kezdtek.

– Most, Alina! – ordította Sturmhond. – Széles ívben!

Nyomban reagáltam. A fényt szemet kápráztató hullámban lőttem ki. És a déli nap vakító, irgalmatlanul perzselő fénye feltárta a minket körülvevő rettenetet. Mindenütt volkrák nyüzsögtek, a hajó körül lebegve, szürke, szárnyas, vergődő testek masszájaként, tejfehér, vak szemükkel és fogakkal teletűzdelt pofákkal. Tagadhatatlanul hasonlítottak a nyicsevókhoz, bár azoknál sokkal groteszkebbek, egyben sokkal sutábbak is voltak.

– Tűz! – kiáltotta Sturmhond.

Tolja és Tamar tüzet nyitott. Ezt a hangot még sosem hallottam: a szüntelen, koponyaszaggató dübörgést, amibe belerázkódott körülöttünk a levegő, és beleremegtek a csontjaim.

Mészárlás volt. A volkrák potyogni kezdtek körülöttünk a levegőből, szétrobbantott mellkassal, a törzsükről leszakadt szárnyakkal. A kilőtt töltényhüvelyek a hajó fedélzetén kopogtak. A puskapor csípős, égett szaga megülte a levegőt.

Kétszáz lövedék percenként. Tehát egy korszerű hadsereg ilyesmire képes.

A szörnyek láthatóan fel sem fogták, mi történik velük. Ide-oda cikáztak, szárnyukkal csapkodtak, ahogy a vérszomj, az éhség és a félelem űzte őket, és egymást tépték értetlenségükben, a menekülés vágyától hajtva. A rikoltásaik… Baghra egykor azt mesélte nekem, hogy a volkrák ősei emberek voltak. Megesküdtem volna, hogy a kiáltásaikban őket hallottam.

A fegyverropogás megszűnt. Csengett a fülem. Felnéztem, és fekete vérfoltokat meg húscafatokat láttam a vitorlavásznakon. Homlokomon kiütközött a hideg veríték. Úgy éreztem, lehet, hogy mindjárt hányni fogok.

A csend csak rövid ideig tartott, mert Tolja hátravetette a fejét, és diadalittas vonyításban tört ki. A legénység többi tagja is csatlakozott hozzá, csaholtak és vakkantgattak. Én a legszívesebben rájuk ordítottam volna, hogy fogják már be.

– Mit gondolsz, idecsalhatunk még egy rajt? – kérdezte az egyik szélhívó.

– Talán – felelte Sturmhond. – De jobb lenne, ha inkább keletnek tartanánk. Már majdnem pirkad, nem akarom, hogy meglássanak.

Igen – gondoltam. Induljunk keletnek! Tűnjünk el innen! A kezem remegett. A vállsebem égett és lüktetett. Mi ütött belém? Hiszen a volkrák szörnyetegek. Gondolkodás nélkül széttéptek volna minket. Ezt tudtam. De még mindig hallottam a sikolyaikat.

– Többen vannak – szólalt meg Mal váratlanul. – Sokkal többen.

– Honnan tudod? – kérdezte Sturmhond.

– Egyszerűen tudom.

Sturmhond habozott. A védőszemüvege, kalapja és felhajtott gallérja által eltakart arcvonásaiból lehetetlen volt bármit kiolvasni.

– Merre? – kérdezte végül.

– Egy kicsivel északabbra – felelte Mal. – Arra. – A sötétbe mutatott, és én legszívesebben ráütöttem volna a kezére. Csak mert tudta olvasni a volkrák nyomát, nem jelentette, hogy muszáj is.

Sturmhond módosította az irányt, amitől rám tört a csüggedés.

A Kolibri meglebbentette szárnyait, és fordult, míg Mal pontosította az irányt, Sturmhond pedig módosította a pályánkat. Én a fényre igyekeztem összpontosítani, erőm megnyugtató jelenlétére, és próbáltam megfeledkezni émelygő gyomromról.

Sturmhond lejjebb vitte a Kolibrit. Az általam gyújtott fény csillogva terült szét a Zóna színtelen homokján, és végigsuhant egy hajótörést szenvedett dereglye sötét törzsén.

Remegés szaladt végig rajtam, ahogy közelebb értünk. A dereglye kettétört. Az egyik árboca két darabra roppant szét, és éppen csak ki tudtam venni három rongyos fekete vitorla maradványait. Mal az Éjúr homokfutó dereglyéjéhez irányított minket.

Az a csepp nyugalom is, amit sikerült valahogy összeszednem, elenyészett.

A Kolibri lejjebb ereszkedett. Árnyékunk végigsuhant a szétzúzott fedélzeten.

Elöntött egy mákszemnyi megkönnyebbülés. Bármilyen logikátlan volt is, azt vártam, hogy megpillantom a hátrahagyott grisák tetemeit szanaszét a fedélzeten, az uralkodó küldöttének és a külhoni követeknek a sarokban kucorgó csontvázait. De persze már rég eltűntek, befalták őket a volkrák, csontjaik szétszóródtak a Zóna sivár pusztaságában.

A Kolibri jobbra dőlt. A fény eljutott a megtört hajótörzs félhomályos mélyére is. Felcsapott a vijjogás.

– A szentekre! – káromkodott Mal, és felemelte puskáját.

Három nagy volkra vonaglott a dereglye törzsében, háttal nekünk, szárnyukat széttárva. De amit a testükkel óvni próbáltak, attól futott végig rajtam a félelem és az undor keltette borzongás: a rángatózó, tekergőző testek tengerétől, az apró, fényesen csillogó karoktól, a kis hátaktól, amiket az éppen csak kifejlődött szárnyak áttetsző hártyája osztott ketté. Nyivákoltak és nyüszögtek, egymáson kúsztak-másztak, igyekezve kikerülni a fényből.

Egy fészekre bukkantunk.

A legénység elhallgatott. Most senki sem vonyított vagy csaholt.

Sturmhond újabb alacsony ívű fordulót írt le a hajóval. Aztán elkiáltotta magát:

– Tolja, Tamar, grenatki!

Az ikrek két kovácsoltvas lövedéket görgettek elő, és emeltek át az oldalpalánkon.

A rettegés újabb hulláma hasított belém. Ezek volkrák – emlékeztettem magam. Nézd csak meg őket! Szörnyetegek.

– Szélhívók, a jelemre! – parancsolta Sturmhond komoran. – Kanócot gyújts! – harsogta, majd: – Tüzérek, kidobás!

Abban a pillanatban, ahogy a lövedékek kicsapódtak, Sturmhond felbömbölt:

– Most! – Majd a hajó kormánykerekét élesen jobbra tekerte.

A szélhívók az égnek lökték karjukat, mire a Kolibri kilőtt az ég felé.

Egy másodpercig csend honolt, aztán egy irdatlan nagy bumm hangzott fel alattunk. A robbanás ereje és hője erős széllökésként érte el a Kolibrit.

– Kiegyensúlyoz! – dörögte Sturmhond.

A kis jármű vadul megingott, vászonszárnyai alatt úgy lengett, akár egy inga. Mal jobbról és balról is megragadott, saját testével óvott, míg én azon küszködtem, hogy megőrizzem az egyensúlyomat, és megmaradjon a körülöttünk ragyogó fény.

Végül a hajó abbahagyta az imbolygást, és finoman, széles ívet leírva körözött a dereglye lángoló roncsa felett.

Szörnyen remegtem. A levegő a megperzselt hús szagától bűzlött.

Úgy éreztem, mintha égne a tüdőm, és minden levegővétel perzselte a mellkasomat. Sturmhond legényei ismét vonyítottak és vakkantgattak. Mal is beszállt, diadalmasan emelte a levegőbe puskáját. Az ujjongáson túl is hallottam a tehetetlen volkrák sikolyait, amik az én fülemnek emberi hangnak tűntek, a kicsinyeiket gyászoló anyák jajveszékelésének.

Behunytam a szememet. Nem tehettem semmi mást, ha nem akartam a fülemre szorítani a kezemet, és a fedélzetre rogyni.

– Elég – suttogtam. Úgy tűnt, senki nem hallotta.

– Kérlek! – recsegtem. – Mal…

– Remek kis gyilkos lett belőled, Alina.

Az a hűvös hang. Felpattant a szemem.

Az Éjúr állt előttem, fekete keftája fodrozódott a szélben a Kolibri fedélzetén. Levegő után kaptam, és egyre hátra lépve vadul tekintgettem jobbra-balra, de senki nem figyelt. Mindenki ujjongott és kiabált, a lángokat nézték.

– Ne aggódj! – mondta az Éjúr szelíden. – Idővel könnyebb lesz. Tessék, megmutatom!

Keftája ujjából előhúzott egy kést, és még mielőtt felkiálthattam volna, az arcom felé döfött vele. Magam elé löktem mindkét kezem, hogy védjem magam, torkomból sikoly tört elő. A fény elenyészett, a hajót beburkolta a sötétség. Térdre rogytam, összehúztam magam a fedélzeten, várva a testembe fúródó grisa acélt.

De nem jött. Körülöttem emberek kiabáltak a sötétben. Sturmhond a nevemet ordította. Egy volkra visszhangzó vijjogását hallottam. Közelről. Túl közelről.

Valaki felüvöltött, mire a hajó élesen megdőlt. Csizmák dobogása ütötte meg a fülemet, ahogy a legénység igyekezett valahogy talpon maradni.

– Alina! – Ezúttal Mal kiáltott rám.

Éreztem, ahogy felém botorkál a sötétben. Ettől egy kicsit magamhoz tértem. Ragyogó áradatban bocsátottam ki a fényt.

A ránk csapott volkra felnyüszített, és visszaiszkolt a sötétbe, de az egyik szélhívó vérezve hevert a fedélzeten: a karját kis híján kitépték a vállüregéből. Felette a vitorla haszontalanul csapdosott a szélben. A Kolibri megbillent, erősen jobbra dőlt, és gyorsan vesztett a magasságából.

– Tamar, segíts neki! – parancsolta Sturmhond. De Tolja és Tamar ekkor már kétfelől a hajótörzsön másztak át, hogy segítsenek a leterített szélhívónak.

A másik szélhívó ekkor magasba emelte mindkét kezét, arca kővé dermedt a megerőltetéstől, ahogy megpróbált elegendő erős légfuvallatot idézni, hogy a levegőben tartson minket. A hajó imbolygott és remegett. Sturmhond erősen markolta a kormányt, és parancsokat kiabált a vitorlákon dolgozó legénységnek.

A szívem vadul kalapált. A fejemet ide-oda kapva néztem végig a fedélzeten, az értetlenség és a rettegés között ingadozva. Láttam az Éjurat. Tisztán láttam.

– Jól vagy? – csendült fel mellettem Mal hangja. – Megsérültél?

Nem tudtam ránézni. Annyira erősen remegtem, hogy már azt hittem, mindjárt darabokra hullok. Minden erőmmel arra koncentráltam, hogy fenntartsam a körülöttünk ragyogó fényt.

– Megsebesült? – kiáltott oda Sturmhond.

– Csak tűnjünk el innen! – felelte Mal.

– Ó, tényleg ezt kellene tennem? – vakkantott vissza Sturmhond.

A volkrák vijjogtak és örvénylettek, a fénykört támadták. Igaz, csak szörnyetegek voltak, eltűnődtem, vajon tudják-e, mi az a bosszú. A Kolibri megrázkódott és megbillent. Lepillantottam, és azt láttam, hogy onnan szürke homok csap fel.

Aztán hirtelen kivágódtunk a sötétségből, átsüvítettünk a Zóna utolsó fekete csápjain, és kilőttünk a kora hajnali kékes fénybe.

A föld ijesztően közel húzott el alattunk.

– Fényt ki! – parancsolta Sturmhond.

Leengedtem a kezemet, és kétségbeesetten belekapaszkodtam a fülke korlátjába. Egy hosszú utat láttam, a távolban egy város csillámló fényeit, amott pedig, egy alacsony dombvonulat mögött, egy keskeny kék tavat, amelynek felszínén megcsillant a reggel fénye.

– Még egy kicsit! – kiáltotta Sturmhond.

A szélhívó remegő karokkal, szinte felzokogott a megerőltetéstől. A vitorlák lelapultak. A Kolibri egyre lejjebb ereszkedett. Ahogy elsuhantunk a lombkoronák felett, ágak karistolták végig a hajótörzset.

– Mindenki bukjon le, és kapaszkodjon erősen! – süvöltötte Sturmhond.

Mallal együtt összekucorodtam a fülkében, karomat, lábamat a két oldalfalnak vetettem, kezünk összekulcsolódott. A kis hajó remegett és rázkódott.

– Nem fog sikerülni – mondtam reszelős hangon.

Mal egy szót sem szólt, csak erősebben szorította az ujjaimat.

– Készülj! – bődült el Sturmhond.

Az utolsó másodpercben vetődött be a fülkébe összegabalyodott végtagjaink közé. Annyit még oda tudott vetni, hogy hát, ez igazán meghitt, amikor csontrengető erővel földet értünk.

Mallal a fülke orrába repültünk, ahogy a hajó becsapódva és döndülve barázdát vájt a földbe, és a törzse széthasadt. Hangos loccsanás hallatszott, és hirtelen már a vízen siklottunk. Rémes reccsenést hallottam, és tudtam, hogy az egyik hajótörzs leszakadt. Vadul pattogtunk a víz színén, aztán csodával határos módon, nagy rázkódás közepette megálltunk.

Megpróbáltam betájolni magam. A hátamon hevertem, a fülke oldalának nyomódva. Valaki vadul kapkodta mellettem a levegőt.

Óvatosan megmoccantam. Korábban erősen bevertem a fejemet, és mindkét tenyeremet megvágtam valamivel, de úgy tűnt, hogy egyben vagyok.

Víz zúdult be a fülke padlóján keresztül. Loccsanásokat hallottam, majd az emberek egymás nevét kiabálták.

– Mal? – kockáztattam meg a kérdést. Hangom reszkető nyivákolásnak tűnt.

– Jól vagyok – felelte. Valahol tőlem balra lehetett. – Ki kell innen jutnunk.

Ahogy kikecmeregtünk a fülkéből, a széttört hajótest riasztóan inogni kezdett. Egy sóhajszerű nyikorgást hallottunk, mire az egyik árboc megadta magát, és beledőlt a tóba, amint vitorláinak súlya lehúzta.

Beleugrottunk a vízbe, és vadul tempóztunk a lábunkkal, ahogy a tó megpróbált a hajóval együtt minket is elnyelni.

Az egyik tengerész belegabalyodott a kötélzetbe. Mal lemerült, hogy segítsen neki kiszabadulni, én pedig majdnem sírva fakadtam a megkönnyebbüléstől, amikor mindketten a felszínre bukkantak.

Láttam, hogy Tolja és Tamar már távolabb úszott, nyomukban másokkal. Tolja a sebesült szélhívót húzta maga után. Sturmhond utánuk evickélt, hóna alatt az egyik ájult hajósával. A part felé vettük az irányt.

Kék-zöld tagjaimat ólomsúlyúnak éreztem, vizes gönceim is lehúztak, de végre elértük a sekély részt. A partra vonszoltuk magunkat, átgázolva a nyálkás, nádas részeken, hogy aztán széles félkörben elterüljünk a homokban.

Én csak hevertem ott zihálva, és hallgattam a kora reggel furcsán köznapi neszeit: a tücsköket a fűben, az erdőben kiáltozó madarakat, a békák lassú, tétova brekegését. Tolja már a sebesült szélhívót látta el, befejezve karjának gyógyítását, majd utasította a férfit, hogy hajlítsa be az ujjait, a könyökét. Hallottam, ahogy Sturmhond is partot ér, és Tamar gondjaira bízza az utolsónak maradt tengerészt.

– Nem lélegzik – mondta a kapitány –, és nem tapintok érverést.

Nagy nehezen felültem. A nap mögöttünk hágott az égre, megmelengetve a hátunkat, aranyszínbe vonva a tavat és a környező fákat.

Tamar mindkét kezével lefelé nyomta a hajós mellkasát, hatalmát használva kiszívta a vizet a tüdejéből, és visszaáramoltatta az életet a szívébe. A percek hosszúra nyúltak, ahogy a tengerész mozdulatlanul hevert a homokon. Aztán levegőért kapott. A pillái remegve nyíltak fel, szájából a tó vizét köpte az ingére.

Megkönnyebbülten sóhajtottam egyet. Eggyel kevesebb ember halála terheli a lelkiismeretemet.

Egy másik matróz az oldalát tapogatta, így próbált meggyőződni róla, hogy nem tört-e bordája. Malnak egy csúf vágás keletkezett a homlokán. De mind itt voltunk. Megcsináltuk.

Sturmhond belegázolt a vízbe. Térdig állt a tóban, a sima felszínt nézte töprengő képpel, nagykabátja szétterült mögötte a vízen. Leszámítva a parton egy darab felszántott földsávot, nyoma sem volt annak, hogy a Kolibri valaha is létezett.

A sértetlen szélhívó rám nézett.

– Mi történt? – esett nekem mérgesen. – Kovu csaknem meghalt. Majdnem mind otthagytuk a fogunkat!

– Nem tudom – feleltem, a térdemre hajtva a fejem.

Mal átölelt, de nem vágytam vigasztalásra. Magyarázatot akartam arra, amit láttam.

– Nem tudod? – kérdezte a szélhívó nő hitetlenkedve.

– Nem tudom – ismételtem, és meglepődtem, hogy a szavakkal együtt elönt a harag is. – Nem én kértem, hogy hatoljunk be a Zónába. Nem én kerestem a harcot a volkrákkal. Miért nem a kapitányodat faggatod arról, hogy mi történt?

– Igaza van – gázolt ki a vízből Sturmhond, felénk tartva a parton, miközben letépte magáról tönkrement kesztyűjét. – Többet kellett volna törődnöm a figyelmeztetésével, és nem lett volna szabad a fészekkel foglalkoznom.

Ám az, hogy nekem adott igazat, csak még jobban feldühített. Aztán Sturmhond levette a kalapját és a védőszemüvegét, mire a haragom elpárolgott, helyére a teljes és tökéletes értetlenség lépett.

Mal egy szemvillanás alatt talpon termett.

– Ez meg mi a pokol? – kérdezte mély és fenyegető hangon.

Én bénultan ültem, a fájdalmamat és a kimerültségemet elhalványította az elém táruló bizarr látvány. Nem tudtam, mit látok, de örültem, hogy Mal is látja. Azok után, ami a Zónában történt velem, már nem bíztam magamban.

Sturmhond felsóhajtott, és végigsimított az arcán – egy ismeretlen arcon.

Az álla elvesztette előreugró jellegét. Orra még mindig kissé viharvert volt, de már nem az a bevert dudor, mint korábban. A haja már nem rozsdabarna színben játszott, hanem sötét aranyban, amit gondosan, katonásan rövidre nyírtak, és az a furcsa sárzöld szempár is eltűnt, hogy helyére tiszta, fényes mogyoróbarna szemek kerüljenek. Teljesen másképp nézett most ki, ám mégis hamisítatlanul Sturmhond volt.

És egész jóképű – gondoltam, ahogy rám tört egyfajta zavarba ejtő neheztelés.

Csak Mal és én bámultuk tátott szájjal. Sturmhond legénységéből senki még csak a legcsekélyebb mértékű meglepődést sem mutatta.

– Van egy szabód – szólaltam meg.

Sturmhond összerezzent.

– Nem vagyok szabó – szólalt meg dühösen Tolja.

– Nem, Tolja, te másban vagy tehetséges – csitította Sturmhond. – Főként a gyilkolás és a csonkítás ünnepelt mezején.

– Ezt miért csináltad? – kérdeztem, és még mindig próbáltam hozzászokni ahhoz a megrázó élményhez, hogy Sturmhond hangja egy másik ember szájából szól.

– Létfontosságú volt, hogy az Éjúr ne ismerjen fel. Noha tizennégy éves korom óta nem látott, mégsem akartam megkockáztatni a dolgot.

– Ki vagy hát? – harsogta Mal dühösen.

– Ez bonyolult kérdés.

– Igazából elég egyszerű – szökkentem talpra. – Csak igazat kell mondanod. Ami olyasmi, amire a jelek szerint teljesen alkalmatlan vagy.

– Ó, képes vagyok én rá – öntötte ki Sturmhond a vizet az egyik csizmájából. – Csak nem vagyok benne valami jó.

– Sturmhond – vicsorgatta a fogát Mal, és megindult a kalóz felé. – Pontosan tíz másodperced van, hogy megmagyarázd, vagy Tolja kénytelen lesz egy teljesen új képet szabni neked.

Ekkor Tamar is talpra ugrott.

– Jön valaki.

Erre mind elhallgattunk, a fülünket hegyeztük. A tavat körülvevő erdőn túlról jöttek a hangok: patadobogás – méghozzá rengeteg –, törött ágak recsegése-roppanása, ahogy közeledtek felénk a fák között.

Sturmhond felnyögött.

– Tudtam, hogy megláttak minket. Túl sokáig időztünk a Zónában. – Elgyötörten felsóhajtott. – Egy rommá tört hajó meg a legénysége, ami úgy fest, mint egy csapat ázott oposszum. Nem így terveztem.

Szerettem volna pontosan tudni, hogy mit is tervezett, de már nem maradt időm megkérdezni.

Az ágak szétváltak, és egy csapat lovas rontott ki a partra. Tíz… húsz… harminc katona, mind az Első Hadseregből. Az uralkodó állig felfegyverzett emberei. Vajon honnan jöhettek?

A volkrák lemészárlása és a lezuhanás után már nem hittem, hogy maradt még bennem szemernyi félelem is, de tévedtem. A rettegés ostorként vágott végig rajtam, ahogy eszembe jutott, mit mondott Mal arról, hogy elszökött a posztjáról. Mi lesz, ha letartóztatnak minket, mint árulókat? Az ujjaim megrándultak. Nem hagyom, hogy ismét foglyul ejtsenek.

– Nyugalom, idéző – suttogta a kalóz. – Bízd csak rám a dolgot!

– Mert eddig mindent olyan ügyesen intéztél, Sturmhond?

– Okosabb lenne talán, ha egy darabig nem szólítanál így.

– Ugyan miért? – bukott ki belőlem.

– Mert nem ez a nevem.

A katonák könnyű vágtában nyargaltak hozzánk, majd megálltak: a reggeli nap fénye megcsillant puskáikon és szablyáikon. Egy fiatal kapitány kivonta pengéjét.

– Ravka uralkodójának nevében, dobjátok el a fegyvereiteket!

Sturmhond előrelépett, az ellenség és sebesült legénysége közé.

A megadás mozdulatával emelte magasba mindkét kezét.

– A fegyvereink a tó fenekén hevernek. Fegyvertelenek vagyunk.

Az alapján, amit eddig megtudtam mind Sturmhondról, mind az ikrekről, komolyan kételkedtem ebben.

– Mondd meg, mi a neved, és mi dolgod itt! – förmedt rá a fiatal kapitány.

Sturmhond ekkor lassan kihámozta magát csuromvíz nagykabátjából, és átnyújtotta Toljának.

A katonák erre nyugtalanul fészkelődni kezdtek, mert Sturmhond egy ravkai egyenruhát viselt. Noha teljesen elázott, mégsem lehetett eltéveszteni a ravkai Első Hadsereg öltözetének olívabarnáját és vörösréz gombjait – vagy éppen a tiszti rangot jelző kétfejű aranysast. Milyen játékot űz ez a kalóz?

Ekkor egy idősebb férfi törtetett át a lovasok során, hátasával úgy fordulva, hogy megálljon Sturmhond előtt. Megriadva ismertem benne Rajevszkij ezredesre, a kribirszki katonai tábor parancsnokára. Hát ennyire közel zuhantunk le a városhoz? Így már érthető, hogyan értek ide ilyen gyorsan a katonák.

– Magyarázatot, fiú! – dörögte az ezredes. – Halljam, mi a neved, és mi dolgod itt, még mielőtt letépetem rólad azt az egyenruhát, és felhúzatlak egy magas fára.

Sturmhond láthatóan nem ijedt meg. Amikor megszólalt, hangja olyan méltóságteljesen csengett, ahogy még sosem hallottam:

– Nyikolaj Lancov vagyok, a 22. ezred őrnagya, az uralkodó hadseregének katonája, Udova nagyhercege, egyben őcári fenségének, III. Alekszandrosznak, a kétfejű sas urának második fia, kinek élte és uralma legyen hosszú!

Leesett az állam. Döbbenet hullámzott végig a katonák sorain is. Nem tudtam, hogy ez az eszelős mit gondol, mivel tréfálkozik, de Rajevszkij láthatóan nem mulatott valami jól. Leugrott a nyeregből, az egyik katonához lökve a kantárját.

– Na, akkor most hallgass ide, te tiszteletlen tacskó – szólalt meg, és kezét máris a kardja markolatára tette, harcedzett vonásait pedig a harag torzította el, ahogy egyenesen Sturmhondhoz masírozott. – Nyikolaj Lancov az én parancsnokságom alatt szolgált az északi határnál, és…

A hangja elhalt. Most már közvetlenül a kalóz előtt állt, de Sturmhond még csak nem is pislogott. Az ezredes szóra nyitotta a száját, aztán becsukta. Hátrált egy lépést, és alaposan szemügyre vette Sturmhond arcát. Láttam, ahogy dühös képe előbb hitetlenkedővé válik, majd vonásaira kiült valami felismerésféle.

Váratlanul fél térdre ereszkedett, és fejet hajtott.

– Bocsáss meg, moj cárevics – szegezte a tekintetét maga előtt a földre. – Köszöntelek itthon!

A katonák értetlenül pillantgattak egymásra.

Sturmhond ridegen és várakozóan meredt rájuk. Csak úgy sugárzott belőle, hogy parancsosztogatáshoz szokott. A katonák sorain mintha valami lüktetve futott volna végig. Majd egymás után lesiklottak a nyeregből, hogy térdre rogyva lehajtsák a fejüket.

Ó, a szentek szerelmére!

– Ez csak valamiféle beugratás lehet – dünnyögte Mal.

Vadásztam már varázsszarvasra. Egy megölt jégsárkány pikkelyeit viseltem a csuklómon. Láttam, ahogy a sötétség egy egész települést elnyel. De ez volt a legfurcsább dolog, aminek valaha szemtanúja voltam. Ez csakis Sturmhond egy újabb szemfényvesztése lehetett, de olyan, ami mindannyiunk életébe fog kerülni.

A kalózra meredtem. Lehetséges lett volna? Ám nem úgy tűnt, mintha képes lennék tisztán gondolkozni. Túlságosan kimerült voltam, minden erőt kivett belőlem a félelem és a rettegés. Gyér emlékeimben kutattam arról, amit a ravkai uralkodó két fiáról tudtam. Az idősebbel egy kis időre találkoztam a Kis Palotában, de az öccse évek óta nem tartózkodott az udvarban. Állítólag valamerre a puskaművesség fortélyait sajátította el, vagy hajóácsnak tanult.

Vagy talán egyszerre mindkettőt.

Szédülni kezdtem. Szabácska, így nevezte Zsenya a herceget. Kutyakölyök. Aki ragaszkodott hozzá, hogy a gyalogságnál töltse le katonai szolgálatát.

Sturmhond. Viharkutya. A Hullámok Farkasa.

Szabácska. Az nem lehet. Egyszerűen nem lehet.

– Álljatok fel! – parancsolta Sturmhond… vagy bárki is volt. Mintha egész tartása megváltozott volna.

A katonák talpra ugrottak, és vigyázzba vágták magukat.

– Hosszú ideje nem jártam itthon – zúgta a kalóz. – De nem üres kézzel tértem vissza.

Oldalra lépett, majd felemelte a karját, és rám mutatott. Erre minden arc várakozva, kérdően felém fordult.

– Fivéreim – mondta Sturmhond –, visszahoztam nektek a napidézőt Ravkába.

Nem tehettem róla, de talpra szökkentem, és orrba vágtam.

9. fejezet

S

ZERENCSÉD, hogy nem lőttek agyon – förmedt rám dühösen Mal.

Fel s alá járkált az egyszerűen bebútorozott sátorban, a kevesek egyikében, ami megmaradt a Kribirszk melletti grisa táborban. Az Éjúr csodálatos fehér selyempavilonját elbontották. Nem maradt utána más, csak a széles sávban kipusztult fű, meg az egykori fényesre csiszolt faajtó törött maradványai és a meghajlott szögek.

Lerogytam a hevenyészett asztal melletti székre, és kinéztem, oda, ahol Tolja és Tamar állt a bejárat két oldalán. Hogy minket őriztek, vagy csak a szökésünket kellett meggátolniuk, afelől nem lehettem biztos.

– Megérte – feleltem. – Mellesleg a napidézőt senki nem fogja lelőni.

– Az imént ütöttél meg egy herceget, Alina. Azt hiszem, ezzel újabb árulás került a bűnlajstromunkra.

Megráztam sajgó kezemet. A bütykeim fájtak.

– Legelőször is, ennyire biztosra vesszük, hogy ő tényleg és igazából herceg? Másodszor pedig egyszerűen csak féltékeny vagy.

– Még szép, hogy féltékeny vagyok. Azt hittem, én fogom megütni őt. De nem ez a lényeg.

A kirohanásom után kitört a káosz, és csak Sturmhond pergő szavai meg Tolja igen erőszakos tömegoszlatási módszerei gátolták meg, hogy ne láncra verve vigyenek el, vagy történjen még valami rosszabb.

Sturmhond Kribirszken át kísért el minket a katonai táborba. Mikor magunkra hagyott minket a sátorban, halkan ennyit mondott:

– Mindössze arra kérlek titeket, hogy addig maradjatok, míg elmagyarázom a dolgot. Ha nem tetszik, amit hallotok, nyugodtan elmehettek.

– Csak ennyi? – kaffantottam.

– Bízz bennem!

– Valahányszor azt mondod, hogy bízz bennem, egyre kevésbé bízom benned – sziszegtem.

De Mallal együtt maradtunk, nem tudván, mitévők legyünk. Sturmhond nem kötöztetett meg minket, nem is állított mellénk komoly őrséget. Ellenben tiszta, száraz ruhákat hozatott nekünk. Akár ki is surranhattunk volna Tolja és Tamar mellett, hogy visszameneküljünk a Zónán át. Nem mintha bárki is követhetett volna minket, hiszen bárhol kilyukadhattunk a nyugati part mentén. De utána hogyan tovább? Sturmhond megváltozott ugyan, de a helyzetünk nem. Nem volt pénzünk, nem voltak szövetségeseink, és az Éjúr még mindig vadászott ránk. Én pedig csöppet sem vágytam vissza a Zónába, azok után egyáltalán nem, ami a Kolibri fedélzetén történt.

Kiszakadt belőlem egy fanyar nevetés. Ha már tényleg azon töröm a fejem, hogy a Beltengeren keresek menedéket, akkor valóban nagyon rosszra fordultak a dolgok.

Ekkor egy szolga lépett be, kezében tálca. Letett egy kancsó vizet, egy üveg kvaszt, valamint több kistányér zakuszkát. Mindegyik tárgy aranyszegélyű volt, és a kétfejű sast vésték bele.

Végigmértem az ennivalót: füstölt sprotni fekete kenyéren, pácolt cékla, töltött tojás. Előző este ettünk utoljára, még a Volkvolnyij fedélzetén, és az erőm bevetésétől farkaséhes lettem, ugyanakkor túl ideges voltam, hogy harapjak valamit.

– Mi történt veled? – kérdezte Mal azonnal, amint a szolga távozott.

Újra megrázogattam az öklöm.

– Egyszerűen elvesztettem a hidegvéremet.

– Nem erre gondoltam. Mi történt a Zónában?

Egy fűszerezett vajjal teli edénykét nézegettem éppen, ide-oda forgatva a kezemben. Láttam őt.

– Csak elfáradtam – feleltem félvállról.

– Jóval több erőt vetettél be, amikor a nyicsevók elől menekültünk, és akkor nem inogtál meg. A béklyó az oka?

– A béklyó erősebbé tesz – rángattam rá ruhám ujját a tenger ostorának pikkelyeire. Mellesleg pedig már hetek óta viseltem. A hatalmammal nem volt semmi baj, ellenben lehetséges, hogy velem igen. Egy láthatatlan mintát kezdtem követni az asztallapon. – Amikor a volkrák ellen harcoltunk, nem tűntek ők másnak? – kérdeztem végül.

– Mennyiben másnak?

– Hát… emberibbnek.

Mal a homlokát ráncolta.

– Nem, teljesen ugyanolyannak tűntek, mint mindig. Szörnyeknek, akik fel akarnak falni minket. – Megfogta a kezem. – Mi történt, Alina?

Láttam őt.

– Már mondtam: fáradt voltam. Elvesztettem a fókuszt.

Mal hátradőlt.

– Ha hazudni akarsz nekem, akkor csak rajta! De én nem tudom azt színlelni, hogy hiszek neked.

– Miért nem? – kérdezte a sátorba lépő Sturmhond. – Ez igazán szokványos udvariasság.

Azonnal talpra szökkentünk, harcra készen.

Sturmhond megtorpant, és békés szándékát igazolandó felemelte mindkét kezét. Időközben átöltözött egy száraz egyenruhába. Arcán már kezdett megjelenni egy véraláfutás. Óvatos mozdulatokkal levette a kardját, és felakasztotta a bejárat melletti egyik oszlopra.

– Csak beszélgetni jöttem.

– Akkor beszélgessünk! – förmedt rá Mal. – Ki vagy te, és milyen játékot űzöl?

– Nyikolaj Lancov vagyok, de kérlek, hadd ne kelljen ismét elsorolnom a címeimet! Ez nem túl szórakoztató, és az egyetlen fontos belőle a „herceg”.

– És mi van Sturmhonddal? – kérdeztem.

– Én vagyok Sturmhond is, a Volkvolnyij parancsnoka, az Igaz-tenger korbácsa.

– Korbácsa?

– Ez az utolsó engem is bosszant.

Megcsóváltam a fejem.

– Ez képtelenség.

– Csak valószínűtlen.

– A béna vicceidre most egyáltalán nem vagyok vevő.

– Kérlek! – mondta békítően. – Üljetek le! A nevetekben nem tudok nyilatkozni, de én sokkal jobban megértek mindent, amikor ülök. Úgy sejtem, a vérkeringésemmel van összefüggésben. Persze leginkább a fekvő helyzetet kedvelem, de azt hiszem, jelenleg nem állunk egymással ilyen bizalmas viszonyban.

Én egy jottányit sem mozdultam. Mal karba fonta a kezét.

– Jól van, én azért leülök. Arra jöttem rá, hogy a hazatérő hőst játszani igencsak embert próbáló, én pedig határozottan hulla vagyok. – Az asztalhoz lépve töltött magának egy pohárka kvaszt, majd elégedett sóhajjal lerogyott az egyik székbe. Kortyolt egyet az italból, és elfintorodott. – Rémes ez a lötty. Sosem bírtam.

– Akkor rendelj konyakot, felség! – javasoltam bosszúsan. – Biztosra veszem, hogy meghoznak bármit, amit csak kívánsz.

Erre felderült az arca.

– Az már igaz. Gondolom, akár egy kádnyiban is fürödhetnek. Lehet, hogy meg is teszem.

Mal dühösen a levegőbe csapott, és a sátor bejáratához sétált, hogy kikukkantson a táborra.

– Nem várhatod el tőlünk, hogy elhiggyük ezt az egészet – szólaltam meg.

Sturmhond az ujjait morzsolgatta, hogy jobban látszódjon a gyűrűje.

– Nálam van az uralkodói pecsétgyűrű.

Felhorkantam.

– Amit valószínűleg az igazi Nyikolaj hercegtől loptál el.

– Rajevszkijjel szolgáltam együtt, ő ismer.

– Talán a herceg arcát is elloptad.

Sturmhond felsóhajtott.

– Meg kell hogy értsétek, az egyetlen hely, ahol biztonságosan felfedhettem magam, itt, Ravkában volt. Legénységemből csak a legközelebbi bizalmasaim tudták, hogy ki vagyok valójában – Tolja, Tamar, Privjet, és még néhány étherál. A többiek… nos, ők jó emberek, viszont zsoldosok és kalózok is egyben.

– Vagyis a legénységedet is becsaptad? – kérdeztem.

– A tengeren Nyikolaj Lancov értékesebb túszként, mint kapitányként. Nehéz úgy irányítani egy hajót, hogy állandóan azon kell aggódnod, mikor csapnak fejbe valamelyik éjszaka, hogy aztán váltságdíjat követeljenek királyi atyádtól.

Megráztam a fejem.

– Ennek semmi, de semmi értelme. Nyikolaj herceg állítólag a hajóépítést tanulmányozza, vagy…

– Egy fjerdai hajóácsnál tanonckodtam. És egy zemeni fegyverművesnél. Meg a Han tartományban Bolh egyik építőmérnökénél. Egy darabig még a költészettel is kísérleteztem, de az eredménye… nem lett éppen a legszerencsésebb. Manapság leginkább az köti le a figyelmem, hogy Sturmhond legyek.

Mal karba fűzött kézzel nekidőlt az egyik sátortartó oszlopnak.

– Szóval egy szép napon úgy határoztál, hogy félredobod fényűző életedet, és megpróbálsz kalózosdit játszani?

– Állami megbízatású kalózosdit – javította ki Sturmhond. – És a legkevésbé sem játszottam. Tudtam, hogy többet tehetek Ravkáért Sturmhondként, mintha az udvarban henyélnék.

– És mit tud a cár meg a cárné, most hol vagy? – érdeklődtem.

– A ketterdami egyetemen – felelte. – Ami igazán bájos hely. Roppant emelkedett. Míg mi itt beszélgetünk, egy bőségesen kárpótolt szállítmányozási tisztviselő üldögél helyettem a bölcseleti kurzusokon. Elfogadható jegyeket szerez, eljátssza Nyikolajt, kiadósan vedel, és nem kelti fel senki gyanúját.

Hát ennek már sosem lesz vége?

– De miért?

– Én megpróbáltam, tényleg meg. De sosem ment igazán az egy helyben ülés. A dajkámat az őrületbe kergettem. Vagyis a dajkáimat. Amennyire rémlik, egy egész sereg volt belőlük.

Erősebben kellett volna megütnöm.

– Úgy értem, mire való ez az egész színjáték?

– A ravkai trón második várományosa vagyok. Szinte el kellett szöknöm, hogy teljesíthessem a katonai szolgálatom. Nem hiszem, hogy a szüleim helyeselnék, hogy zemeni kalózokat iktatok ki, és fjerdai blokádokon török át. Pedig kimondottan rajonganak Sturmhondért.

– Na jó – szólalt meg a bejáratnál álló Mal. – Herceg vagy, államilag megbízott kalóz. És egy segg. Mit akarsz tőlünk?

Sturmhond óvatosan belekortyolt a kvászba, és megborzongott.

– A segítségetekre van szükségem – felelte. – A játszma megváltozott. A Zóna terjeszkedik. Az Első Hadsereg hamarosan fellázad. Az Éjúr puccsa ugyan elbukott, de szétverte a Második Hadsereget, Ravka pedig az összeomlás szélén áll.

Rám tört a csüggedés.

– Akkor hadd találgassak! Pont te lennél az, aki mindent megold?

Sturmhond közelebb hajolt.

– Találkoztál a bátyámmal, Vaszilijjal, amikor az udvarban szolgáltál? Őt jobban érdeklik a lovak és a következő kupica pálinka, mint a népe. Atyám futó érdeklődésnél többet sosem mutatott Ravka kormányzása iránt, és a hírek szerint mára ezt is elvesztette. Az ország darabjaira hullik. Valakinek egyesítenie kell, mielőtt túl késő lesz.

– Vaszilij az örökös – mutattam rá.

– Szerintem meg lehet győzni, hogy álljon félre.

– Ezért rángattál minket ide? – kérdeztem megvetően. – Mert uralkodó akarsz lenni?

– Azért rángattalak ide, mert az Apparátus lényegében élő szentet faragott belőled, és mert a nép szeret. Azért rángattalak ide, mert a hatalmad a kulcs Ravka életben maradásához.

Mindkét öklömmel nagyot vágtam az asztalra.

– Azért rángattál ide, hogy megcsináld a nagy belépődet a napidézővel, és letaszítsd a bátyád a trónról!

Sturmhond hátradőlt.

– Nem fogok bocsánatot kérni azért, mert becsvágyó vagyok. Ez nem változtat a tényen, hogy én vagyok a legalkalmasabb a feladatra.

– Naná, hogy te vagy!

– Gyere vissza velem Os Altába!

– Minek? Hogy mutogass, mint valami díjnyertes kecskét?

– Tudom, hogy nem bízol bennem. Nincs is rá okod. De megtartom, amit a Volkvolnyij fedélzetén ígértem. Csak hallgasd meg, mit ajánlok! Ha továbbra sem érdekel, Sturmhond hajói elvisznek bárhová a világon. De szerintem maradni fogsz. Én ugyanis olyasmit adhatok neked, amit más nem.

– Na, erre kíváncsi vagyok – dörmögte Mal.

– Megadhatom az esélyt, hogy megváltoztasd Ravkát – mondta Sturmhond. – Megadhatom az esélyt, hogy reményt csempéssz az emberek életébe.

– Ó, ez minden? – kérdeztem savanyúan. – És ugyan miként lennék rá képes?

– Azzal, hogy segítesz nekem egyesíteni az Első és a Második Hadsereget. Azzal, hogy a cárném leszel.

Még mielőtt akár csak egyet is pisloghattam volna, Mal már félre is lökte az asztalt, odaugrott Sturmhondhoz, felemelte a levegőbe, és nekinyomta a sátoroszlopnak. Sturmhond összerezzent, de nem védekezett.

– Nyugalom, hé! Nem lenne szabad összevéreznem ezt az egyenruhát. Hadd magyarázzam meg…

– Próbálj csak magyarázkodni az öklömmel a szádban!

Sturmhond úgy fordult, hogy egy szemvillanás alatt kicsusszant Mal markából. Méghozzá késsel a kezében, amit a ruhaujjából rántott elő.

– Hátra, Orecev! Alina kedvéért fékezem magam, de ugyanilyen gyorsan ki is belezhetlek, mint egy halat.

– Azt próbáld meg! – vicsorogta Mal.

– Elég! – Ragyogó fényszilánkot varázsoltam, ami elvakította mindkettőjüket. Felemelték a kezüket, hogy így védekezzenek a ragyogás ellen, így egy pillanatra másra terelődött a figyelmük. – Sturmhond, tedd el azt a fegyvert, különben téged fognak kibelezni! Mal, te meg maradj nyugton!

Megvártam, míg Sturmhond elteszi a kését, aztán lassan eloszlattam a fényt.

Mal leengedte a kezét, de még mindig ökölbe szorította. Mindketten éberen méregették a másikat. Alig pár órája még barátok voltak. Na persze Sturmhond mostanra teljesen más ember lett.

Most épp az egyenruhája ujját simította ki.

– Nem szerelmi frigyet ajánlok, te bánatos ökör, csak egy politikai szövetséget. Ha megállnál egy percre, és végiggondolnád, belátnád, hogy hasznára volna az országnak.

Mal nyersen felnevetett.

– Úgy érted, hogy neked lenne a hasznodra.

– És nem lehetne mindkét dolog igaz? Szolgáltam a seregben, értek a hadviseléshez, értek a fegyverekhez. Tudom, hogy az Első Hadsereg követni fog. Lehet, hogy csak második vagyok a sorban, de a vér révén jogom van a trónhoz.

Mal Sturmhond arcára bökött az ujjával.

– De nincs jogod Alinához.

Erre mintha Sturmhond tartása kissé megrogyott volna.

– Mit gondoltál, mi fog történni? Azt hitted, hogy egyszerűen csak fogod, és magaddal cipeled a nagyvilágba az egyik legerősebb grisát, mint valami parasztlányt, akivel összegabalyodtál a csűrben? Azt hiszed, ennek a történetnek ez lesz a vége? Én egy országot akarok megmenteni, nem a legjobb barátnődet elorozni.

– Ebből elég – mondtam halkan.

– Maradhatnál a palotában – folytatta Nyikolaj. – Talán mint Alina testőrségének a kapitánya. Nem ez lenne az első ilyen alkalom.

Mal állkapcsán egy izom rángatózni kezdett.

– Hányingerem van tőled.

Sturmhond lemondóan legyintett.

– Tudom, tudom, egy aljas szörnyeteg vagyok. De csak gondold végig egy pillanatra az ajánlatom!

– Nincs mit gondolkoznom rajta – ordította Mal. – És neki sem. Ez nem fog megtörténni.

– Csak névházasság lenne – erősködött Sturmhond, de aztán, szinte önkéntelenül, gúnyosan rávigyorgott Malra. – Leszámítva persze az utódnemzést.

Mal előreszökkent, Sturmhond a késéért nyúlt, de én láttam, mi következik, így kettejük közé ugrottam.

– Abbahagyni! – kiáltottam. – Azonnal hagyjátok abba! Azt meg főleg, hogy úgy beszéltek rólam, mintha itt sem lennék!

Mal mérgesen felmordult, aztán ismét járkálni kezdett fel s alá. Sturmhond felkapott egy feldőlt széket, és ismét leült, lassan és nagy műgonddal kinyújtotta a lábát, majd töltött magának egy újabb pohárka kvaszt.

Én nagy levegőt vettem.

– Felség…

– Nyikolaj – javított ki. – De közismert, hogy hallgatok az édesem és a fess uram megszólításokra is.

Mal Sturmhond felé perdült, de én belefojtottam a szót egyetlen kérlelő pillantással.

– Ezt most azonnal abba kell hagynod, Nyikolaj – közöltem. – Különben magam rúgom ki azokat a hercegi fogaidat.

Nyikolaj megdörzsölte az egyre lilább véraláfutást.

– Tudom, hogy jó vagy benne.

– Az vagyok – feleltem határozottan. – És nem fogok hozzád menni.

Mal erre fújt egyet, és a válla kissé engedett merevségéből. Engem azért zavart, hogy azt gondolta, fennáll a lehetőség, hogy elfogadjam Nyikolaj ajánlatát, és tudtam, hogy nem lesz az ínyére, amit most mondanom kellett.

De megacéloztam magam, és folytattam:

– Visszatérek veled Os Altába.

Mal erre felkapta a fejét.

– Alina…

– Mal, mindig arról beszéltünk, hogy megtaláljuk a módját, miként jussunk vissza Ravkába, de ehhez segítségre lenne szükség. Ha nem teszünk valamit, nem lesz Ravka, ahova visszajöhetnénk. – Mal erre a fejét rázta, én viszont Nyikolajhoz fordultam, és folytattam. – Visszatérek veled Os Altába, és fontolóra veszem, hogy támogatom a trónigényedet. – Mélyen beszívtam a levegőt. – De ezért a Második Hadsereget akarom.

A sátorra néma csend telepedett, ők ketten úgy meredtek rám, mintha megőrültem volna. És, az igazat megvallva, nem is éreztem magam teljesen épeszűnek. Viszont már rosszul voltam attól, hogy keresztülráncigáltak a Beltengeren és fél Ravkán olyanok, akik engem és az erőmet próbálták kiaknázni.

Nyikolaj ideges nevetést hallatott.

– A nép szeret téged, Alina, de én egy jelképesebb címre gondoltam…

– Én nem vagyok jelkép – csattantam fel. – És belefáradtam a gyalog szerepébe.

– Nem – szólalt meg Mal. – Ez túl veszélyes. Ennyi erővel egy céltáblát is festhetnél a hátadra.

– Már van egy céltábla a hátamon – mondtam. – És egyikünk sem lesz addig biztonságban, míg az Éjúr vereséget nem szenved.

– Voltál valaha is parancsnok? – kérdezte Nyikolaj.

Egyszer tartottam egy szemináriumot kezdő térképészeknek, de úgy véltem, ez nem igazán számít.

– Nem – ismertem be.

– Nincs tapasztalatod, ilyen még soha nem volt, és nem formálhatsz jogot a címre. A Második Hadsereget annak alapítása óta az Éjurak vezették.

Egyetlen Éjúr. De nem most volt itt az ideje, hogy ezt elmagyarázzam.

– Az életkor és a származás nem számít a grisáknál. Őket csakis a hatalom érdekli. Én vagyok az egyetlen grisa, aki valaha is két erősítőt viselt. És én vagyok az egyetlen élő grisa, aki elég erős ahhoz, hogy elintézze az Éjurat vagy az árnykatonáit. Senki sem képes arra, amire én.

Igyekeztem magabiztosságot vinni a hangomba, noha nem tudtam biztosan, mi ütött belém. Belefáradtam a menekülésbe. Ha az a célunk, hogy Mallal felkutassuk a tűzmadarat, akkor meg kell ragadnunk minden lehetőséget. És talán a Kis Palota az egyetlen hely, ahol ezt megkaphatjuk.

Egy hosszú pillanatig mindhárman némán álltunk.

– Hm – hümmögött Nyikolaj. – Hm.

Ujjaival eltűnődve dobolt az asztallapon. Aztán felállt, és kezet nyújtott nekem.

– Jól van, idéző – mondta. – Segíts mellém állítani a népet, és az összes grisa a tiéd.

– Tényleg? – bukott ki belőlem.

Nyikolaj felnevetett.

– Ha az a terved, hogy egy sereget vezess, akkor jobb lenne, ha megtanulnád eljátszani ezt a szerepet. A helyes válasz így szól: „Tudtam, hogy észhez térsz.”

Elfogadtam kinyújtott kezét, ami durva és kérges volt. Egy kalózé, és nem egy hercegé. Kezet ráztunk.

– Ami pedig az ajánlatomat illeti… – kezdett bele.

– Ne kísértsd a szerencsédet! – téptem ki a kezemet a markából. – Azt mondtam, hogy veled tartok Os Altába, és ennyi.

– És én hova megyek? – kérdezte Mal halkan.

Karba font kézzel állt ott, és kék szemével higgadtan nézett minket. A homloka még mindig véres volt ott, ahol beütötte, amikor lezuhant a Kolibri. Szörnyen fáradtnak tűnt, és mintha messze, nagyon messze járt volna.

– Én… én arra gondoltam, hogy velem jössz – hebegtem.

– Mint micsoda? – érdeklődött. – Mint a testőrkapitányod?

Elpirultam.

Nyikolaj megköszörülte a torkát.

– Hát, bármennyire érdekel is, mi lesz ennek a vége, bizonyos előkészületeket kell tennem. Kivéve, persze, ha…

– Kifelé! – utasította Mal.

– Rendben, rendben. Ezt a dolgot rátok hagyom. – Ezzel elsietett, és csak annyi időre torpant meg, hogy magához vegye a kardját.

A sátorban a csend hosszúra nyúlt, és elterpeszkedett.

– Hova vezet ez az egész, Alina? – szólalt meg végül Mal. – Kiverekedtük magunkat erről a szentekverte helyről, most pedig ismét visszasüllyedünk a mocsárba.

Leroskadtam a priccsre, és tenyerembe temettem az arcomat. Kimerültem, testem minden egyes csontja sajgott.

– Mit kellene tennem? – néztem rá esdeklően. – Ami itt történik, ami Ravkával történik… az részben az én hibám is.

– Ez nem igaz.

Örömtelen nevetést hallattam.

– Ó, de bizony, hogy az! Ha én nem lennék, a Zóna most nem növekedne. És Novokribirszk még mindig állna.

– Alina – guggolt le elém Mal, a térdemre téve a kezét –, még az összes grisával és Sturmhond ezernyi lőfegyverével sem vagy elég erős, hogy megállítsd az Éjurat.

– Ha meglenne a harmadik erősítő…

– De nincs!

Megragadtam a kezét.

– De meglesz.

Állta a pillantásomat.

– Felmerült benned valaha, hogy nemet is mondhatok?

A gyomrom mintha leszaladt volna a lábamba. Nem merült fel. Eszembe sem jutott, hogy Mal visszautasíthat, és hirtelen elszégyelltem magam. Mindent feladott értem, de ez nem jelenti azt, hogy örül is neki. Talán elege lett a harcból, a félelemből, a bizonytalanságból. Talán elege lett belőlem.

– Azt hittem… azt hittem, mindketten szeretnénk Ravkán segíteni.

– Mindketten ezt akartuk? – tette fel a kérdést.

Felállt, és hátat fordított nekem. Nagyot nyeltem, és valahogy eltüntettem a torkomat hirtelen elszorító gombócot.

– Akkor hát te nem jössz Os Altába?

Megállt a sátor bejáratánál.

– Viselni akartad a második erősítőt. Viseled. Os Altába akarsz menni? Rendben, odamegyünk. Azt mondod, kell a tűzmadár. Meglelem a módját, hogy megszerezzem neked. De amikor ennek az egésznek vége lesz, Alina, eltűnődöm majd, hogy akarsz-e még engem.

Talpra szökkentem.

– Persze hogy akarni foglak! Mal…

Bármit is mondtam volna, nem akarta hallani. Kilépett a napfénybe, és elment.

Tenyeremet a szememre tapasztottam, és igyekeztem visszafojtani kibuggyanni készülő könnyeimet. Mit műveltem? Én nem voltam cárné. Nem voltam szent. És egész biztosan nem tudtam, miként vezessek egy sereget.

Ekkor megpillantottam magam az ágy melletti asztalkára állította katonai borotválkozó tükörben. Félrehúztam a kabátomat és az ingemet, így láthatóvá vált a vállsebem. A nyicsevó ejtette pontszerű bemélyedések tisztán látszottak, gennyedztek, és fekete foltot hagytak a bőrömön. Az Éjúr azt mondta, sosem fognak teljesen behegedni.

Milyen seb az, amit nem tud begyógyítani a grisák ereje? Az, amit olyan szerzet ejtett, aminek soha nem is lenne szabad léteznie.

Láttam őt. Az Éjúr sápadt és szép arcát, megvillanó kését. Annyira valóságosnak hatott. Mi történt a Zónában?

Visszamenni Os Altába, átvenni a Második Hadsereg felett a parancsnokságot, felért egy hadüzenettel. Az Éjúr tudni fogja, hol keressen, és amikor elég erős lesz hozzá, eljön. Akár készen állunk, akár nem, nem lesz más választásunk, mint ellenállni. Rémisztő volt a gondolat, de furcsamód egyben meg is könnyebbültem tőle.

Szembeszállok vele. És így vagy úgy, de vége lesz.

10. fejezet

N

EM INDULTUNK AZONNAL Os Altába, hanem a következő három napban rakományokat szállítottunk a Zónán át. Az egykori kribirszki katonai táborból irányítottuk a műveleteket. A legtöbb katonai egységet visszavonták, amikor a Zóna terjeszkedni kezdett. Új őrtornyot emeltek, hogy figyelje a Beltenger fekete partjait, és csak a legszükségesebb létszám maradt hátra a szárazdokkok működtetésére.

Egyetlen grisa sem volt már a táborban. Az Éjúr puccskísérlete és Novokribirszk pusztulása után Ravkán és az Első Hadseregen grisaellenes hangulat lett úrrá. Nem lepődtem meg rajta. Egy egész település semmisült meg, népét szörnyetegek falták fel. Ravka ezt egyhamar nem felejti el. Ahogy én sem.

Egyes grisák Os Altába menekültek, hogy az uralkodó védelmét kérjék. Mások elbujdostak. Nyikolaj gyanította, hogy a többségük felkutatta az Éjurat, és átállt hozzá. Ám Nyikolaj szökevény szélhívói segítségével sikerült már az első napon kétszer átkelnünk a Zónán, a másodikon háromszor, a harmadikon pedig négyszer. Nyugat-Ravkába üres homokfutó dereglyék indultak, hogy onnan zemeni puskákkal, lőszertől roskadozó ládákkal, a Kolibri fedélzetén Nyikolaj által bevetett ismétlőfegyverekhez hasonló gépezetek alkatrészeivel, valamint több tonna cukorral és jurdával rogyásig megpakolva térjenek vissza – köszönhetően a Sturmhond által becsempészett áruknak.

– Kenőpénz – mondta Mal, ahogy néztük, amint a katonák szinte megkergülve rárontanak a dokkban kirakodott szállítmányra, kurjongatva és ámuldozva a csillogó fegyverek láttán.

– Ajándék – javította ki Nyikolaj. – És rájössz majd, hogy a golyókat nem érdekli, milyen szándékkal lövik ki, akkor is működnek. – Hozzám fordult. – Szerintem ma még belefér egy fuvar. Mehet a móka?

Nem voltam mókás kedvemben, de azért bólintottam.

Elmosolyodott, és hátba veregetett.

– Kiadom a parancsokat.

Éreztem, hogy Mal figyel, amint tekintetemet a Zóna folytonosan változó sötétségére irányítom. Nem ismétlődött meg a Kolibri fedélzetén lezajlott esemény. Bármit láttam is aznap – legyen az vízió, hallucináció, nem is igazán tudtam, minek nevezzem –, nem fordult elő többet. A Beltengeren mégis minden pillanatban éber és óvatos maradtam, igyekeztem palástolni, hogy valójában mennyire félek.

Nyikolaj szerette volna ezeket az átkeléseket összekötni volkravadászatokkal, de nemet mondtam. Közöltem vele, hogy még mindig gyengélkedem, és hogy nem vagyok elég biztos az erőmben ahhoz, hogy szavatoljam saját testi épségünket. Valós félelem munkált bennem, de a többi füllentés volt. Hatalmam nagyobb volt, mint valaha. Tisztán és lüktetve, hullámokként áradt ki belőlem, valósággal sugárzott belőlem a szarvas és a pikkelyek ereje. Ám nem tudtam elviselni még a puszta gondolatát sem annak, hogy ismét hallani fogom azokat a sikolyokat. A fényt szélesre nyitottam, izzó kupolát hoztam létre a dereglyék körül, és noha a volkrák vijjogtak és a szárnyaikkal csapkodtak, tisztes távolban maradtak.

Mal velünk tartott az összes átkelésen, közel maradt hozzám, puskáját lövésre készen tartva. Tudtam, hogy érzi a szorongásomat, de nem erősködött, magyarázatot kérve. Sőt, szinte alig beszélt a sátorban lezajlott vitánk után. Féltem attól, mi lesz, amikor majd beszélni kezd. Én nem gondoltam meg magam, továbbra is vissza akartam térni Os Altába, viszont aggódtam, hogy ő esetleg igen.

Amikor reggel tábort bontottunk, hogy útnak induljunk a székváros felé, őt kerestem a tömegben, rettegve, hogy esetleg úgy dönt, nem jön. Apró hálaimát rebegtem, mikor megpillantottam, szálegyenesen, hallgatagon ülve a nyeregben, várva, hogy csatlakozhasson a lovasoszlophoz.

Még pirkadat előtt felkerekedtünk, a lovak és szekerek tekergőző folyama a tábort elhagyva rátért a Vy néven ismert széles útra. Nyikolaj kerített valahonnan egy dísztelen kék keftát nekem, de az egyelőre a poggyászomban pihent. Amíg nem lesz itt több embere, hogy rám vigyázzon, addig én csak egy egyszerű katona voltam a herceg kíséretében.

Amikor a nap megjelent a láthatár felett, egy halvány reménysugár csillant meg előttem. A gondolat, hogy megpróbáljam átvenni az Éjúr helyét, hogy megkíséreljem ismét összeszedni a grisákat, és vezetni a Második Hadsereget, még mindig elképesztően merésznek tűnt, de legalább már teszek valamit, ahelyett, hogy csak menekülnék az Éjúr elől, vagy azt várnám, hogy mikor rabol el. Nálam volt Morozova két erősítője, és arra a helyre tartottam, ahol olyan válaszokat kaphatok, amelyek elvezethetnek a harmadikhoz. Mal boldogtalan volt ugyan, de ahogy megcsodáltam a fák koronája felett a hajnalhasadást, biztosan tudtam, hogy velem fog tartani.

A hangulatom azonban nem maradt végig ilyen a Kribirszken át tartó úton. Áthaladtunk ugyan a düledező kikötővároson, miután lezuhantunk a tóba, de akkor túlságosan megviselt voltam ahhoz, és mással törődtem, hogy felfigyeljek rá, mennyire megváltozott a hely. Ezúttal azonban már nem úszhattam meg.

Bár Kribirszk sosem a szépségéről volt híres, járdáin régebben nyüzsögtek az utazók, a kalmárok, az uralkodó emberei és a dokkmunkások. Zsúfolt utcáit tömött boltok szegélyezték, ahol egész expedíciókat lehetett felszerelni a Zónába tett utakra, mellettük pedig lebujok és bordélyok álltak, kiszolgálva a tábor katonáit. De most ezek az utcák üresen és némán ásítottak. A legtöbb fogadó és bolt ajtaját-ablakát bedeszkázták.

Az igazi felismerés akkor ért, amikor elértük a templomot. Világoskék kupolákkal koronázott takaros épületként élt az emlékeimben. Most a meszelt falakat írás borította, egymás után sorakoztak a nevek, vörös festékkel írva, ami megszáradva vérszínűre fakult. A lépcsőfokokon hervadt virágok, apró festett ikonok, imagyertyák megolvadt csonkjai hevertek halomszámra. Láttam kvászos palackokat, cukorkahalmokat, egy babatorzót. A halottaknak szánt ajándékokat.

Tekintetem végigfutott a neveken.

Sztyepan Ruszcskin, 57

Anya Szirenka, 13

Mika Laszkij, 45

Rebeka Laszkij, 44

Petir Ozerov, 22

Marina Koszka, 19

Valenytin Jomki, 72

Szása Penkin, 8 hónapos.

És egyre csak folytatódott, és folytatódott. Ujjaim megfeszültek a kantáron, ahogy egy fagyos kéz megmarkolta a szívemet. Kéretlen emlékek törtek elő: egy anya szalad gyermekével a karjában; egy férfi felbotlik, ahogy a sötétség utoléri, szája üvöltésre nyílik; egy összezavarodott és rémült öregasszony, ahogy magába nyeli a rettegő tömeg. Mindent láttam akkor. És én tettem lehetővé.

Õk voltak Novokribirszk lakói: a falué, amely egykor Kribirszkkel átellenben állt a Zóna túlsó oldalán. Egy testvértelepülés, tele rokonokkal, barátokkal, üzletfelekkel. Olyan emberekkel, akik a dokkoknál dolgoztak, a dereglyéken szolgáltak, olyanok, akik több átkelést is túléltek már. A rémségek peremén éltek, biztonságban hitték magukat saját otthonaikban, a kis kikötő utcáin jártak. És most mind odavesztek, mert nem sikerült megállítanom az Éjurat.

Mal mellém zárkózott lova hátán.

– Alina – szólalt meg halkan. – Gyere innen!

Megráztam a fejem. Emlékezni akartam. Tasa Sztol, Andrej Bazin, Súra Ricsenkó. Annyira, amennyire csak tudtam. Az Éjúr gyilkolta le őket. Vajon ugyanúgy kísértették őt álmában, ahogy engem is?

– Meg kell állítanunk őt, Mal – suttogtam rekedten. – Meg kell lelnünk a módját.

Nem tudtam, mit reméltem, hogy mit fog mondani, de hallgatott. Nem tudtam biztosan, akar-e még Mal bármit is ígérni nekem.

Végül továbblovagolt, de én kényszerítettem magam, hogy elolvassak minden egyes nevet, és csak azután fordultam meg, hogy induljak, visszaterelve lovamat a mostanra kiürült utcára.

Ahogy eltávolodtunk a Zónától, mintha egy kis élet költözött volna Kribirszkbe. Néhány bolt itt már nyitva volt, és még mindig kalmárok kínálgatták portékáikat a Vynek azon a szakaszán, amit a Házalók Útjának hívtak. Az út szélén rozoga asztalok sorakoztak, lapjukra élénk színű abroszt terítettek, erre pedig összevissza kerültek rá az áruk: csizmák, imakendők, fajátékok, vacak kések házilag gyártott tokokban. Sok asztalt mintha szikladarabok és csirkecsontok borítottak volna.

– Provinye oszti! – harsogták a házalók. – Ocsenye oszti! – Valódi csont. Igazi csont.

Ahogy a lovam feje felett előrehajoltam, hogy jobban lássak, egy öregember rám kiáltott.

– Alina!

Meglepetten pillantottam rá. Ismer engem valahonnan?

Nyikolaj hirtelen mellettem termett. Lovát az enyém mellé terelte, megragadta a kantáromat, és egy nagy rántással elvonszolt onnan.

– Nyet, szpaszibá – szólt oda az öregnek.

– Alina! – kiabált a házaló. – Ocsenye, Alina!

– Várj! – mondtam, és hátrafordultam a nyeregben, hogy jobban szemügyre vehessem az öregember arcát. Már a kiállított portékáját rendezgette az asztalon. Mivel nem jöhetett szóba, hogy bármit is vegyünk, látszólag elvesztette az érdeklődését irántunk.

– Várj! – ismételtem. – Felismert engem.

– Nem, nem ismert fel.

– Tudta a nevemet – rántottam ki mérgesen a kantárt Nyikolaj kezéből.

– Relikviákat próbált meg elsózni. Ujjcsontokat. Igazit Szankta Alinától.

Megdermedtem, még a hideg is kirázott. Nemtörődöm lovam közben lassan baktatott tovább.

– Igazit Alinától – ismételtem zsibbadtan.

Nyikolaj nyugtalanul fészkelődött a nyeregben.

– Egyesek azt híresztelik, hogy meghaltál a Zónában. Mindenfelé, egész Ravkában és Nyugat-Ravkában hónapok óta árulják a testrészeidet. Elég jó szerencsehozó talizmánnak számítasz.

– Szóval azok állítólag az én ujjaim?

– Kéztő- és lábujjcsontok, bordaszilánkok.

Rám tört a hányinger. Körülnéztem, remélve, hogy meglátom Malt, mert most szükségem volt egy jó barátra.

– Na persze – folytatta Nyikolaj –, ha ezeknek csak a fele tényleg a te lábujjad lenne, vagy száz lábad lett volna. Ám a babona igen erős valami.

– Akárcsak a hit – szólalt meg egy hang mögöttem, és amikor megfordultam, meglepetten pillantottam meg Tolját, aki egy hatalmas fekete csataménen ült, széles arcán ünnepélyes kifejezéssel.

Ez már túl sok volt nekem. Az alig egy órával ezelőtt érzett jókedvem elszállt. Hirtelen úgy tűnt, mintha az ég agyon akarna nyomni, mintha csapdaként záródna körém. Könnyű vágtába ugrattam a lovamat. Világéletemben ügyetlen lovas voltam, de erősen kapaszkodtam, és addig meg sem álltam, míg Kribirszket messze magam mögött nem hagytam, és már nem hallottam többé a csontcsörgést.

AZNAP ÉJJEL VERNOST falucskájának fogadójában szálltunk meg, ahol az Első Hadsereg egyik, tetőtől talpig felfegyverzett csapatával találkoztunk. Mint hamarosan kiderült, közülük sokan a huszonkettesektől jöttek, abból az ezredből, ahol Nyikolaj szolgált egykor, és végül segített az északi hadjárat lebonyolításában. A jelek szerint a herceg azt akarta, hogy mire megérkezünk Os Altába, barátai vegyék körül. És nem hibáztathattam érte.

Nyikolaj láthatóan ellazult a jelenlétükben, és ismét feltűnt, hogy megváltozik a viselkedése. Könnyedén váltott át sima beszédű kalandorból öntelt herceggé, most pedig a szeretett parancsnok lett belőle, a katona, aki fesztelenül hahotázik a bajtársaival, és aki mindegyik közembere nevét ismeri.

A katonák után egy fényűző hintó gördült be. Ravka halványkék színére volt lakkozva, és az egyik oldalára az uralkodó kétfejű sasát festették. Nyikolaj parancsára a másikra egy hétágra sütő napot pingáltak, a kocsit pedig hat fehér, összeillő ló vontatta. Mikor a csillogó alkotmány begördült a fogadó udvarára, önkéntelenül is a szememet forgattam, mert eszembe jutott róla a Nagy Palota szertelen luxusa. Talán a rossz ízlés örökölhető.

Reméltem, hogy Mallal kettesben költhetem el a vacsorámat a szobámban, de Nyikolaj ragaszkodott hozzá, hogy mind együtt együnk a fogadó közös helyiségében. Így ahelyett, hogy a tűz mellett békében pihenhettem volna, a tisztekkel egy asztalnál kellett szoronganunk. Mal egy árva szót sem szólt az étkezés alatt, Nyikolaj viszont hármunk helyett is eleget beszélt.

Mikor a dinsztelt ökörfaroknál tartottunk, sorra vette azoknak a helyeknek látszólag végtelen listáját, ahol megállni szándékozott, úton Os Altába. Már attól kifáradtam, hogy végighallgattam.

– Eddig nem tudtam, hogy a nép magad mellé állítása alatt azt érted, hogy mindegyikükkel személyesen kell találkoznom – zsörtölődtem. – Hát nem sietünk?

– Ravkának értesülnie kell róla, hogy napidézője visszatért.

– Valamint csavargó hercege is?

– És ő is. A pletykák ilyenkor többet érnek, mint az uralkodói kidoboltatások. Viszont erről jut eszembe! – halkította le a hangját. – Ettől kezdve úgy kell viselkedned, mint akit minden percben figyelnek. – Azzal rám és Malra bökött a villájával. – Amit a szobátokban műveltek, az a ti dolgotok. Csak legyetek diszkrétek!

Ettől majdnem belefulladtam a boromba.

– Hogy mi van?

– Az egy dolog, hogy egy uralkodóherceg kíséretéhez tartozol, az viszont egy másik, ha a népek azt hiszik rólad, hogy egy földművessel hancúrozol.

– Nem is… ez nem tartozik senkire! – suttogtam oda dühösen. Tekintetem Malra villant. Aki összeszorította a fogát, és a kelleténél kicsit erősebben markolta a kését.

– A hatalom szövetséget jelent – fejtegette Nyikolaj. – És ez mindenkire tartozik. – Ivott egy újabb korty bort, míg én hitetlenkedve meredtem rá. – És jobb lenne, ha a színeidet viselnéd.

Erre csak a fejemet ráztam, annyira kizökkentett a témaváltás.

– Most már a ruháimat is te választod ki? – A kék kefta volt rajtam, de ezzel Nyikolaj egyértelműen nem volt elégedett.

– Ha a Második Hadsereg élére akarsz állni, és át akarod venni az Éjúr helyét, akkor erre a részletre is ügyelned kell.

– Az idézők kéket hordanak – feleltem bosszankodva.

– Ne becsüld alá a nagyúri gesztusok erejét, Alina! Az emberek szeretik a látványosságokat. És ezt az Éjúr nagyon is tudta.

– Gondolkodni fogok rajta.

– Javasolhatnám az aranyszínt? – folytatta Nyikolaj. – Igen királyi, abszolút helyénvaló…

– Roppant csicsás?

– Az arany és a fekete lenne a legjobb. Tökéletes jelkép, egyben…

– A feketét ne! – szólalt meg Mal. Azzal felállt az asztaltól, és szó nélkül eltűnt a zsúfolt helyiségben.

Letettem a villámat.

– Nem tudom, hogy szándékosan kavarsz-e bajt, vagy egyszerűen csak egy seggfej vagy.

A herceg harapott egyet a vacsorájából.

– Nem szereti a feketét?

– Ez annak az embernek a színe, aki megpróbálta őt megölni, engem pedig rendszeresen túszul ejt. Az esküdt ellenségem színét viseljem?

– Ez eggyel több ok arra, hogy azt a színt a sajátodnak tekintsd.

A nyakamat nyújtogatva kerestem, hova tűnt Mal. Az ajtón át láttam, ahogy leül a söntéspulthoz.

– Nem – feleltem. – Felejtsd el a feketét!

– Ahogy tetszik – bólintott Nyikolaj. – De válassz magadnak és az őreidnek valamilyen színt!

Felsóhajtottam.

– Tényleg kellenek az őrök?

Nyikolaj hátradőlt ültében, és hirtelen elkomolyodott.

– Tudod, honnan kaptam a Sturmhond nevet? – kérdezte.

– Azt hittem, hogy ez valami tréfa volt, szójáték a Szabácskával.

– Nem – felelte. – Ezt a nevet kiérdemeltem. Az első ellenség, amit megcsáklyáztunk, egy Djerholmból jött fjerdai kereskedőhajó volt. Amikor közöltem a kapitányával, hogy tegye le a kardját, a képembe nevetett, és közölte, szaladjak haza az anyámhoz. Azt mondta, a fjerdai férfiak porrá törik a vézna ravkai fiúcskák csontjait.

– Szóval megölted?

– Nem. Közöltem vele, hogy a bolond, vén kapitányok a ravkaiak fél fogára sem elegendők. Úgyhogy lemetszettem az ujjait, és a szeme láttára megetettem a kutyámmal.

– Hogy te… mi?

A helyiség tömve volt éneklő, kiabáló, történeteket mesélő, lármázó katonákkal, de most mind elhallgattak, ahogy a döbbent csendben Nyikolajra meredtem. Mintha csak a szemem láttára alakult volna át ismét, mintha a sármos maszkot ledobva felfedte volna az alatta megbúvó nagyon veszélyes embert.

– Jól hallottad. Az ellenségeim csak a brutalitásból értettek. Ahogy a legénységem is. Miután ennek vége lett, együtt ittam az embereimmel, és megosztoztunk a zsákmányon. Aztán a kabinomba mentem, kihánytam az intézőm főzte vacsorámat, és álomba sírtam magam. De aznap igazi, az állam által megbízott kalóz lettem, és aznap született meg Sturmhond.

– Szóval ennyit a „kiskutyáról” – mondtam, és kicsit nekem is hányingerem lett.

– Egy fiú voltam, aki tolvajokból és zsiványokból álló fegyelmezetlen legénységet próbált meg vezetni nála öregebb, okosabb és keményebb ellenségek ellen. Szükséges volt, hogy féljenek tőlem. És ha nem féltek volna, többen haltak volna meg.

Eltoltam magamtól a tányéromat.

– Vagyis kinek az ujjait kell levágnom?

– Én csak azt mondom, hogy ha vezér akarsz lenni, akkor ideje elkezdened vezérként gondolkozni, és úgy is cselekedni.

– Tudod, ezt már hallottam korábban, méghozzá az Éjúrtól és a segítőitől. Légy kegyetlen! Mert az hosszú távon több életet ment meg.

– Szerinted én olyan vagyok, mint az Éjúr?

Szemügyre vettem – aranyszínű haj, élre vasalt egyenruha, túlságosan is okos mogyoróbarna szempár.

– Nem – feleltem lassan. – Nem hiszem, hogy olyan vagy. – Felálltam, hogy Malhoz menjek. – De tévedtem már korábban is.

AZ OS ALTÁBA VEZETŐ út nem annyira gyors menetelés volt, mint inkább egy gyötrelmesen lassú felvonulás. A Vy menti összes városkában, tanyán, iskolánál, templomnál és tejgazdaságnál megálltunk. Köszöntöttek minket a helyi méltóságok, és végigjártuk az ispotályok kórtermeit. Háborús veteránokkal vacsoráztunk, és megtapsoltuk a lánykórusok előadásait.

Nehéz lett volna nem észrevenni, hogy a falvakban többnyire nagyon fiatalok és nagyon öregek élnek. Minden épkézláb férfit besoroztak az uralkodó seregébe, hogy Ravka végtelen háborúit vívják. A temetők legalább akkorák voltak, mint maguk a városkák.

Nyikolaj aranypénzeket és cukrot osztogatott. Kalmárok kezét rázogatta, és ráncos matrónák csókjait fogadta, akik Szabácskának nevezték, és bűbájosan viselkedett mindenkivel, aki fél méternél közelebb került hozzá. Látszólag sosem fáradt bele, látszólag sosem unt rá. Nem számít, hogy hány mérföldet lovagoltunk, vagy hány emberrel találkoztunk, mindig készen állt egy következőre.

Mintha mindig tudta volna, mit várnak tőle az emberek: hogy mikor legyen hahotázó kisfiú, aranyhajú herceg, megfáradt katona. Gyanítottam, hogy azért tudja ilyen jól kezelni az embereket, mert az uralkodócsaládba született és az udvarban nevelkedett, de ettől még nyugtalanító volt látni.

És nem tréfált, amikor látványosságokról beszélt. Mindig pirkadatra vagy alkonyatra próbálta időzíteni az érkezésünket, vagy egy templom, esetleg főtér sötét, árnyékos részén állította meg a menetet – ahol a napidéző még jobban tündökölhetett.

Mikor észrevette, hogy a szememet forgatom, csak kacsintott egyet, és azt mondta:

– Mindenki halottnak hisz, drága. Fontos, hogy hatásos legyen a belépőd.

Így megtartottam az alku rám eső részét, és eljátszottam a szerepemet. Bájosan mosolyogtam, és fényt idéztem, hogy bevilágítsam a háztetőket, a templomtornyokat, hogy minden bámuló arc a cirógató napsütésben fürödhessen. Az emberek sírtak. Anyák hozták hozzám kisdedjeiket, hogy csókoljam meg őket, és öregemberek hajlongtak előttem könnyáztatta arccal. Utolsó csalónak éreztem magam, és ezt meg is mondtam Nyikolajnak.

– Ezt hogy érted? – kérdezte, ezúttal őszintén meghökkenve. – A nép szeret téged.

– Úgy érted, hogy szeretik a díjnyertes kecskéjüket – zsörtölődtem, ahogy kilovagoltunk a városból.

– Tényleg nyertél valamilyen díjat?

– Ez nem vicces – suttogtam dühösen. – Láttad, mire lehet képes az Éjúr. Ezek az emberek pedig a fiaikat és lányaikat fogják a nyicsevók elleni harcba küldeni, én pedig nem tudom megmenteni őket. Egy hazugsággal táplálod őket.

– Reményt adunk nekik. Ami jobb a semminél.

– Úgy beszélsz, mint egy ember, akinek soha nem volt semmije – feleltem, és azzal elkanyarodtam a lovammal.

RAVKA A NYÁRON A LEGSZEBB, mikor mezei aranyban és zöldben tündökölnek, a levegő balzsamos és édes a meleg széna illatától. Nyikolaj tiltakozása dacára ragaszkodtam hozzá, hogy lemondjak a hintó nyújtotta kényelemről. Az ülepem sajgott ugyan, a combjaim pedig erőteljesen panaszkodtak, amikor esténként lekászálódtam a nyeregből, de a saját lovamon ülhettem, friss levegőt szívhattam, és mindennap volt rá lehetőségem, hogy felkeressem Malt. Aki nem beszélt ugyan sokat, de láthatóan megenyhült valamelyest.

Nyikolaj elterjesztette a történetet, hogy az Éjúr megpróbált végezni Mallal a Zónában. A katonák erre azonnal őszinte bizalmukba fogadták, mi több, még kisebbfajta hírességként is kezelték. Időnként az egység nyomolvasóival együtt indult felderítőútra, és megpróbálta megtanítani Toljának, hogyan vadásszon, noha a nagydarab grisa nem éppen arra termett, hogy nesztelenül osonjon az erdőben.

A Szalából kivezető úton éppen egy fehér szilfaligeten haladtunk át, mikor Mal megköszörülte a torkát, és megszólalt:

– Gondolkoztam…

Azonnal felegyenesedtem a nyeregben, és minden figyelmem ráirányult. Most először kezdeményezett beszélgetést azóta, hogy elhagytuk Kribirszket.

Fészkelődött a nyeregben, és nem nézett a szemembe.

– Azon gondolkoztam, hogy kiket toborozzunk az őrségbe.

Erre a homlokomat ráncoltam.

– Milyen őrségbe?

Ismét megköszörülte a torkát.

– A tiédbe. Nyikolaj emberei közül páran, úgy tűnik, megfelelnek, és szerintem Tolján meg Tamaron is érdemes lenne elgondolkozni. Ugyan shuk, viszont grisák is, így ez nem jelenthetne gondot. És ott van még… ott vagyok még én.

Nem hittem, hogy valaha is látom Malt elpirulni.

Elvigyorodtam.

– Csak nem arra célzol, hogy a testőrkapitányom akarsz lenni?

Mal rám pillantott, ajka mosolyra görbült.

– Hordhatok díszes kalpagot?

– A legdíszesebbet akár – feleltem. – És hozzá pelerint is.

– Tollas kalpag lesz?

– Ó igen. Több tollal.

– Akkor vállalom.

Ennyiben szerettem volna hagyni, de önkéntelenül is kibukott belőlem.

– Azt hittem… azt hittem, hogy szeretnél visszamenni az egységedhez, hogy ismét nyomolvasó lennél.

Mal a lova kantárára kötött csomókat tanulmányozta.

– Nem mehetek vissza. Remélhetőleg Nyikolaj megóv a bitótól…

– Remélhetőleg? – visítottam.

– Elhagytam az őrhelyemet, Alina. Még az uralkodó sem tehet meg többé nyomolvasónak.

Mal higgadtan, aggodalom nélkül mondta mindezt.

Alkalmazkodik – villant belém. De tudtam, hogy egy része örökké gyászolni fogja az életet, amit élni szándékozott, az életet, amit nélkülem folytatott volna.

A fejével előrefelé intett, ahol Nyikolaj háta még éppen csak látszott a lovasok oszlopában.

– És kizárt, hogy magadra hagyjalak Tökély herceggel.

– Vagyis nem bízol abban, hogy ellen tudok állni a sármjának?

– Még magamban sem bízom. Még sosem láttam senkit, aki ennyire tudna bánni a tömeggel, ahogy ő. Már-már biztos vagyok benne, hogy még a sziklák és a fák is készek hűséget esküdni neki.

Felnevettem, és hátradőltem a nyeregben, élvezve a fölém boruló faágak vetette foltos árnyékokon áttűző, a bőrömet melengető napfényt. Ujjaimmal végigsimítottam a tenger ostorából készült béklyón, amit gondosan eltakart a ruhaujjam. Egyelőre titokban akartam tartani a második erősítő létét. Nyikolaj grisái némaságot fogadtak, én pedig buzgón reméltem, hogy tartani fogják a szájukat.

Gondolataim a tűzmadárra terelődtek. Egy részem még mindig nem igazán hitt abban, hogy valóban létezne. Úgy néz ki, ahogy a piros könyv lapjain, tollai fehérek és aranyszínűek? Szárnya hegyén pedig tűz lobog? De miféle szörnyeteg ajzaná föl az íját, és terítené le?

Nem voltam hajlandó a szarvas életét venni, és emiatt számtalan ember meghalt – Novokribirszk lakói, a grisák és a katonák, akiket cserbenhagytam az Éjúr dereglyéjén. Erről eszembe jutott az a magas templomfal, teleírva a holtak neveivel.

Morozova szarvasa. Ruszalja. A tűzmadár. Legendák kelnek életre a szemünk előtt, hogy a lábam előtt leheljék ki lelkűket. Eszembe jutott a tenger ostorának fel-le hullámzó horpasza, utolsó leheletének erőtlen füttye. Már a halál kapujában állt, én mégis haboztam.

Nem akarok gyilkos lenni. Ám a kegyelem talán olyan adomány, amit a napidéző nem engedhet meg magának. Gondolatban megráztam magam. Először meg kell találnunk a tűzmadarat. Addig pedig minden reményünket egy megbízhatatlan herceg jelenti.

MÁSNAP FELBUKKANTAK az első zarándokok. Úgy festettek, mint bármely városlakó, az út szélén várakoztak, hogy lássák az elhaladó uralkodói menetet, viszont karszalagokat viseltek, kezükben pedig a felkelő napot ábrázoló zászlót tartottak. A hosszú, napokon át tartó úttól piszkosan szorongatták kevés vagyonkájukkal megtömött tarisznyáikat és zsákjaikat, és amikor megpillantottak engem kék keftámban, nyakamon az agancsos nyakékkel, a lovam felé kezdtek özönleni, azt mormolva, hogy szankta, szankta, és igyekeztek megragadni a ruhaujjamat vagy annak szegélyét. Időnként térdre hulltak, nekem pedig óvatosan kellett köztük terelgetnem a lovamat, nehogy letapossa valamelyiküket.

Már azt hittem, hozzászoktam mindenféle figyelemhez, még ahhoz is, hogy vadidegenek fogdossanak, de ez most más volt. Nem tetszett, hogy szentnek hívnak, és az arcukon olyasféle sóvárgás ült, amitől ideges lettem.

És minél beljebb jutottunk Ravkába, annál nagyobb lett a tömeg. Mindenfelől jöttek: városokból, falvakból, kikötőkből. A falvak főterén és a Vy mentén gyülekeztek; férfiak és nők, öregek és fiatalok; egyesek gyalog, mások szamárháton vagy szénásszekereken összezsúfolódva. Bármerre mentünk is, a nevemet kiáltozták.

Időnként Szankta Alina voltam, máskor Igazságos, Fénylő vagy Irgalmas Alina. Keramzin Leánya, kiáltozták, Ravka Leánya. A Zóna Leánya. Rebe Dvá Sztolbának hívtak, a Két Malom Leányának, a völgy után, ahol névtelen szülőfalum állt. Csak igen halvány emlékeim voltak a romokról, ami után a völgy a nevét kapta, a poros út mellett álló két sziklaorsóról. Az Apparátus buzgón munkálkodott azon, hogy feltárja a múltamat, átkutatva a romokat, hogy így építse fel a szent élettörténetét.

A zarándokok elvárásai megrémisztettek. Úgy vélték, azért jöttem, hogy megszabadítsam Ravkát ellenségeitől, az Árnyzónától, az Éjúrtól, a szegénységtől, az éhínségtől, a sajgó lábaktól, a szúnyogoktól és minden mástól, ami esetleg gyötri őket. Könyörögtek, hogy áldjam vagy gyógyítsam meg őket, de én csak fényt tudtam idézni, hullámokban, és hagytam, hogy megérintsék a kezem. Mindez Nyikolaj előadásának a részét képezte.

A zarándokok nemcsak azért jöttek, hogy velem találkozzanak, hanem, hogy kövessenek is. Csatlakoztak az uralkodói menethez, és rongyos tömegük minden áldott nap egyre duzzadt. Faluról falura követtek minket, a parlagon hagyott földeken vertek tábort, hajnalonként virrasztást tartottak, hogy imádkozzanak a testi épségemért és Ravka megváltásáért. Lassan már többen lettek, mint Nyikolaj katonái.

– Ez az Apparátus műve – panaszkodtam Tamarnak az egyik este vacsoránál.

Egy út menti házban szálltunk meg aznap éjjel. Az ablakokon át ráláttam a zarándokok főzőtüzeinek fényére, és hallottam, ahogy földművesdalokat énekelnek.

– Ezeknek az embereknek otthon lenne a helyük, a földjüket kellene művelniük, a gyerekeikkel törődniük, nem valami hamis szentet követniük.

Tamar egy túlfőtt krumplidarabot lökdösött ide-oda a tányérján, és azt felelte:

– Az anyám szerint a grisák hatalma isteni ajándék.

– És te hittél neki?

– Nekem sincs jobb magyarázatom rá.

Letettem a villámat.

– Tamar, nekünk nincs isteni adományunk. A grisák ereje nem más, mint amivel megszületsz, mintha nagy lenne a lábad, vagy szép énekhanggal jönnél a világra.

– Így hiszik a shuk is. Hogy ez valamiféle testi dolog, ami a szívedben vagy a lépedben rejtőzik, olyasmi, ami elszigetelhető és kivágható. – Kinézett az ablakon a zarándoktáborra. – De nem hiszem, hogy ezzel ezek az emberek is egyetértenének.

– Kérlek, nehogy azt mondd, hogy szerinted szent vagyok!

– Nem számít, mi vagy. Az számít, hogy mit tehetsz.

– Tamar…

– Ezek az emberek úgy gondolják, hogy megmentheted Ravkát. És nyilvánvalóan te is, különben nem mennél Os Altába.

– Azért megyek Os Altába, hogy újra feltámasszam a Második Hadsereget.

– És hogy megleld a harmadik erősítőt?

Erre majdnem elejtettem a villát.

– Halkabban! – dadogtam.

– Láttuk az Isztoriji Szanktját.

Vagyis Sturmhond nem tartotta titokban a könyvet.

– Még ki tudja? – kérdeztem, és közben igyekeztem összeszedni magam.

– Nem mondjuk el senkinek, Alina. Tudjuk, mi forog kockán. – Tamar pohara még korábban nedves kört hagyott az asztalon, amit most körülrajzolt az ujjúval, és azt mondta: – Tudod, egyesek szerint az első szentek mind grisák voltak.

A homlokomat ráncoltam erre.

– Kik szerint?

Tamar vállat vont.

– Elegen voltak ahhoz, hogy a vezetőjüket kiátkozzák. Akadtak, akit még máglyán el is égettek.

– Sosem hallottam még erről.

– Régen történt. És nem értem, hogy ez miért dühíti fel az embereket ennyire. Mert ha a szentek grisák is voltak, az, amit tettek, attól még nem lett kevésbé csoda.

Fészkelődni kezdtem ültömben.

– Nem akarok szent lenni, Tamar. Nem próbálom megmenteni a világot. Csak annak módját akarom meglelni, miként győzhetem le az Éjurat.

Tamar erre felhúzta az egyik szemöldökét.

– Feltámasztani a Második Hadsereget. Legyőzni az Éjurat. Elpusztítani a Zónát. Felszabadítani Ravkát. Nevezd, aminek csak akarod, de ez gyanúsan úgy hangzik, mint a világ megmentése.

Hát, ahogy ezt így kimondta, egy kicsit tényleg becsvágyó dolognak tűnt. Ittam egy korty bort. Savanyú lőre volt a Volkvolnyij fedélzetén kóstolt nedűkhöz képest.

– Mal megkérdezi majd tőled és Toljától, hogy akartok-e a testőrségem tagjai lenni.

Tamar arcán csodálatos mosoly ragyogott fel.

– Tényleg?

– Gyakorlatilag már most ezt csináljátok. De ha reggel és este őrizni fogtok engem, meg kell ígérned nekem valamit.

– Bármit – felelte sugárzó képpel.

– Ne említsd többet a szenteket!

11. fejezet

A

HOGY NŐTT A ZARÁNDOKOK TÖMEGE, úgy váltak egyre irányíthatatlanabbá, és hamarosan kénytelen voltam átszállni a hintóba. Időnként Mal is velem tartott, de leginkább mellettem lovagolt, Toljával és Tamarral védve a kocsit. Bármennyire vágytam is a társaságára, tudtam, hogy így lesz a legjobb. Mert valahányszor a lakkozott kis ékszerdobozban utazott, attól mintha mindig rossz hangulatba került volna.

Nyikolaj csak akkor szállt be mellém, amikor egy faluból elindultunk vagy egy faluba érkeztünk, hogy lássák, együtt csináljuk mindkettőt. A herceg megállás nélkül beszélt. Mindig kitalált valami új, megépíteni való dolgot – egy útkövező szerkezetet, újfajta öntözőrendszert, saját magától evező csónakot. Minden, keze ügyébe eső papírra rajzolgatott, és úgy tűnt, hogy mindennap meglelte a módját annak, hogy továbbfejlessze a Kolibri legújabb változatát.

Bármennyire idegesített is a téma, szívesen társalgott a harmadik erősítőről és az Éjúrról is. Ő sem ismerte fel még a képen látott kőívet, és bármilyen hosszan meredt is a lapra, Szankt Ilja akkor sem árulta el titkait. Ám ez nem gátolta meg Nyikolajt abban, hogy ne bocsátkozzon vég nélküli találgatásokba azokról a lehetséges helyekről, ahonnan megkezdhetjük a tűzmadár utáni hajszát, vagy ne kérdezgessen engem az Éjúr új hatalmáról.

– Hamarosan együtt indulunk csatába – mondta. – Arra az esetre, ha elfelejtetted volna, az Éjúr nem rajong értem különösebben. És szeretném, ha miénk lenne minden előny, amit csak megszerezhetünk.

Nem sok mondanivalóm akadt. Én magam sem nagyon értettem, hogy mit művelt az Éjúr.

– A grisák csak azt tudják használni és megváltoztatni, ami már létezik. Az igazi teremtés egy másféle erő. Baghra ezt a világszív megteremtésének hívta.

– És szerinted az Éjúr ezt keresi?

– Talán. Nem tudom. Mindnyájunknak megvannak a maga határai, és amikor ezeket feszegetjük, kifáradunk. Ám hosszú távon az erőnk használata erősebbé tesz minket. Amikor az Éjúr a nyicsevókat szólítja, az más. Szerintem az megcsapolja. – Leírtam, milyen megviselt volt az Éjúr arca, hogy teljesen kimerültnek tűnt. – Az erő nem táplálja, hanem éppen az táplálkozik belőle.

– Nos, ez megmagyarázza – doboltak Nyikolaj ujjai combja egyik tetoválásán, ahogy elméjében máris kavarogtak a lehetőségek.

– Mit magyaráz meg?

– Hogy még mindig élünk, hogy az apám még mindig a trónon ül. Ha az Éjúr fel tudna állítani egy árnysereget, már megindult volna ellenünk. Ami jó – jelentette ki határozottan. – Mert ezzel időt nyerünk.

A kérdés csak az volt, mennyit. Eszembe jutott az a vágy, amit akkor éreztem, mikor a Volkvolnyij fedélzetén felnéztem a csillagokra. Az Éjurat a hataloméhség rontotta meg. Amennyire én tudtam, akár megronthatta Morozovát is. Az erősítők egyesítése olyan nyomorúságot is a világra szabadíthat, amilyet az még sosem látott.

Megdörzsöltem a karomat, hogy így szabaduljak meg a rám törő borzongástól. Ezeket a kételyeimet nem mondhattam el Nyikolajnak, Mal pedig már így is eléggé habozva fogadta a magunk választotta utat.

– Tudod, hogy mire vállalkoztunk – szólaltam meg. – Lehet, hogy nem lesz elég időnk.

– Os Alta igencsak meg van erősítve. Közel van a poliznayai táborhoz, és ami a legfontosabb, mindkettő messze fekszik az északi és a déli határtól.

– Ez segít rajtunk?

– Korlátozott, meddig ér el az Éjúr. Amikor megbénítottuk a hajóját, nem tudta az üldözésünkre küldeni a nyicsevókat. Ami azt jelenti, hogy a szörnyeivel egyetemben Ravkába kell jönnie. Keletre a hegyek járhatatlanok, a Zónán pedig nélküled nem kelhet át, így csak Fjerda vagy Shu Han felől ronthat ránk. Bárhogy is, bőven lesz idő, hogy értesüljünk róla.

– És a cár meg a cárné maradni fog?

– Ha az apám elhagyná a fővárost, annyi erővel máris átadhatná az országot az Éjúrnak. Mellesleg pedig nem tudom, elég erős-e ahhoz, hogy útra keljen.

Zsenya vörös keftája jutott eszembe erről.

– Nem épült fel?

– Eddig jobbára sikerült megoldani, hogy ne terjengjenek erről híresztelések, de nem, nem épült fel, és kétlem, hogy valaha is fel fog. – Nyikolaj karba fonta a kezét, és oldalra döntötte a fejét. – Káprázatos volt a barátnőd. Egy méregkeverőhöz képest.

– Nem a barátnőm – feleltem, bár a szavaim gyerekesnek hatottak önmagam előtt is, és árulásnak éreztem. Rengeteg mindenért hibáztattam Zsenyát, de azért nem, amit az uralkodóval tett. Nyikolajnak láthatóan mindenfelé akadtak kémei. Eltűnődtem, vajon tudja-e, milyen ember is valójában az apja. – És kétlem, hogy mérget használt volna.

– Hát, pedig valamit tett vele. Apám egyetlen orvosa sem leli a gyógyírt, anyám pedig egyetlen korporál gyógyítót sem fog a közelébe engedni. – Nyikolaj pillanatnyi szünet után hozzáfűzte: – Az igazat megvallva, okos húzás volt.

Erre már felvontam a szemöldököm.

– Megpróbálni végezni apáddal?

– Az Éjúr könnyedén meggyilkolhatta volna őt, de azzal egy azonnali parasztlázadás kirobbanását kockáztatta volna, amihez csatlakozik az Első Hadsereg is. De mivel az uralkodó élt, ráadásul elszigetelten, senki sem tudhatta pontosan, mi történik. Az Apparátus ott volt, eljátszotta a hűséges tanácsadót, parancsokat osztogatott. Vaszilij meg valahol éppen lovakat és szajhákat vett. – Nyikolaj elhallgatott, kinézett az ablakon, és végighúzta az ujját annak aranyozott szegélyén. – Én a tengeren jártam. A hírekről csak hetekkel azután értesültem, hogy mindennek vége lett.

Vártam, bizonytalanul, hogy szabad-e megszólalnom. A herceg tekintete a tovagördülő tájra szegeződött, de arca réveteg volt.

– Mikor híre jött a novokribirszki mészárlásnak, és kiderült, hogy az Éjúr eltűnt, elszabadult a pokol. Az uralkodó miniszterei a palotaőrséggel együtt beverekedték magukat a Nagy Palotába, és követelték, hogy látni akarják a cárt. Tudod, mit találtak? A szalonjában reszkető anyámat, amint magához szorítja nyáladzó kis ölebét. Ravka uralkodója, III. Alexandrosz pedig egyedül hevert a hálótermében, a saját mocskában, és alig lélegzett. És én hagytam, hogy ez megtörténjen.

– Nem tudhattad, mit tervez az Éjúr, Nyikolaj. Senki sem tudta.

Mintha nem is hallott volna.

– A grisákra és az opricsnyikokra, akik az Éjúr parancsára a palotát felügyelték, az alsóvárosban bukkantak, amint éppen szökni próbáltak. Mindet kivégezték.

Próbáltam legyűrni a rám törő borzongást.

– És mi van az Apparátussal? – A pap összejátszott az Éjúrral, és lehet, hogy még mindig együttműködik vele. Ám a puccs előtt megpróbált a közelembe férkőzni, és mindig is az volt a gyanúm, hogy ő kettős játszmát is játszik.

– Megszökött. Senki sem tudja, hogyan. – Nyikolaj hangja ridegen csengett. – De felelni fog, mikor eljön az ideje.

Ismét vethettem egy pillantást arra a könyörtelenségre, ami ott lappangott a csiszolt viselkedés alatt. Ez volt az igazi Nyikolaj Lancov? Vagy ez csak egy újabb álca?

– Zsenyát elengedted – jegyeztem meg.

– Csak egy gyalog volt. Te pedig a nyeremény. Összeszedettnek kellett maradnom. – Aztán elvigyorodott, és komor hangulata elszállt, mintha soha nem is létezett volna. – Mellesleg – kacsintott rám –, túl csinos volt, hogy a cápák falatozzanak belőle.

A HINTÓN VALÓ UTAZÁS nyughatatlanná tett, bosszantott a Nyikolaj által diktált sebesség, és alig vártam már, hogy elérjük a Kis Palotát. Így viszont lehetősége nyílt arra, hogy segítsen felkészülnöm az Os Altába érkezésünkre. Sok minden múlott azon, hogy sikeres leszek-e, mint a Második Hadsereg vezére, és láthatóan mindig akadt egy újabb bölcsesség, amit meg akart osztani velem. Megterhelő volt, ugyanakkor úgy éreztem, nem engedhetem meg magamnak, hogy ne figyeljek a tanácsaira, de így meg kezdtem ismét úgy érezni, mintha megint a Kis Palota könyvtárában lennék, és a fejemet tömném a grisák elméleteivel.

Minél kevesebbet mondasz, szavaidnak annál nagyobb lesz a súlya.

Ne vitatkozz! Ne ereszkedj le odáig, hogy bármit is tagadj! A sértéseket kacajjal fogadd!

– Te sem nevetted ki a fjerdai kapitányt – állapítottam meg.

– Az nem sértés volt, hanem kihívás. Jegyezd meg a különbséget!

A gyengeség álca. Mutasd ki, amikor azt kell látniuk, hogy te is ember vagy, de soha ne tedd, amikor ténylegesen így érzel!

Ne vágyakozz téglák után, amikor kőből is emelhetsz valamit! Azt használd, ami vagy aki a kezed ügyébe esik!

Vezérnek lenni annyit tesz, hogy mindig szem előtt leszel.

Bírd rá őket, hogy kövessék apró-cseprő parancsaid, utána már követni fogják a nagy horderejűeket is!

Nem gond, ha fittyet hánysz az elvárásokra, de soha ne okozz csalódást!

– Mégis, hogyan kellene mindezt észben tartanom? – kérdeztem ingerülten.

– Ne gondolkodj rajta túl sokat, egyszerűen csak csináld!

– Ezt könnyű mondani. Téged születésed napjától erre okítottak.

– Engem teniszezni és pezsgős mulatságokon való részvételre tanítottak – mondta erre Nyikolaj. – A többi a gyakorlat műve.

– De nekem nincs időm gyakorolni!

– Jól fogod csinálni. Csak higgadj le!

Mérgemben felrikoltottam. Annyira viszkettek az ujjaim, hogy a legszívesebben megfojtottam volna!

– Ó, és úgy a legkönnyebb feldühíteni valakit, ha azt mondod neki, higgadjon le!

Nem tudtam, hogy ezen nevessek-e, vagy inkább hozzávágjam a cipőmet.

A hintón kívül Nyikolaj egyre nyugtalanítóbban viselkedett. Okosabb volt annál, mintsem ismét előhozakodjon a házassági ajánlatával, de lerítt róla, hogy azt szeretné, ha az emberek azt gondolnák, van köztünk valami. Minden egyes állomásnál vakmerőbb lett: túl közel állt, a kezemet csókolgatta, a fülem mögé simította a hajamat, amikor összeborzolta a szél.

Tastában Nyikolaj búcsút intett a városka alapítójának szobra körül összegyűlt helybeliek és zarándokok tekintélyes tömegének. Amikor besegített a hintóba, a derekamra tette a kezét.

– Kérlek, ne üss meg! – suttogta. Aztán erősen magához rántott, és ajkát az enyémre tapasztotta.

A tömeg hangos ovációban tört ki, kiáltásaik ujjongó morajként csaptak össze a fejünk felett. Mielőtt még bármit tehettem volna, Nyikolaj belökött a hintó árnyékos belsejébe, és utánam csusszant. Becsapta az ajtót maga után, de még mindig hallottam az odakint éljenző falusiakat. A „Nyikolaj!” és „Szankta Alina!” kiáltásokba egy újfajta kántálás keveredett: Szol Koroljeva, kiáltozták. Napkirálynő.

Malt éppen ki tudtam venni a hintó ablakán át. Lóháton ült, a tömeg szélét tartotta kordában, gondoskodva arról, hogy ne állják el az utat. Feldúlt arcáról világosan látszott, hogy mindent látott.

Nyikolajhoz fordultam, és erősen sípcsonton rúgtam. Feljajdult, de ez korántsem volt elég. Úgyhogy még egyszer belerúgtam.

– Jobban érzed magad? – érdeklődött.

– Amikor legközelebb ilyesmit csinálsz, nem beléd rúgok – dühöngtem –, hanem kettéváglak.

Lesöpört egy szöszt a nadrágjáról.

– Nem biztos, hogy az okos lépés lenne. Attól tartok, a népek nem rajonganak a királygyilkosságért.

– Még nem vagy király, Szabácska – vágtam rá élesen. – Úgyhogy ne kísérts!

– Nem értem, miért lettél ilyen zaklatott. A tömeg imádta.

– Én nem imádtam.

Erre felhúzta az egyik szemöldökét.

– De nem is utáltad.

Ismét felé rúgtam. Ezúttal azonban az egyik keze egy szemvillanás alatt kivágódott, és elkapta a bokámat. Ha tél lett volna, csizmát viselek, de most a nyári házicipőm volt rajtam, így ujjai a csupasz lábamon zárultak össze. Az arcom égővörösre pirult.

– Ígérd meg, hogy nem rúgsz meg újra, én pedig megígérem, hogy nem csókollak meg többé! – mondta Nyikolaj.

– Csak azért rúgtalak meg, mert megcsókoltál!

Megpróbáltam elhúzni a lábamat, de vaskézzel fogta.

– Én megígérem – jelentette ki.

– Jól van – nyögtem ki nehezen. – Én is megígérem.

– Akkor megegyeztünk.

Elengedte a lábamat, én pedig visszahúztam a kefta alá, és reméltem, hogy nem tűnt fel neki az a butuska pirulás.

– Remek! – válaszoltam. – És most kifelé!

– Ez az én hintóm.

– A megállapodás csak a rugdosásra szól. Nem tiltja sem a pofozást, sem az ütlegelést, sem a harapást, sem a kettévágást.

Elvigyorodott.

– Attól félsz, hogy Orecev eltűnődik, vajon meddig jutottunk?

Pontosan emiatt aggódtam.

– Inkább az aggaszt, hogy ha kénytelen leszek még egy percet veled tölteni, lehet, hogy lehányom a keftámat.

– Ez csak színjáték, Alina. Minél erősebb a szövetségünk, az annál jobb mindkettőnknek. Sajnálom, ha ez böki Mal csőrét, de szükséges.

– A csók szükségtelen volt.

– Rögtönöztem. Elragadott a pillanat.

– Te sosem rögtönzöl – feleltem mérgesen. – Minden, amit teszel, kiszámított. Úgy cserélgeted a személyiségeidet, mint mások a kalapjukat. És tudod mit? Ez ijesztő. Te soha nem vagy önmagad?

– Herceg vagyok, Alina. Nem engedhetem meg, hogy önmagam legyek.

Csalódottan fújtattam egyet.

Nyikolaj egy pillanatig hallgatott, aztán így szólt:

– Én… te tényleg ijesztőnek találsz engem?

Most először tűnt kevésbé magabiztosnak. Annak dacára, amit tett, tényleg megsajnáltam egy kicsit.

– Időnként igen – vallottam be.

Megdörzsölte a tarkóját, és most láthatóan feszengett. Aztán sóhajtott egyet, és vállat vont.

– Én vagyok a kisebbik fiú, minden valószínűség szerint fattyú is, és közel hét éve élek távol az udvartól. Mindent meg fogok tenni, hogy javítsam a trónra lépési esélyeimet, és ha ez azt jelenti, hogy egy egész népnek kell udvarolnom, vagy ábrándos tekintettel kell bámulnom téged, én megteszem.

Nagy szemeket meresztettem. Lényegében szinte semmit nem hallottam azután, hogy azt mondta, „fattyú”. Zsenya célzott rá, hogy Nyikolaj leszármazása kapcsán pletykák keringtek, de megdöbbentett, hogy a herceg beismerte.

Aki most felnevetett.

– Egy percig sem maradsz életben az udvarnál, ha nem tanulod meg egy kicsit jobban elrejteni, hogy mire gondolsz. Úgy festesz, mint aki épp az imént ült bele egy tál kásába. Csukd be a szád!

Hangos csattanással csuktam be, és igyekeztem kedvessé varázsolni az arcomat. Amitől Nyikolaj csak még hangosabban nevetett.

– Most meg úgy festesz, mint aki túl sok bort ivott.

Erre feladtam, és hátradőltem az ülésen.

– Hogyan tréfálkozhatsz ilyesmivel?

– Gyerekkorom óta suttogtak erről. Ez nem olyasmi, amit a hintón kívül szívesen elismételnék – és tagadni fogom, ha te megteszed –, de egyáltalán nem érdekel, hogy a Lancovok véréből való vagyok-e vagy sem. Sőt, tekintettel az uralkodói család körében dívó belterjességre, valószínűleg még a javamra is szolgál, hogy fattyú vagyok.

Megcsóváltam a fejemet. Nyikolaj egészen elképesztő volt. És nem volt könnyű kideríteni, hogy mit vegyünk komolyan vele kapcsolatban.

– Miért olyan fontos neked a korona? – kérdeztem. – Miért vesződsz ennyit érte?

– Nehezedre esik elhinni, hogy engem tényleg érdekel, mi történik ezzel az országgal?

– Őszintén? Igen.

Fényesre suvickolt csizmája orrát bámulta egy darabig. Sosem sikerült rájönnöm, hogyan tudja ennyire csillogóvá tenni.

– Azt hiszem, szeretem megreparálni a dolgokat – mondta végül. – Mindig is szerettem.

Ez aligha számított válasznak, mégis valahogy igaznak tűnt.

– Tényleg azt hiszed, hogy a bátyád félreáll majd?

– Remélem. Tudja, hogy az Első Hadsereg engem követ majd, és nem hiszem, hogy lenne kedve egy polgárháborúhoz. Mellesleg Vaszilij örökölte atyánk undorát, ami a kemény munkát illeti. Amint rájön, hogy igazából mit is jelent vezetni egy országot, kétlem, hogy olyan gyorsan el tudna menekülni a székvárosból, mint ahogy szeretne.

– És ha nem mond le róla ilyen könnyen?

– Ehhez egyszerűen csak a megfelelő ösztönzést kell megtalálnom. Legyen koldus vagy királyfi, de minden ember megvehető.

Egy újabb bölcsesség Nyikolaj Lancov szájából. Kinéztem a hintó ablakán. Éppen megpillantottam a nyeregben szálegyenesen ülő Malt, amint tartotta a lépést a kocsival.

– Nem minden ember – dünnyögtem.

Nyikolaj követte a pillantásomat.

– De igen, Alina, még a te deli vitézednek is megvan az ára. – Ismét rám nézett, eltűnődve. – És gyanítom, hogy most éppen ezt az árat látom magam előtt.

Nyugtalanul mocorogni kezdtem ültömben.

– Te mindenben annyira biztos vagy – jegyeztem meg savanyúan. – Lehet, hogy úgy döntök, magamnak akarom a trónt, és megfojtalak álmodban.

Nyikolaj erre elvigyorodott.

– Végre politikusként gondolkodsz.

Végül a herceg engedett, és kiszállt a hintóból, de még órák teltek el, mire megálltunk éjszakára. Most nem kellett keresnem Malt. Mikor kinyílt a kocsi ajtaja, ő már ott állt, és a kezét nyújtotta, hogy lesegítsen. A téren nyüzsögtek a zarándokok és egyéb utazók, mind a nyakukat nyújtogatták, hogy láthassák a napidézőt, de nem voltam benne biztos, hogy lesz még újabb lehetőségem beszélni Mallal.

– Mérges vagy? – súgtam oda, ahogy előttem lépkedve mutatta az utat a kövezett utcán. Megpillantottam Nyikolajt a tér túloldalán, amint máris egy csapat helyi méltósággal kvaterkázott.

– Rád? Nem. De Nyikolajjal váltok pár szót, amikor nem veszik körül a testőrei.

– Ha ettől jobban érzed magad, megrugdostam.

Mal felnevetett.

– Tényleg?

– Kétszer is. Ez segít valamennyit?

– Az igazat megvallva, igen.

– Ma este a vacsoránál pedig rátiporok a lábára. – Ez ugyebár kívül esett a rugdosási tilalom tartományán.

– Szóval nem hagy ki a szíved, és nem ájuldozol, hiába tart a karjában egy uralkodóherceg?

Csak csipkelődött, de szavaiból kihallottam a bizonytalanságot.

– Úgy fest, ez nem hat rám – feleltem. – És szerencsére tudom, milyennek kellene lennie egy igazi csóknak.

Azzal otthagytam Malt a tér közepén. Kezdtem már hozzászokni, hogy milyen az, mikor miattam elpirul.

AZ OS ALTÁBA ÉRKEZÉSÜNK előtti éjszakán egy kisnemes dácsájában szálltunk meg, aki alig pár mérföldre élt a városfaltól. Egy kicsit Keramzinra emlékeztetett – a pompás vasrácsos kapu, a hosszú, egyenes út a sápadt téglából rakott, két, széles szárnyú kecses házig. Minkov gróf a jelek szerint arról volt ismert, hogy törpe gyümölcsfákat nemesít, és dácsája folyosóin ötletesen elhelyezett, formára vágott cserepes cserjék sorakoztak, amelyek a szobákat édes barack- és szilvaillattal töltötték meg.

Én egy elegáns hálótermet kaptam az emeleten. Tamar a szomszédos szobát foglalta el, míg Tolja és Mal a folyosó túloldalán került elszállásolásra. Egy nagy doboz várt az ágyamon, benne pedig a kefta, amit végül elfogadtam, és még a múlt héten megrendeltem. Nyikolaj utasításokat küldött a Kis Palotába, én pedig az aranyszálakkal átszőtt sötétkék selyemben felismertem a grisa fabrikátorok keze munkáját. Arra számítottam, hogy súlyos lesz, mikor felemeltem, de a matyeriálok ügyességének köszönhetően a szövet szinte súlytalannak tűnt. Amikor belebújtam, úgy csillogott és mozdult, mint a vízen megcsillanó fény. A kapcsok apró aranynapokat formáztak. Gyönyörű darab volt, bár kicsit talán magamutogató. Nyikolaj tetszését elnyeri majd.

A ház úrnője átküldött egy szobalányt, hogy megcsinálja a frizurámat. Leültetett az öltözőasztalhoz, hogy aztán fecsegjen, és perlekedjen a gubancos hajam miatt, míg laza hurokba nem tűzte fel a fürtjeimet. Sokkal gyengédebb volt Zsenyánál, ám az eredmény sem lett annyira látványos. Kivertem a fejemből ezt a gondolatot. Nem szívesen idéztem fel Zsenya emlékét, hogy mi történhetett vele azután, hogy elmenekültünk a bálnavadászhajóról, vagy hogy milyen magányos lesz nélküle a Kis Palotában.

Köszönetet mondtam a szobalánynak, és mielőtt elhagytam volna a szobát, felkaptam a kis bársonyerszényt, ami a keftámmal együtt érkezett. Belecsúsztattam a zsebembe, ellenőriztem, hogy a ruhaujj biztosan elfedi-e kezemen a béklyót, aztán elindultam lefelé, a földszintre.

A vacsora alatt a beszélgetés a legújabb színdarabokról, az Éjúr lehetséges hollétéről, valamint az Os Alta-i történésekről folyt. A várost ellepték a menekültek. Az újonnan jötteket már a városkapunál visszafordították, és egyes pletykák szerint az alsóvárosban éhséglázadás tört ki. Valahogy lehetetlenül távolinak tűnt ez az egész erről a csillogó helyről szemlélve.

A gróf és hitvese, egy őszülő hajú duci hölgy riasztóan kivágott dekoltázzsal, valóságos lakomaasztallal várt minket. Tök formájú, drágaköves csészékből ittuk a hideg levest, amit áfonyalekváros sült bárány, tejszínben főzött gomba, és egy olyan fogás követett, amiről csak később tudtam meg, hogy konyakba áztatott kakukk volt. Minden egyes tányér és pohár ezüsttel volt szegve, és a Minkovok címere díszítette. Ám a leglenyűgözőbb hatást az asztal teljes hosszában végigfutó asztaldísz keltette: egy élő, a lehető legrészletesebben kidolgozott miniatűr erdő, ami pici fenyőligetekből, köröm nagyságúnál nem nagyobb trombitafolyondár-virágokból, valamint a sótartót rejtő kis kunyhóból állt.

Én Nyikolaj és Rajevszkij ezredes között ültem, és hallgattam, ahogy a nemesek nevetgélnek, csevegnek, egyik tósztot mondják a másik után a kisherceg visszatérésére és a napidéző egészségére. Kértem Malt, hogy tartson velünk, de nemet mondott, inkább úgy döntött, odakint őrködik Toljával és Tamarral. Bármennyire igyekeztem is a társalgást követni, állandóan a teraszra tévedt a tekintetem, abban a reményben, hogy megpillanthatom őt.

Ez nyilván Nyikolajnak is szemet szúrt, mert odasúgta:

– Nem kell ugyan figyelned, de úgy kell tűnnie, mintha figyelnél.

Így hát megtettem minden tőlem telhetőt, noha nem sok mondandóm akadt. Hiába viseltem a csillogó keftát, és ültem egy herceg mellett, még mindig csak a névtelen faluból jött parasztlány voltam. Nem tartoztam ide, és igazából nem is vágytam rá. Még így is néma hálaimát rebegtem Ana Kuyának, aki megtanította az árvákat arra, hogyan üljenek az asztalnál, és melyik villával egyék a csigát.

Vacsora után átkalauzoltak minket a szalonba, ahol a gróf és a grófné egy duettet énekelt, amit a lányuk kísért hárfán. A desszertet egy kisasztalon tálalták: volt ott mézes hab, dió- és dinnyekompót, egész süteménytornyok vattacukor felhőkkel borítva, amit inkább a szemnek, mintsem a szájnak szántak. És még több bor, még több pletyka. Megkértek, hogy idézzek fényt, így melengető izzásba vontam a kazettás mennyezetet, amit lelkes taps fogadott. Amikor a vendégek egy része leült kártyázni, én fejfájásra hivatkozva kimentettem magam, és gyorsan kiszöktem.

Nyikolaj a teraszajtónál ért utol.

– Jobb lenne, ha maradnál – mondta. – Ez remek gyakorlási lehetőség, már ami az udvar egyhangúságát illeti.

– A szenteknek is kell pihenniük.

– Egy rózsabokor alatt tervezel leheveredni? – pillantott ki a kertre.

– Szófogadó cirkuszi medveként viselkedtem, Nyikolaj. Megmutattam az összes trükköt, amit ismerek, és most eljött az ideje, hogy jó éjt kívánjak.

Nyikolaj felsóhajtott.

– Talán csak szeretnék veled tartani. A grófné állandóan a térdemet markolászta a vacsora során az asztal alatt, és utálok kártyázni.

– Azt hittem, hogy ízig-vérig politikus vagy.

– Már mondtam neked, hogy nehezemre esik nyugton ülni.

– Akkor csak fel kellene kérned táncolni a grófnét – feleltem vigyorogva, és kisurrantam az éjszakába.

Ahogy lefelé lépdeltem a terasz lépcsőin, hátranéztem a vállam felett. Nyikolaj még mindig az ajtóban időzött. Teljes katonai pompában virított, mellén átvetve halványkék selyemöv húzódott. A szalonból kiszűrődő fény megcsillant a kitüntetésein, és aranyfénybe vonta amúgy is aranyszínű haját. Ma éjjel a sima modorú herceg szerepét játszotta. De ahogy ott állt, csak egy magányos fiúnak tűnt, aki nem akar visszamenni a bálba.

Ismét előrenéztem, és az íves lépcsőn lesiettem a süllyesztett kertbe.

Nem tartott sokáig megtalálnom Malt. Egy nagy tölgy törzsének dőlve fürkészte a gondosan nyírt kertet.

– Ólálkodik bárki is a sötétben? – kérdeztem.

– Csak én.

Nekidőltem mellette a fának.

– Velünk kellett volna tartanod vacsorára.

Mal felhorkant.

– Nem, köszönöm! Úgy láttam, te kimondottan szenvedtél, Nyikolaj pedig nem is tűnhetett volna boldogabbnak. Mellesleg – pillantott a keftámra –, mit vettem volna fel?

– Nem tetszik?

– Bájos. Újabb tökéletes darabja a kelengyédnek. – Mielőtt még elkezdhettem volna forgatni a szememet, elkapta a kezemet. – Nem így értettem. Csodálatosan nézel ki. Azóta szerettem volna ezt elmondani, mióta ma este először megláttalak.

Elpirultam.

– Kösz! Sokat segít, hogy mindennap használom az erőmet.

– Te már Coftonban is csodaszép voltál a jurdák virágporával a szemöldöködön.

Zavaromban az egyik hajfonatomat kezdtem ráncigálni.

– Ez a hely egy kicsit emlékeztet Keramzinra – mondtam.

– Egy kicsit. Csak sokkal puccosabb. És ugyan mi értelme ezeknek az irinyó-pirinyó gyümölcsöknek?

– Az irinyó-pirinyó kezű embereknek vannak. Hogy jobban érezzék magukat tőle.

Mal erre felnevetett, a nevetése őszinte volt. Belenyúltam a zsebembe, és kezemet a fekete bársonyerszénybe csúsztattam.

– Van a számodra valamim – közöltem.

– Mi az?

Kinyújtottam ökölbe zárt kezemet.

– Találd ki! – Ezt a játékot még gyerekkorunkban játszottuk.

– Hát, nyilvánvaló, hogy egy pulóver.

Megráztam a fejem.

– Egy mutatós póni.

– Nem.

Ekkor kinyújtotta a kezét, megfogta az enyémet, megfordította, és finoman széthajtotta az ujjaimat.

Én pedig vártam, mi lesz a válasza.

A szája egyik sarka felfelé mozdult, ahogy kivette a kezemből az aranyló, sugaras napkorongot. Ahogy erős ujjai a tenyeremhez értek, beleborzongtam.

– A testőrséged kapitányának? – kérdezte.

Idegesen megköszörültem a torkomat.

– Én… én nem akartam egyenruhát. Nem akartam, hogy bárki is úgy nézzen ki, mint az Éjúr opricsnyikjai.

Egy hosszú pillanatig csendben álltunk, míg Mal a napkorongot nézte. Aztán visszaadta nekem. Szívembe belehasított a csüggedés, de igyekeztem elrejteni a csalódottságomat.

– Feltűznéd?

Megkönnyebbülve felsóhajtottam. A tűt az ujjaim közé vettem, és inge bal oldalának redőire erősítettem. Mikor végeztem, és hátra akartam lépni, megfogta a kezemet, és az aranyló napra nyomta, a szíve fölé.

– Ez minden? – kérdezte.

Most már nagyon közel álltunk egymáshoz, egyedül a kert melengető sötétjében. Hetek óta először lehettünk egyedül.

– Minden? – ismételtem. A hangom szinte elfúló suttogásnak hatott.

– Azt hiszem, ígértél egy pelerint is, meg egy csicsás kalpagot.

– Kárpótollak értük.

– Most flörtölsz?

– Csak alkudozom.

– Remek. Akkor most felveszem az első fizetségemet.

Noha csipkelődött, mikor ajka összeforrt az enyémmel, semmi játékosság nem volt a csókjában. A hőség és a herceg kertjének frissen megért körtéinek íze áradt belőle. Kiéreztem az éhséget erős szájából, a vágy szülte ismeretlen mohóságból, amitől a gerincemen nyughatatlan bizsergés futott végig.

Lábujjhegyre álltam, a nyaka köré fontam a karomat, éreztem, hogy a testem teljesen egybeolvad vele. Egy katona erejével bírt, és ezt éreztem karja kemény, domborodó izmain, ujjai szorításán, ahogy tenyere ráfogott a derekamra, és magához vont. Volt valami vad és kétségbeesett abban, ahogy ölelt, mintha nem kerülhetne hozzám elég közel.

Szédültem, a gondolataim lelassultak, szétfolytak, de valahonnan léptek zaját hallottam. A következő pillanatban Tamar bukkant fel futva az ösvényen.

– Társaságot kaptunk – közölte.

Mal elszakadt tőlem, és egyetlen gyors mozdulattal lerántotta a válláról a puskát.

– Ki az?

– Egy csapat ember követel bebocsátást a kapunál. A napidézőt akarják látni.

– Zarándokok? – kérdeztem, igyekezve a csóktól kótyagos gondolataimat összeszedni.

Tamar a fejét rázta.

– Grisáknak mondják magukat.

– Pont itt?

Mal a karomra tette a kezét.

– Alina, várj odabent, legalább addig, míg kiderítjük, mi ez az egész.

Haboztam. Egy részem berzenkedett attól, hogy megmondják nekem, mit tegyek, hogy fussak és rejtőzzek el, de nem akartam ostobaságot sem elkövetni. A kapu közeléből kiáltás harsant.

– Nem – téptem ki magam Mal szorításából. – Ha tényleg grisák, szükségetek lehet rám.

Ennek láthatóan sem Tamar, sem Mal nem örült, de közrevettek, majd sietve elindultunk a murvás ösvényen.

A dácsa vasrácsos kapujánál kisebb tömeg gyűlt össze. Tolját könnyű volt észrevenni, mivel mindenki fölé tornyosult. Nyikolaj állt legelöl, körülötte kivont fegyverrel a katonái, valamint a gróf udvartartásának fegyveres talpasai. A rácsok túloldalán kisebb csoport álldogált, de többet nem tudtam kivenni. Valaki dühösen megrázta a kaput, és kiabálás, lármázás ütötte meg a fülemet.

– Vigyetek oda! – mondtam, mire Tamar aggodalmas pillantást vetett Malra. Erre felszegtem az államat. Ha ők lesznek az őreim, akkor követniük kell a parancsaimat. – Most! Látnom kell, mi folyik itt, mielőtt a dolgok kicsúsznak a kezünkből.

Tamar intett Toljanak, az óriás pedig elénk lépett, és a vállával tört utat a kapuig. Világéletemben kicsi voltam, de most bepréselődve Mal és az ikrek közé, a mindenfelől tolakodó, ideges katonákkal körülvéve, hirtelen még a levegővétel is nehezen ment. Leküzdöttem a rettegésemet, és kukucskálni próbáltam a testek és hátak között, hátha meglátom, kivel vitatkozik Nyikolaj a kapunál.

– Ha az uralkodó lakájával akarnánk beszélni, a Nagy Palota kapujánál állnánk – mondta egy türelmetlen hang. – Mi a napidézőért jöttünk.

– Mutass némi tiszteletet, vérontó! – förmedt rá egy katona, akit nem ismertem, – Ravka hercegével és az Első Hadsereg tisztjével beszélsz.

Nem alakultak jól a dolgok. Még közelebb furakodtam a tömeg elejéhez, de megálltam, mikor megpillantottam a vasrácson túli korporált.

– Fjedor?

Hosszúkás képén szétterült a vigyor, és mélyen meghajolt.

– Alina Sztarkova – szólalt meg. – Csak reménykedhettem, hogy igazak a pletykák.

Óvatosan mértem végig Fjedort. Egy csapat poros keftát viselő grisa vette körül, főként a korporálok vörösében, de akadt pár étherál-kék, meg néhány elszórt matyeriál-bíbor is.

– Ismered? – kérdezte Nyikolaj.

– Igen – feleltem. – Megmentette az életemet. Fjedor egyszer közém és egy csapat fjerdai orgyilkos közé vetette magát.

Most ismét meghajolt.

– Részemről a megtiszteltetés.

Nyikolajt ez láthatóan nem hatotta meg.

– Megbízható?

– Dezertőr – szólalt meg a herceg mellett álló katona.

Amire a kapu mindkét oldalán morgolódás támadt.

Nyikolaj Toljára mutatott.

– Mindenkit terelj hátra, és gondoskodj róla, hogy egyetlen talpasnak se jusson eszébe lövöldözni! Gyanítom, hogy az itteni gyümölcsfák között nem sok izgalom jut nekik. – Majd visszafordult a kapuhoz. – Fjedor, ugye? Kérnénk egy pillanat türelmet. – Eltávolodott a tömegtől, és halkan azt kérdezte tőlem: – Szóval? Megbízható?

– Nem tudom. – Utoljára a Nagy Palotában rendezett fogadáson láttam Fjedort, alig órákkal azelőtt, hogy megtudtam, mit tervez az Éjúr, és egy szekéren elmenekültem. A memóriámat erőltettem, próbáltam felidézni, mit mondott nekem. – Azt hiszem, a déli határnál állomásozott. Magas rangú szívtörő volt, de sosem tartozott az Éjúr kegyeltjei közé.

– Nyevszkijnek igaza van – intett a fejével a herceg a mérges katona felé. – Akár grisák, akár nem, elsősorban az uralkodóhoz kellett volna hűnek maradniuk. Elhagyták az őrhelyüket. Vagyis formailag dezertőrök.

– Ettől még nem lesznek árulóvá.

– Az igazi kérdés az, hogy kémek-e.

– Akkor mihez kezdünk velük?

– Letartóztathatnánk és kivallathatnánk őket.

Elgondolkodva ráncoltam a homlokomat.

– Mondd, mi jár a fejedben! – kérte Nyikolaj.

– Nem azt szeretnénk, hogy a grisák visszatérjenek? – kérdeztem. – Ha mindenkit lefogatunk, aki visszajön, nem lesz nagy seregem, amit vezethetek.

– Ne feledd – intett a herceg –, hogy együtt fogsz enni velük, velük dolgozol majd, és egy tető alatt hajtjátok álomra a fejeteket!

– És mind dolgozhatnak az Éjúrnak. – A vállam felett hátranéztem a kapunál türelmesen várakozó Fjedorra. – Te mit gondolsz?

– Nem hiszem, hogy ezek a grisák bármivel is megbízhatóbbak a Kis Palotában várakozóknál – de nem is rosszabbak.

– Ez nem túl megnyugtató.

– Amint a palotába érünk, minden érintkezés szigorú ellenőrzés alá kerül. Márpedig akkor nem sok hasznát veszi az Éjúr a kémeinek, ha nem tud kapcsolatba lépni velük.

Leküzdöttem a késztetést, hogy megérintsem a vállamon keletkezett forradást, és vettem egy nagy levegőt.

– Jól van – mondtam. – Nyisd ki a kaput! Én beszélek Fjedorral, de csak vele. A többiek a dácsán kívül tábort verhetnek ma éjszakára, és holnap velünk tarthatnak Os Altába.

– Biztos vagy benne?

– Kétlem, hogy bármiben is biztos lennék, de a seregemnek katonák kellenek.

– Jól van hát – biccentett Nyikolaj kurtán. – De légy óvatos, hogy kiben bízol!

Szúrós tekintettel meredtem rá.

– Az leszek.

12. fejezet

F

JEDORRAL KÉSŐ ÉJSZAKÁIG beszélgettem, bár soha nem voltam egyedül. Mal vagy Tolja vagy Tamar mindig ott volt, és őrködött.

Fjedor Szikurszk mellett szolgált a délkeleti határon. Mikor Novokribirszk pusztulásának híre elérte az őrhelyét, az uralkodó katonái a grisák ellen fordultak, az éjszaka közepén kirángatták őket az ágyukból, és színlelt tárgyalásokon döntötték el, hűségesek-e. Fjedor közreműködött a szökés megszervezésében.

– Mindnyájukkal végezhettünk volna – mondta. – De inkább fogtuk a sebesülteket, és elmenekültünk.

Akadtak grisák, akik nem voltak ennyire megbocsátóak. Csernyasztyban és Ulenszkben mészárlásra került sor, amikor az ottani katonák megpróbálták lefogni a Második Hadsereg tagjait. Eközben én Mallal a Verrhader fedélzetén nyugatnak hajóztam, biztos távolságban a segítségemmel elszabadított káosztól.

– Néhány hete – folytatta Fjedor – hírek kezdtek terjengem arról, hogy visszatértél Ravkába. Számolhatsz azzal, hogy újabb grisák keresnek fel.

– Mennyien?

– Azt lehetetlen megmondani.

Akárcsak Nyikolaj, Fjedor is hitt abban, hogy egyes grisák elbujdokoltak, arra várva, hogy helyreálljon a rend. De gyanította azt is, hogy a többségük az Éjúrhoz indult.

– Ő jelenti az erőt – magyarázta. – Ő jelenti a biztonságot. És ők ebből értenek.

Vagy talán csak azt hiszik, hogy a győztes oldalra álltak – gondoltam letörten. Viszont azt is tudtam, hogy ennél többről van szó. Én magam is éreztem az Éjúr hatalmának vonzását. Nem ezért rajzottak a zarándokok egy hamis szenthez? Miért indult még most is harcba az Első Hadsereg egy tehetetlen királyért? Időnként egyszerűbb volt csak parancsokat követni.

Mikor Fjedor végzett a történetével, megkérdeztem tőle, hozathatok-e neki vacsorát, és azt javasoltam, álljon készen arra, hogy hajnalban elindulunk Os Altába.

– Nem tudom, miféle fogadtatásra számíthatunk – figyelmeztettem.

– Mi készen állunk majd, moj szoverenyij – hajolt meg.

Megijedtem a rám aggatott címtől. Magamban még mindig úgy véltem, az az Éjurat illeti.

– Fjedor… – kezdtem, ahogy kifelé indult. Aztán rám tört a habozás. Nem is akartam elhinni, hogy mit készülök mondani, de a jelek szerint Nyikolajnak sikerült hatnia rám… ami vagy jó volt, vagy rossz. – Tisztában vagyok vele, hogy sokat utaztatok, de kicsit csinosítsátok ki magatokat holnapra. Fontos, hogy jó benyomást keltsünk.

Fjedor még csak nem is pislogott – csak újfent meghajolt, és annyit mondott, hogy – dá, szoverenyij, aztán eltűnt az éjszakában.

Remek – gondoltam. Egy parancs kiadva, még hátravan pár ezer.

Másnap reggel belebújtam díszes keftámba, és Mal meg az ikrek társaságában lelépdeltem a dácsa lépcsőin. Mellükön csak úgy csillogott az arany napkorong. Bár még mindig durva szövésű parasztingüket viselték. Nyikolajnak lehet, hogy nem tetszik, de én szerettem volna eltörölni a grisák és Ravka többi lakója között húzódó határvonalat.

Noha figyelmeztettek, hogy Os Altában nyüzsögnek a menekültek és a zarándokok, most az egyszer Nyikolaj nem ragaszkodott hozzá, hogy a hintón utazzak. Azt akarta, hogy lássanak, amint belovagolok a városba. Ami nem jelentette azt, hogy nem fog nagy hűhót csapni. Az őreimmel együtt gyönyörű fehér lovakon ültünk, és a herceg ezredének katonái fogtak minket közre kétfelől: mindegyikük Ravka kétfejű sasát viselte, és arany napkorongos zászlót vitt a kezében.

– Mint mindig, most is csak visszafogottan – sóhajtottam fel.

– Túlbecsülik a kevesebbet mondás fontosságát – felelte tarka szürkéje nyergéből. – És most meglátogassuk különös gyermekkorom helyszínét?

Meleg volt a délelőtt, és menetünk zászlai ernyedten lógtak a mozdulatlan levegőben, ahogy lassan araszoltunk a Vyn, a székváros felé. Az uralkodócsalád általában a forró hónapokat a tóparti nyári palotában töltötte. Ám Os Altát könnyebben lehetett védeni, ezért úgy döntöttek, inkább híres kettős falai mögé bújnak.

Lovaglás közben elkalandoztak a gondolataim. Nem sokat aludtam az éjjel, és bár ideges voltam, a délelőtti meleg miatt, amit megfejelt lovam egyenletes, ringó mozgása és a rovarok halk zümmögése, le-leesett a fejem. Ám amint feljutottunk a város szélén emelkedő dombgerincre, gyorsan felébredtem.

A távolban megpillantottam Os Altát, az álmok városát, amint fehér és csipkézett tornyai a magasba emelkednek a felhőtlen ég háttere előtt. Ám a székvárostól elválasztott minket a tökéletes katonai alakzatba rendeződött fegyveresek számos sora. Az Első Hadsereg több száz, talán ezer katonája is – gyalogság, lovasság, tisztek és bakák. A napfény megcsillant kardjuk markolatán, hátukra vetett puskáik, mint megannyi tüske.

Ekkor egy férfi lovagolt ki elébünk. Kitüntetésekkel teli tiszti kabátot viselt, és az egyik legnagyobb ló hátán ült, amit valaha láttam. Két Tolját is elbírt volna.

Nyikolaj a tekintetével követte a sorok előtt fel s alá nyargaló lovast, és felsóhajtott.

– Á – jegyezte meg –, úgy fest, hogy a bátyám kijött üdvözölni minket.

Lassan lelovagoltunk a lejtőn, hogy aztán az egybegyűlt sereg előtt megálljunk. A fehér lovak és a csillogó zászlók dacára a szökevény grisák és rongyos zarándokok alkotta menetünk már nem tűnt olyan fenségesnek. Nyikolaj előreösztökélte hátasát, bátyja pedig elévágtatott.

Vaszilij Lancovot láttam párszor Os Altában. Elég jóképűnek számított, noha balszerencséjére örökölte apja gyenge állát, szemére pedig olyan erősen borult rá szemhéja, hogy mindig úgy tűnt, mintha rémesen unatkozna, vagy kissé részeg lenne. Most azonban mintha felrázta volna magát örökös kábaságából. Egyenesen ült a nyeregben, csak úgy sugárzott belőle az önteltség és a nemesi öntudat. Mellette Nyikolaj lehetetlenül fiatalnak tetszett.

Belém hasított a félelem. Mindig úgy tűnt, hogy Nyikolaj uralni képes minden egyes helyzetet. Könnyen elfeledkezett az ember arról, hogy alig pár évvel idősebb Malnál és nálam, egy kölyökkapitány, aki azt reméli, hogy kölyökkirály lehet.

Hét év telt el azóta, hogy Nyikolaj elhagyta az udvart, és nem hinném, hogy ezalatt egyszer is találkozott Vaszilijjal. Ám nem ontottak könnyet, nem voltak hangos üdvözlések. A két herceg egyszerűen csak leszállt a lováról, és kurtán megölelték egymást. Az idősebb fivér tekintete végigfutott a kíséretemen, és jelentőségteljesen elidőzött rajtam.

– Szóval ez a lány állítja azt magáról, hogy ő a napidéző?

Nyikolaj felhúzta a szemöldökét. A bátyja ennél jobban aligha indíthatott volna.

– Ezt az állítást elég könnyű igazolni. – Aztán felém biccentett.

Túlbecsülik a kevesebbet mondás fontosságát. Felemeltem mindkét kezemet, és vakító fényhullámot idéztem, ami forró zuhatagként lecsapott az egybegyűlt katonákra. Akik erre a szemük elé kapták a kezüket, és többen hátraléptek, míg a lovak nyihogtak és ijedten faroltak vissza. Kioltottam a fényt. Vaszilij szívott egyet az orrán.

– Látom, nem tétlenkedtél, kisöcsém.

– El nem tudod képzelni, mennyire nem, Vászja – felelte Nyikolaj kellemkedve.

Vaszilij lebiggyesztette az ajkát, hallván, hogy az öccse a becenevén szólítja. Már-már kimérten viselkedett.

– Meglep, hogy Os Altában látlak – folytatta Nyikolaj. – Azt hittem, Carjevában leszel a lóversenyen.

– Ott is voltam – felelte Vaszilij. – A kék deres kiválóan szerepelt. De mikor hallottam, hogy hazatérsz, itt akartam lenni, hogy üdvözölhesselek.

– Kedves tőled, hogy ennyi nyűgöt magadra vállaltál.

– Egy uralkodóherceg hazatérése nem csekélység – felelte Vaszilij. – Még egy kisebbik fiúé sem.

Nyilvánvaló volt, hogy mire helyezi a hangsúlyt, és belül egyre jobban féltem. Talán Nyikolaj alábecsülte, hogy Vaszilijt mennyire érdekli trónigényének megőrzése. El sem akartam képzelni, hogy a herceg egyéb tévedései vagy hibás számításai mit is jelenthetnek ránk nézve.

Nyikolaj azonban csak mosolygott. És erről eszembe jutott a tanácsa: A sértéseket kacajjal fogadd!

– Mi, öcsök, megtanuljuk értékelni azt, amit megszerezhetünk – felelte. Azzal odakiáltott az egyik katonának, aki vigyázzban állt a sorban. – Pecskin őrmester, emlékszem rád a halmhendi hadjáratból. A lábad nyilván szépen begyógyult, ha úgy tudsz ott állni, mint egy kőtömb.

Az őrmester arcára kiült a meglepetés.

– Dá, moj cárevics – felelte tisztelettudóan.

– Az „uram” is megteszi, őrmester. Amikor ezt az egyenruhát hordom, tiszt vagyok, nem herceg. – Vaszilij ajka ismét megrándult. Mint számos nemesifjú, ő is tiszteletbeli kinevezést kapott, és katonai szolgálatát a kényelmes tiszti sátrakban tudta le, messze az ellenséges vonalaktól. Nyikolaj viszont a gyalogságnál szolgált, és kiérdemelte mind a rangját, mind a kitüntetéseit.

– Igen, uram – mondta most az őrmester. – Csak esős időben hasogat.

– Akkor gondolom a fjerdaiak mindennap viharért imádkoznak. Jó párat megszabadítottál a szenvedéseitől, ha jól rémlik.

– Én pedig úgy emlékszem, te is hasonlóan cselekedtél, uram – felelte az őrmester vigyorogva.

Majdnem felnevettem. Nyikolaj egyetlen párbeszéddel átvette az irányítást a bátyjától. Ma éjjel, amikor a katonák összegyűlnek az Os Alta-i kocsmákban, vagy a barakkjaikban kártyáznak, erről fognak beszélgetni: a hercegről, aki emlékezett egy átlagos katona nevére, a hercegről, aki vállt vállnak vetve harcolt mellettük, nem féltve sem vagyonát, sem származását.

– Bátyám – fordult Nyikolaj Vaszilijhoz –, menjünk a palotába, hogy leróhassuk köszöntésünket. Van egy láda kerchi pálinkám, ami csak arra vár, hogy megigyák, és szeretnék tanácsot kérni egy ketterdami csikóról. Állítólag Dagrenner nemzette, de vannak kétségeim.

Vaszilij igyekezett elrejteni az érdeklődését, de nem nagyon sikerült neki.

– Dagrenner? Iratokkal tudták bizonyítani?

– Gyere, nézd meg magad!

Bár Vaszilij arca még mindig óvatosságról árulkodott, odaszólt az egyik parancsőrtisztnek, és gyakorlott könnyedséggel nyeregbe lendült. A két fivér az oszlop élére állt, és a menet ismét megindult.

– Ezt elegánsan csinálta – dörmögte oda nekem Mal, ahogy áthaladtunk a katonák sorfala között. – Nyikolaj nem bolond.

– Remélem is, hogy nem az – feleltem. – A saját érdekünkben.

Ahogy közeledtünk a székvároshoz, már láttam, hogy miről beszélgettek Minkov gróf vendégei. A falakat sátortábor vette körül, és a kapunál hosszú sorokban álltak az emberek. Közülük többen az őrökkel vitatkoztak, minden kétséget kizáróan szerettek volna bejutni. A vén mellvédeken fegyveres katonák őrködtek – jogos elővigyázatosság egy háborúban álló országtól, egyben halálos emlékeztető a lent gyülekezőknek, hogy tartsák tiszteletben a rendet.

Természetesen Ravka hercegeinek parancsára a városkapu szélesre tárult, és a menet pillanatnyi megtorpanás nélkül átjutott a tömegen.

Számos sárorra és szekérre hevenyészett napkorongot pingáltak, és ahogy átlovagoltunk a szedett-vedett táboron, meghallottam az immár ismerős „Szankta Alina” kiáltásokat.

Ostobaságnak éreztem, de mégis rávettem magam, hogy felemeljem a kezemet, és integessek; eltökéltem, hogy legalább ennyit megteszek. A zarándokok éljeneztek, és visszaintegettek, sokan mellettünk futva tartották a lépést velünk. Más menekültek azonban néma csendben álltak az út szélén, karba font kézzel, kétkedő, vagy éppen nyíltan ellenséges arccal.

Vajon mit láthatnak? – tűnődtem. Egy újabb kivételezett helyzetű grisát, amint a dombtetőn álló biztonságos, fényűző villájába tart, míg ők a szabadban főznek, és annak a városnak az árnyékában alszanak, amelyik nem hajlandó menedéket adni nekik? Vagy valami rosszabbat? Egy hazugot? Egy csalót? Egy lányt, aki önmagát élő szentek merészeli kiadni?

Hálás voltam, amikor a városfal menedékébe értünk.

Odabent a menet sebessége vánszorgássá lassult. Az alsóváros zsúfolásig megtelt, a járdákon nyüzsögtek az utcákra özönlő és a forgalmat feltartó emberek. A boltok kirakataira ragasztott kiírások hirdették, hogy milyen portékákat árulnak, és hosszú sorok kígyóztak minden ajtó előtt. Vizelet- és szemétbűz terjengett mindenfelé. Legszívesebben a ruhaujjamba fúrtam volna az orromat, de be kellett érnem annyival, hogy a számon veszem a levegőt.

A tömeg itt éljenzett és a száját tátotta, de határozottan engedelmesebbek voltak, mint a kapu előtt állók.

– Ezek nem zarándokok – állapítottam meg.

– Őket nem engedik be a város falai közé – felelte Tamar. – Az uralkodó hitehagyottnak nyilváníttatta az Apparátust, híveit pedig elűzte Os Altából.

Az Apparátus az Éjúrral szövetkezett a trón ellen. És bár több szálat felszámolt már, az uralkodónak minden oka megvolt rá, hogy ne bízzon a papban és kultuszában. Vagy benned, ami azt illeti – emlékeztettem magam. De csak te vagy annyira ostoba, hogy besétálsz a Nagy Palotába, azt remélve, hogy kegyelmet kapsz.

Áthaladtunk egy széles csatorna felett, és magunk mögött hagytuk a lármás és nyüzsgő alsóvárost. Feltűnt, hogy a híd kapuházát jelentősen megerősítették, de amikor átértünk a túlpartra, úgy tűnt, mintha a felsővárosban nem változott volna semmi. A széles sugárutak makulátlanul és békésen nyújtóztak, a díszes otthonok is hibátlan állapotban leledztek. Elhaladtunk egy park mellett, ahol divatosan és elegánsan öltözött férfiak és nők sétafikáltak a gondozott utakon, vagy levegőztek nyitott bricskáikban. Gyerekek babkáikkal játszadoztak dajkáik felügyelete alatt, míg egy szalmakalapos kisfiú egy olyan pónin ült, aminek fonott sörényét szalagokkal díszítették, kantárját pedig libériás szolga fogta.

Mind felénk fordultak, ahogy elhaladtunk mellettük, megemelték kalapjukat, és közben kezüket a szájuk elé téve sugdolóztak, majd a férfiak meghajoltak, a nők pedig pukedliztek, mikor megpillantották Vaszilijt és Nyikolajt. Tényleg olyan nyugodtak és gondtalanok lettek volna, mint amilyennek tűntek? Nehéz volt elképzelni, hogy nincsenek tisztában a Ravkát fenyegető veszéllyel, vagy a híd túloldalán uralkodó felfordulással, de még inkább nehezemre esett elhinni, hogy annyira bíznak az uralkodóban, hogy az majd megvédi őket minden bajtól.

Hamarabb, mint ahogy szerettem volna, elértük a Nagy Palota aranykapuját. Ahogy az mögöttünk csattanva bezárult, rettegő borzongás futott végig rajtam. Amikor utoljára átléptem ezt a kaput, egy lóvontatta szekéren rejtőztem színpadi kellékek között, és az Éjúr elől menekültem, egyedül, szökevényként.

Mi van, ha ez csapda? – hasított belém váratlanul a gondolat. Mi van, ha szó sincs megbocsátásról? Mi van, ha Nyikolajnak soha esze ágában sem volt a Második Hadsereg élére állítani? Mi van, ha Malt és engem vasra vernek, és valami nyirkos cellába löknek?

Hagyd abba! – intettem magam. Te már nem egy ijedt kis fruska vagy többé, aki reszket, mint a nyárfalevél katonai egyencsizmájában. Grisa vagy, a napidéző. Szükségük van rád. És ha úgy akarnád, ezt az egész palotát lerombolhatnád magad körül. – Így hát kihúztam magam, és próbáltam összeszedni némi bátorságot.

Mikor elértük a kétfejű sasos szökőkutat, Tolja lesegített a lovamról. Hunyorogva néztem a Nagy Palotát, csillogó fehér teraszait, az azokat zsúfolásig megtöltő, rétegesen sorakozó aranydíszeket és szobrokat. Éppen olyan ronda és félelmetes volt, mint amilyennek rémlett.

Vaszilij hátasa kantárját átnyújtotta egy várakozó szolgának, és anélkül, hogy egyetlen pillantást is vetett volna hátra, elindult felfelé a márványlépcsőkön.

Nyikolaj kidüllesztette a mellkasát.

– Maradjatok csendben, és igyekezzetek bűnbánó képet vágni! – dörmögte oda nekünk. Azzal kettesével véve a lépcsőfokokat, a bátyja után iramodott.

Mal sápadt képpel álldogált. Én izzadó tenyeremet keftámba töröltem, majd követtük a hercegeket fel a lépcsőn, kíséretünk többi részét magunk mögött hagyva.

Odabent, a palota termeiben csend honolt, ahogy egyik tündöklő helyiségről a másikra haladtunk. Lépteinket a fényesre suvickolt parketta verte vissza, és minden lépésnél egyre jobban szorongtam. A trónterembe vezető ajtónál láttam, hogy Nyikolaj vesz egy nagy levegőt. Egyenruhája makulátlan volt, jóképű arca mintha csak egy gyerekmese hercegéé lett volna. Hirtelen hiányozni kezdett Sturmhond hullámos orra, és sárzöld szeme.

A kétszárnyú ajtó feltárult, és az ajtónálló így kiáltott:

– Vaszilij Lancov cárevics és Nyikolaj Lancov nagyherceg!

Nyikolaj korábban elmondta, hogy minket nem fognak bejelenteni, de kövessük őt és Vaszilijt. Tétova léptekkel engedelmeskedtem, tisztelettudó távolságot tartva a két hercegtől.

A terem teljes hosszában hosszú, halványkék szőnyeg futott végig. A túlsó végén egy csapat elegánsan öltözött udvaronc és tanácsos rajzott körül egy emelvényt. Föléjük magasodva foglalt helyet az egymáshoz illő aranytrónuson ülve Ravka cárja és cárnéja.

Nincs itt egy pap sem – figyeltem fel rá, amikor közelebb értünk. Korábban mindig úgy tűnt, hogy az Apparátus ott áll lesben a király mögött, így most feltűnő volt a hiánya. Nem úgy festett, mintha a helyét átvette volna egy másik spirituális tanácsadó.

Az uralkodó jóval törékenyebb és gyengébb volt, mint amikor utoljára láttam. Keskeny mellkasa mintha még jobban beesett volna, lekonyuló bajszába szürke szálak vegyültek. Ám a legnagyobb változás a cárnén volt észrevehető. Zsenya hiánya miatt, aki eddig az arcán szabászkodott, mintha alig pár hónap alatt húsz évet öregedett volna. Bőre elvesztette tejfehér színét és ruganyosságát. Az orra és a szája körül mély barázdák keletkeztek, túlságosan csillogó írisze pedig természetesebb, de egyben kevésbé figyelemfelkeltő kékre fakult. Minden szánalmat, amit iránta esetleg érezhettem volna, elhomályosított annak emléke, ahogyan Zsenyával bánt. Talán, ha kevésbé megvetően kezelte volna a szolgálóját, Zsenya sem kötötte volna össze olyan lelkesen a sorsát az Éjúréval. Annyi minden másként eshetett volna.

Mikor elértük az emelvény alját, Nyikolaj mélyen meghajolt.

– Moj cár – szólalt meg. – Maja cáriszta.

A cár és a cárné egy hosszú pillanatig csak nézték a fiukat. Aztán a cárnéban elpattant egy törékeny húr. Felpattant ültéből, és selyem- meg gyöngysuhogás között lerohant a lépcsőkön.

– Nyikolaj! – kiáltotta, és magához szorította a fiát.

– Madrája – mondta erre a fia, és ő is átölelte az anyját.

Az ott álldogáló udvaroncok halkan dünnyögtek egymás között, és szórványos taps is felhangzott. A cárné szeméből patakzottak a könnyek. Még soha életemben nem láttam tőle igazi érzelemkitörést.

Az uralkodó közben lassan feltápászkodott, a mellé siető egyik inasa segítségével, aki letámogatta az emelvény lépcsőin. Tényleg nem volt jó bőrben. Kezdtem megérteni, hogy a trónöröklés kérdése hamarabb napirendre kerül, mint ahogy eredetileg gondoltam.

– Gyere ide, Nyikolaj! – nyújtotta ki a cár a kezét a fia felé. – Gyere!

Nyikolaj a könyökét nyújtotta atyjának, míg az anyja a másik karjába csimpaszkodott, és anélkül, hogy fikarcnyit is törődtek volna velünk, kisétáltak a trónteremből. Vaszilij szenvtelen arccal követte őket, de a figyelmemet nem kerülte el árulkodóan lebiggyesztett ajka.

Mallal csak álltunk ott, bizonytalanul, hogy most mi lesz. Nagyon szép, hogy az uralkodócsalád eltűnik, hogy egymás között örvendjenek a visszatérésnek, de mi lesz így velünk? Nem bocsátottak el minket, viszont azt sem mondták, hogy maradjunk. A király tanácsosai nyílt kíváncsisággal méregettek minket, míg az udvaroncok egymás között sutyorogtak és vihorásztak. Leküzdöttem a késztetést, hogy izegjek-mozogjak, és reményeim szerint sikerült gőgösen felszegett fejjel álldogálnom.

A percek vánszorogtak. Éhes voltam, fáradt, és majdnem biztos abban, hogy az egyik lábam elzsibbadt, de még mindig vártunk. Egyszer mintha kiabálást hallottam volna a szomszédos teremből. Lehet, hogy azon vitatkoztak, meddig hagyjanak minket álldogálni.

Végül, közel egy órának tűnő ácsorgást követően, visszatért az uralkodócsalád. A cár szinte sugárzott. A cárné arca sápadt volt. Vaszilij dühösnek tűnt. Ám a legfeltűnőbb változás Nyikolajon ment végbe. Úgy tűnt, fesztelenebb lett, és ismét azzá a fölényes kalózzá változott, akit a Volkvolnyij fedélzetén ismertem meg.

Tudják – döbbentem rá. Elmondta nekik, hogy ő Sturmhond.

A cár és a cárné ismét elfoglalta helyét a trónon. Vaszilij az uralkodó mögé állt, míg Nyikolaj az anyja mögé lépett. Aki kinyújtotta a kezét, megkereste a fiáét, amit az a vállára tett. Így néz ki egy anya a gyerekével. Én már túl öreg voltam ahhoz, hogy soha nem ismert szüleim után sóvárogjak, de attól még meghatott a gesztus.

Érzelgős gondolataim azonnal kiröppentek a fejemből, amint megszólalt az uralkodó:

– Nagyon fiatal vagy, hogy vezesd a Második Hadsereget.

Még csak nem is hozzám intézte a szavait. Tisztelettudóan meghajtottam a fejemet.

– Igen, moj cár.

– Nagy a csábítás, hogy azonnal felakasztassalak, de a fiam azt mondja, hogy ettől csak vértanú lennél.

A szavaktól megmerevedtem.

Az Apparátus ezt imádná – gondoltam, ahogy a félelem végigkígyózott rajtam. Egy újabb vidám illusztráció a piros könyvbe: Szankta Alina a bitón.

– Szerinte megbízhatunk benned – folytatta az uralkodó remegő hangon. – Én ebben nem vagyok ennyire biztos. Az Éjúrtól való szökésed igencsak hihetetlen, de nem tagadhatom, hogy Ravkának igen nagy szüksége van a szolgálataidra.

Úgy beszélt, mintha csak egy parkőr vagy egy vidéki hivatalnok lennék. Vezeklés – emlékeztettem magam, és visszafojtottam egy gunyoros visszavágást.

– A legnagyobb megtiszteltetés lenne szolgálni Ravka uralkodóját – mondtam inkább.

Vagy a cár szerette a hízelgést, vagy Nyikolaj végzett kiváló munkát ügyem tálalásakor, mindenesetre az uralkodó felmordult, és azt mondta:

– Remek. Legalábbis átmenetileg te leszel a grisák parancsnoka.

Lehetséges, hogy ilyen könnyen menjen?

– Kösz… köszönöm, moj cár – hebegtem zavartan hálát.

– De tudd meg – intett felém figyelmeztetően az ujjával –, ha bármi bizonyítékot is találok arra, hogy ellenem fenekedsz, vagy, hogy bármilyen kapcsolatban állsz a hitehagyottal, tárgyalás vagy per nélkül fellógatlak. – Hangja reszketeg visítássá erősödött. – A nép szerint szent vagy, de szerintem csak egy újabb rongyos menekült. Érted?

Egy újabb rongyos menekült, egyben a legjobb esélyed, hogy megtartsd azt a csillogó trónodat – gondoltam meglepően dühösen, ami hirtelen tört rám. Viszont lenyeltem a büszkeségemet, és olyan mélyen hajoltam meg, ahogy csak tudtam. Vajon az Éjúr is ezt érezte? Hogy kénytelen térdet hajtani és megalázkodni egy züllött bolond előtt?

Az uralkodó eres kezével lagymatag mozdulatot tett. Elbocsátott minket. Malra pillantottam.

Nyikolaj megköszörülte a torkát.

– Atyám – szólalt meg –, ott van még a nyomolvasó ügye.

– Hm? – köszörülte meg torkát a cár, és úgy pillantott fel, mintha most riadt volna fel álmából. – A…? Á, igen. – Csipás szemét Malra meresztette, és unott hangon azt mondta: – Elhagytad az őrhelyedet, és szándékosan megtagadtad a felettesed utasításait. Ezért akasztás jár.

Élesen beszívtam a levegőt. Mellettem Mal kővé dermedt. Ekkor egy undok gondolat tolakodott az elmémbe: ha Nyikolaj meg akarna szabadulni Maltól, akkor nyilvánvalóan így lenne a legkönnyebb dolga.

Az emelvény körül álló tömeg sorain izgatott mormogás szaladt végig. Mibe sétáltunk bele? Kinyitottam a számat, de még mielőtt egy szót is szólhattam volna, Nyikolaj megelőzött.

– Moj cár – közölte alázatosan –, bocsáss meg, de a nyomkereső segített a napidézőnek, hogy ne kerüljön a korona ellenségeinek a kezére!

– Már ha ő egyáltalán valaha is veszélyben volt.

– Magam láttam, amint a nyomkereső harcol az Éjúr ellen. Megbízható barát, és hiszem, hogy Ravka érdekeit szem előtt tartva cselekedett.

Az uralkodó előrelökte alsó ajkát, de Nyikolaj nem lankadt.

– Jobban érezném magam, ha tudnám, hogy a nyomolvasó a Kis Palotában van.

A cár erre a homlokát ráncolta. Valószínűleg már az ebéd és a szundikálás jár a fejében – gondoltam.

– Mi mondandód van erre, fiú? – kérdezte végül.

– Csak azt tettem, amit helyesnek véltem – felelte Mal kimérten.

– Úgy tűnik, a fiam szerint jó okod volt rád.

– Azt hiszem, minden ember úgy véli, hogy jó oka van arra, amit tesz – felelte Mal. – Ettől még dezertáltam.

Nyikolaj az égre emelte a szemét, én pedig leküzdöttem a késztetést, hogy alaposan megrázzam Malt. Most az egyszer nem lehetne kevésbé nyakas és egyenes?

Az uralkodó homlokán elmélyültek a barázdák. Mi vártunk.

– Jól van – szólalt meg végül. – Ugyan, mit számít még egy vipera a fészekben? Becstelenséged miatt elbocsátalak szolgálatomból.

– Becstelenség miatt? – bukott ki belőlem.

Mal azonban csak meghajolt, és így szólt:

– Köszönöm, moj cár!

A király erőtlenül legyintett.

– Távozzatok! – közölte ingerülten.

Erős volt a kísértés, hogy maradjak, és vitába szálljak vele, de Nyikolaj figyelmeztetően rám meredt, Mal pedig már meg is fordult, hogy távozzon. Nekem majdnem futnom kellett, hogy beérjem, ahogy a kék szőnyegen kifelé haladt.

Amint elhagytuk a tróntermet, és a kétszárnyú ajtó becsukódott mögöttünk, rögtön így szóltam:

– Beszélünk Nyikolajjal. Rávesszük, hogy kérvénnyel forduljon az uralkodóhoz.

Mal még csak le sem lassított.

– Semmi értelme – mondta. – Tudtam, hogy így lesz.

Ennyit mondott csak, de görnyedt tartásából láttam, hogy egy része azért másban reménykedett. Legszívesebben karon ragadtam volna, hogy megállítsam, elmondjam, sajnálom, hogy valami módot majdcsak találunk, hogy helyrehozzuk a dolgot. Ehelyett azonban csak sietős léptekkel haladtam mellette, igyekezve tartani vele a tempót, nagyon is tudatában annak, hogy minden ajtónál lakájok figyelnek minket.

A palota tündöklő folyosóin tartottunk visszafelé, majd leszaladtunk a márványlépcsőn. Fjedor és grisái a lovaik mellett vártak minket. Tőlük telhetőén kiglancolták magukat, de élénk színű keftáik még így is kissé viseltesnek tűntek. Tamar és Tolja tőlük valamivel odébb állt, a tőlem kapott aranyló napkorongok csak úgy szikráztak durva szövésű ujjasaikon. Vettem egy nagy levegőt. Nyikolaj megtette, amit tudott. Most rajtam a sor.

13. fejezet

A

 TEKERGŐZŐ, FEHÉR MURVÁS ösvényt követtük a palota kertjében, elhaladva a hullámos pázsitok és kerti pavilonok, valamint a sövényútvesztő magas falai mellett. Az általában rezzenetlen és hallgatag Tolja most izgett-mozgott a nyeregben, száját morcos vonallá húzta.

– Van valami baj?

Már azt gondoltam, nem is felel, de aztán így szólt:

– Gyengeséget orrontok itt. Mintha az emberek elpuhulnának.

Vetettem egy pillantást az óriás termetű harcosra.

– Hozzád képest mindenki puhány, Tolja.

Tamarra általában lehetett számítani, hogy kineveti fivére rossz hangulatát, de most meglepett, amikor azt mondta:

– Igaza van. Ez a hely úgy bűzlik, mintha haldokolna.

Ezzel nem igazán segítettek megnyugodni. Tróntermi hallgatóságunktól kirázott a hideg, és még mindig kicsit emésztenem kellett az uralkodó irányába fellobbanó haragomat, noha a szentek a tanúim, hogy rászolgált. Egy mocskos, vén kujon volt, aki imádta sarokba szorítani a szolgálólányokat, és akkor még egy árva szót sem szóltunk róla, hogy mennyire romlott uralkodó, aki pár perce még azzal fenyegetőzött, hogy kivégeztet minket Mallal együtt. Elég volt csak rágondolnom, hogy a keserű neheztelés újabb rohama törjön rám.

A szívem gyorsabban kezdett verni, ahogy beértünk az erdei alagútba. A fák felénk hajoltak, és felettünk az ágak zöld kupolaként borultak ránk. Mikor utoljára láttam őket, még csupaszok voltak.

Kiértünk a ragyogó napsütésbe. Alattunk terült el a Kis Palota.

Hiányzott – döbbentem rá. Hiányoztak szikrázó aranykupolái, a mindenféle, valódi és képzelt szörnyeteggel kifaragott furcsa falak. Hiányzott a kék tó, ami úgy csillogott, mintha az ég egy szelete lenne, a nem teljesen a közepén emelkedő szigetecske, a partján az idézők fehér foltokként virító pavilonjai. Nem volt ehhez fogható hely. Meglepve fedeztem fel, hogy az otthonomnak érzem.

Ám nem minden volt olyan, mint egykor. Most az Első Hadsereg katonái állomásoztak mindenfelé, puskával a hátukon. Kételkedtem benne, hogy sokat érnének elszánt szívtörőkből, szélhívókból és pokolhívókból álló haderő ellen, de világos üzenetet hordoztak: nem bíznak a grisákban.

Egy csapat, szürkébe öltözött szolga várakozott a lépcsőknél, hogy elvezessék a lovainkat.

– Készen állsz? – suttogta Mal, ahogy segített leszállni a lóról.

– Bárcsak ne kérdezgetné ezt mindenki! Úgy nézek ki, mint aki nem áll készen?

– Úgy nézel ki, mint amikor a levesedbe egy ebihalat csempésztem, te meg véletlenül lenyelted.

Visszafojtottam a nevetésemet, de éreztem, hogy aggodalmam részben eloszlik.

– Köszi, hogy emlékeztetsz rá. Nem hiszem, hogy azért valaha is törlesztettem volna.

Megálltam, hogy lesimítsam keftám ráncait, abban a reményben húzva az időt, hogy közben a lábam is abbahagyja a remegést. Aztán elindultam felfelé a lépcsőkön, a többiekkel a nyomomban. Áthaladtunk a hűs és sötét előcsarnokon, és beléptünk az aranykupolás terembe, ami egy óriási hatszög volt, egy katedrálishoz méltó arányokkal. Faragott falait igazgyöngy berakás díszítette, fölé pedig egy hatalmas aranykupola borult, ami mintha elérhetetlen messzeségben lebegett volna felettünk. A helyiség közepére négyszög alakban négy asztalt állítottak, és itt vártak ránk a grisák. Noha számuk megfogyatkozott, még mindig rendjeik szerint sorakoztak fel, és összezsúfolódva álldogáltak vagy üldögéltek vörös, bíbor és kék csoportokra oszolva.

– Nagyon odavannak a csinos kis színeikért – dörmögte Tolja.

– Ne adj ötleteket! – súgtam oda. – Mert lehet, hogy úgy döntök, a testőrségemnek rikító sárga császárkabátot kell hordania.

Most először láttam, hogy már-már félelemnek nevezhető kifejezés suhan át az arcán.

Elindultunk befelé, mire a grisák zöme felállt. Fiatalok alkották a jelenlevőket, és ahogy ráébredtem, hogy az idősebb és tapasztaltabb grisák döntöttek úgy, hogy átallnak az Éjúrhoz, belém hasított a nyugtalanság. Vagy talán csak elég okosak voltak ahhoz, hogy a futásban keressenek menedéket.

Arra számítottam, hogy nem sok korporál marad. Ők voltak a legmagasabb rangú grisák, a legértékesebb harcosok, akik a legközelebb álltak az Ejúrhoz.

De még így is akadt pár ismerős arc. Szergej egyike volt a kevés szívtörőnek, aki úgy határozott, marad. Marie és Nágya az étheráloknál állt. Meglepve láttam, hogy David a matyeriálok asztalánál ül esetlen testtartással. Tudtam, hogy fenntartásai vannak az Éjúrral szemben, ez mégsem gátolta meg abban, hogy a szarvasagancsot a nyakam köré zárja. Talán ezért nem nézett rám. Vagy csak már alig várta, hogy visszatérhessen a műhelyébe.

Az Éjúr ébenfekete székét sehol sem láttam. Asztala üresen állt.

Szergej lépett előre elsőként.

– Alina Sztarkova – szólalt meg kimérten. – Örülök, hogy ismét köszönhetlek a Kis Palotában. – Észrevettem, hogy nem hajolt meg.

A feszültség fokozódott, és úgy lüktetett a teremben, akár egy élőlény. Egy részem legszívesebben szétzúzta volna. Könnyű lenne: elmosolyodhatnék, felnevethetnék, megölelhetném Marie-t és Nágyát. Noha soha nem tartoztam teljesen ide, eléggé ügyesen lepleztem. Megkönnyebbülés lenne azt színlelni, hogy ismét egy vagyok közülük. De eszembe jutott Nyikolaj figyelmeztetése, és fékeztem magam. A gyengeség álca.

– Köszönöm, Szergej! – feleltem, szándékoltan közvetlen hangot megütve. – Örülök, hogy itt lehetek.

– Már pletykáltak a visszatérésedről – felelte. – De legalább ennyi híresztelés keringett a halálodról is.

– Nos, amint láthatod, élek, és olyan jól vagyok, amennyire bárki lehet, aki több hetet tölt a Vyn.

– Állítólag az uralkodó második fiának társaságában érkeztél – közölte Szergej.

Hát itt is volt. Az első kihívás.

– Így igaz – feleltem kedvesen. – Ő volt a segítségemre az Éjúrral vívott csatámban.

A termen mocorgás futott végig.

– A Zónában? – kérdezte Szergej némileg értetlenül.

– Az Igaz-tengeren – javítottam ki. Mormogás kezdődött a tömegben. Felemeltem a kezemet, és megkönnyebbülve láttam, hogy elhallgatnak. Bírd rá őket, hogy kövessék apró-cseprő parancsaid, utána már követni fogják a nagy horderejűeket is! – Rengeteg mesélnivalóm van, továbbá fontos értesüléseket kell közölnöm. De ezek várhatnak. Mert Os Altába okkal tértem vissza.

– Az emberek esküvőt rebesgetnek – jegyezte meg Szergej.

Hát, Nyikolajt ezt biztos felvillanyozná.

– Nem azért jöttem vissza, hogy menyasszony legyek – feleltem. – Egyetlen ok miatt tértem vissza. – Ez nem volt teljesen igaz, de nem óhajtottam megbeszélni a harmadik erősítő ügyét egy kétes hűségű grisákkal teli teremben. Vettem egy nagy levegőt. Eljött az idő. – Azért vagyok itt, hogy átvegyem a Második Hadsereg parancsnokságát.

Mindenki egyszerre kezdett beszélni. Néhányan éljeneztek, páran dühösen ordibáltak. Láttam, hogy Szergej és Marie összenéz. Mikor a terem elcsendesedett, Szergej így szólt:

– Erre számítottunk.

– Az uralkodó beleegyezett, hogy átvegyem a parancsnokságot. – Átmenetileg – gondoltam, de ezt nem tettem hozzá.

Újabb kiabálás- és diskurzushullám indult meg.

Szergej megköszörülte a torkát.

– Alina, te vagy a napidéző, mi pedig örülünk, hogy épségben visszatértél, de nem vagy elég képzett egy katonai hadjárat vezetésére.

– Akár képzett vagyok, akár nem, az uralkodó áldását adta rám.

– Akkor fellebbezni fogunk a cárhoz. A korporálok a legmagasabb rangú grisák, és nekik kellene vezetniük a Második Hadsereget.

– Szerinted, vérontó.

Amint meghallottam a selymes hangot, rögtön tudtam, kié, de a szívem nagyot dobbant, amikor megpillantottam hollófekete haját. Zója tört át az étherálok csoportján, ruganyos alakját kirajzolta nyári, kék selyemruhája, amitől a szeme úgy csillogott, mint két drágakő – mint visszataszítóan hosszú szempillájú drágakövek.

Minden erőmre szükség volt, hogy ne forduljak hátra, és nézzem meg, ugyan Mal ezt hogyan fogadja. Zója volt az a grisa, aki minden tőle telhetőt megtett, hogy megnyomorítsa az életemet a Kis Palotában. Kigúnyolt, pletykákat terjesztett rólam, még két bordámat is eltörte. Viszont ő volt az a lány is, aki réges-régen felkeltette Mal érdeklődését, még Kribirszkben. Nem tudtam biztosan, mi lehetett köztük, de nem hinném, hogy csak élénk csevej.

– Én az étherálok nevében beszélek – közölte Zója. – És mi követjük a napidézőt.

Csak nehezen álltam meg, hogy ne mutassam ki, mennyire meglepődtem. Zója volt az utolsó, akitől azt vártam volna, hogy támogatni fog. Milyen játékot űzhet?

– Nem mindannyian – csipogta közbe Marie erőtlenül. Tudtam, hogy ezen nem kellene meglepődnöm, de attól még fájt.

Zója megvetően felkacagott.

– Igen, tudjuk, hogy te Szergej minden vállalkozását támogatod, Marie. De ez most nem egy éjszakába nyúló légyott a bánjában. Most a grisák és egész Ravka jövőjéről beszélünk.

Vihogás fogadta Zója kijelentését, amitől Marie rákvörösre pirult.

– Ebből elég, Zója! – csattant fel Szergej.

Ekkor egy ismeretlen étherál lépett előre. Sötét bőrű volt, jobb arcán fent halvány heg húzódott. A pokolhívók hímzése díszítette a ruháját.

– Marie-nak igaza van – szólalt meg a férfi. – Nem mindnyájunk nevében beszélsz, Zója. Én szívesebben látnék ugyan egy étherált a Második Hadsereg élén, de nem neki kellene annak lennie. – Vádlóan rám mutatott. – Még csak nem is itt nevelkedett.

– Így van! – kiáltotta egy korporál. – Alig egy évig volt grisa!

– A grisák születnek, nem csinálják őket – mordult fel Tolja.

Hát persze – gondoltam, és magamban sóhajtottam egyet. Ő is ezt a pillanatot választja, hogy kibújjon a csigaházából.

– Te meg ki vagy? – kérdezte Szergej, akinek szavain átütött veleszületett önteltsége.

Tolja keze görbe kardjának markolatára fonódott.

– A nevem Tolja Yul-Baatar. Távol nevelkedtem ettől a dögszagú palotától, és örömmel bizonyítanám be, hogy meg tudom állítani a szívedet.

– Grisa vagy? – kérdezte Szergej hitetlenkedve.

– Éppen annyira, mint te – felelte Tamar, és arany szeme csak úgy villogott.

– És mi van veled? – fordult Szergej Malhoz.

– Én csak egy katona vagyok – lépett mellém. – Az ő katonája.

– Mint mi mindannyian – fűzte hozzá Fjedor. – Azért tértünk vissza Os Altába, hogy a napidézőt szolgáljuk, nem pedig valami pózoló kisfiút.

Ekkor újabb korporál szökkent talpra.

– Te is csak egy gyáva féreg vagy, aki elmenekült az Éjúr bukásakor. Nincs jogod itt lenni, és sértegetni minket.

– És mi van Alinával? – sivította egy másik szélhívó. – Honnan tudjuk, hogy nem játszik össze az Éjúrral? Ő segített neki elpusztítani Novokribirszket.

– És megosztotta vele az ágyát! – rikácsolta másvalaki.

Ne ereszkedj le odáig, hogy bármit is tagadj! – csendült Nyikolaj hangja a fejemben.

– És milyen kapcsolatban állsz Nyikolaj Lancovval? – dörögte egy fabrikátor.

– Milyen kapcsolatban álltál az Éjúrral? – süvített egy átható hang.

– Számít az? – kérdeztem vissza hűvösen, de éreztem, hogy az önuralmam kezd szertefoszlani.

– Persze hogy számít – mondta Szergej. – Hogyan lehetünk különben biztosak a hűségedben?

– Nincs jogod kérdőre vonni őt! – kiáltotta az egyik idéző.

– Miért nincs? – vágott vissza az egyik gyógyító. – Mert ő egy élő szent?

– Dugjátok egy kápolnába, ahova való! – kiáltotta valaki. – Tüntessétek el őt és a gyülevész hadát a Kis Palotából!

Tolja ismét a kardja után kapott. Tamar és Szergej felemelték a kezüket. Láttam, hogy Marie előkapja kovakövét, és éreztem, amint az idézők keltette szél meglibbenti keftám szegélyét. Azt hittem, készen állok szembenézni velük, de nem voltam felkészülve a rajtam végigvágtató, tomboló haragra. A vállsebem lüktetett, és valami kirobbant belőlem.

Szergej gúnyosan vigyorgó képére néztem, és az erőm egyértelmű és rosszindulatú céllal zúdult kifelé. Felemeltem a karomat. Ha leckére vágynak, tőlem megkapják. Majd vitatkozhatnak Szergej testének darabjai felett. A kezem ívet írt le a levegőben, metsző mozdulatot téve felé. A fény a haragomtól élesre fent pengeként sújtott le.

A legutolsó pillanatban józanságom egyetlen szilánkja átdöfte haragom sercegő ködét. Ne! – gondoltam megrettenve, amint rájöttem, mire is készülök. Páni félelem űzte gondolataim összekavarodtak. Elfordulva a magasba térítettem a Vágás irányát.

Messze visszhangzó reccsenés rázta meg a termet. A grisák felordítottak, és hátrálni kezdtek, csapatostul tapadtak a falhoz.

Felettünk egy cakkos szélű hasadékon napfény ömlött be a csarnokba. Úgy hasítottam fel az aranykupolát, mintha csak egy óriási tojás lenne.

Mélységes csend támadt, ahogy minden grisa rémülten és hitetlenkedve fordult felém. Nagyot nyeltem, álmélkodva azon, amit tettem, megrémülve attól, amit majdnem megtettem. Nyikolaj tanácsa jutott eszembe, és megacéloztam magam. Nem szabad, hogy lássák rajtam, félek.

– Azt hiszitek, hogy az Éjúr erős? – kérdeztem, és magam is megriadtam, milyen jegesen és tisztán cseng a hangom. – Fogalmatok sincs, hogy mire képes. Egyedül én láttam, hogy mit tud csinálni. Csak én néztem szembe vele, és éltem túl, hogy meséljek róla.

Saját szavaimat úgy hallottam vissza, mintha egy idegen mondaná, ugyanakkor éreztem, ahogy az erőm visszhangja végigvibrál rajtam, így folytattam. Lassan elfordultam, belenéztem mindegyikük kábult tekintetébe.

– Nem érdekel, hogy szentnek, bolondnak vagy az Éjúr szajhájának tartotok-e. Ha a Kis Palotában akartok maradni, követni fogtok. És ha nem tetszik, mire leszáll az éj, eltűntök innen, különben láncra veretlek titeket. Katona vagyok. És a napidéző. Az egyetlen esélyetek.

Átszeltem a termet, és szélesre tártam az Éjúr termeibe vezető ajtót, magamban némán hálát rebegve azért, hogy nem volt zárva.

Elindultam a folyosón, csak úgy találomra, azt sem tudva, hova megyek, de már alig vártam, hogy minél messzebb kerüljek a kupolacsarnoktól, még mielőtt valaki észrevenné, hogy remegek.

Szerencsére ráleltem a főparancsnokságra vezető útra. Mal mögöttem lépett be, és mielőtt becsuktam volna az ajtót, láttam, hogy Tolja és Tamar elfoglalja a helyét annak két oldalán. Fjedor és a többiek nyilván hátramaradtak. Remélhetőleg sikerült békét kötniük a többi grisával. De az is lehet, hogy éppen egymást ölik.

Ide-oda lépdeltem a távolabbi fal teljes hosszát elfoglaló, Ravkát ábrázoló ősi térkép előtt.

Mal megköszörülte a torkát.

– Azt hiszem, ez jól ment.

Ajkamat egy hisztérikus kacaj hagyta el.

– Hacsak nem akartad az egész plafont a fejünkre rogyasztani – folytatta Mal. – Mert akkor azt hiszem, ez csak részben sikerült.

A hüvelykujjamat kezdtem rágcsálni, és folytattam a fel-alá mászkálást.

– Fel kellett keltenem a figyelmüket.

– Szóval annak szántad?

Majdnem megöltem valakit. Meg akartam ölni valakit. A kupola vagy Szergej között választhattam, és Szergejt sokkal nehezebb lett volna összefoltozni.

– Nem egészen – vallottam be.

Hirtelen minden erő kifutott belőlem. A hosszú asztal melletti egyik székbe rogytam, és a tenyerembe hajtottam a fejemet.

– Mind el fognak hagyni – nyögtem.

– Talán – felelte Mal –, de kétlem.

A karomra hajtottam a fejemet.

– Kit akarok megtéveszteni? Nem vagyok képes erre. Ez az egész olyan, akár valami rossz tréfa.

– Én nem hallottam, hogy bárki is nevetett volna – mondta Mal. – Ahhoz képest, hogy fogalmad sincs róla, mit művelsz, szerintem elég jól csinálod.

Kikukucskáltam a karom mögül. Mal az asztalnak dőlt, karba font kézzel, ajkán halvány mosollyal.

– Mal, én lyukat ütöttem a mennyezetbe.

– Egy igen drámai lyukat.

Fújtattam egyet, ami valahol félúton volt a nevetés és a zokogás között.

– Mit fogunk csinálni, ha esik?

– Amit mindig. Szárazak maradunk.

Kopogtattak, és Tamar dugta be a fejét az ajtón.

– Az egyik szolga tudni szeretné, hogy az Éjúr termeiben alszol-e.

Tudtam, hogy ott kellene. Egyszerűen csak nem akartam. Megdörgöltem az arcomat, és feltápászkodtam. Alig egy órája voltam a Kis Palotában, és máris kimerültem.

– Menjünk, nézzünk körül!

Az Éjúr szállása a főparancsnokságról kivezető folyosóról nyílt. A szénfekete öltözetű szolgák bekísértek minket egy hosszú asztallal és pár kényelmetlennek tűnő székkel bebútorozott, módfelett átlagos társalgóba. Mindegyik falba kétszárnyú ajtókat vágtak.

– Ezen egy folyosóra juthatsz, moj szoverenyij, ami kivezet a Kis Palotából – intett az egyik szolgálólány jobbra. Majd rámutatott a balról nyíló ajtóra: – Az ott az őrök szállása.

A közvetlenül velünk szemközti ajtóhoz nem volt szükség magyarázatra. Az a padlótól a plafonig ért, ébenfekete fájába az Éjúr szimbólumát vésték, a napfogyatkozást. Nem igazán álltam készen, hogy szembenézzek vele, így az őrség szállására vezető ajtóhoz ballagtam, és bekukkantottam. Az ottani társalgó jóval meghittebbnek tűnt. Egy kerek asztal állt benne, ahol kártyázni lehetett, továbbá több kárpitozott fotel vett körül egy kis cserépkályhát, ami télen a meleget biztosította. Egy újabb ajtón túl sorokban álló priccseket fedeztem fel.

– Úgy sejtem, hogy az Éjúrnak ennél több őre volt – szólalt meg Tamar.

– Jóval több – feleltem.

– Kinevezhetünk másokat is.

– Már gondoltam rá – mondta Mal. – De nem tudom, szükséges-e, és nem tudom biztosan, kiben bízhatnánk meg.

Egyet kellett, hogy értsek. Bizonyos mértékig bíztam Toljában és Tamarban, de az egyetlen, aki felől biztos lehettem, az Mal volt.

– Talán érdemes lenne elgondolkoznunk azon, hogy a zarándokokból toborozzunk – javasolta Tamar. – Akadnak köztük egykori katonák. Csak van köztük pár remek harcos, és ők biztos, hogy az életüket adnák érted.

– Kizárt – feleltem. – Ha az uralkodó meghall egyetlenegy elsuttogott Szankta Alinát is, máris a bitón találom magam. Mellesleg nem vagyok biztos benne, hogy olyanok kezébe szeretném helyezni az életemet, akik szerint fel tudok támadni a halottaimból is.

– Elegen leszünk mi erre – mondta Mal.

Bólintottam.

– Jól van. És… tudna valaki gondoskodni arról, hogy a tetőt is megreparálják?

Tolja és Tamar arcára egyforma vigyor telepedett.

– Nem hagyhatnánk úgy pár napig?

– Nem – nevettem fel. – Nem akarom, hogy az egész alkotmány a fejünkre szakadjon. Beszéljetek a fabrikátorokkal! Nekik tudniuk kellene, mi a teendő. – Végighúztam a hüvelykujjamat a tenyeremet kettészelő, kicsit kiemelkedő barázdán. – De ne engedjétek, hogy tökéletes munkát végezzenek! – fűztem hozzá. A hegek remek emlékeztetők.

Visszatértem a központi társalgóba, és odaszóltam az ajtóban lebzselő egyik szolgálólánynak.

– Ma este itt eszünk. Gondoskodnál tálcákról?

A kérdezett felhúzta a szemöldökét, majd meghajolt, és elsietett. Összerezzentem. Nekem állítólag parancsokat kellene osztogatnom, nem pedig kérnem.

Otthagytam Malt és az ikreket, hogy megbeszéljék az őrségállítás menetét, én pedig az ébenfekete ajtóhoz sétáltam. Kilincse két holdsarlót formázott, amit mintha csontból faragtak volna. Mikor megragadtam mindkettőt, és megrántottam, nem nyikordultak vagy reccsentek meg a zsanérok. A két ajtószárny hang nélkül tárult fel.

Az Éjúr szobájában egy korábban meggyújtott lámpás égett. Körbenéztem odabent, aztán kifújtam a levegőt – észre sem vettem, hogy eddig visszatartottam. Mire számítottam? Egy tömlöcre? Veremre? Hogy az Éjúr egy fa ágain aludt fejjel lefelé lógva?

A szoba hatszögű volt, sötét faburkolatú falait úgy faragták ki, hogy karcsú fákkal teli erdő illúzióját keltsék. A nagy baldachinos ágy felett a kupolás mennyezetet sima fekete obszidiánnal borították, és igazgyöngy darabkákat ágyaztak bele, hogy azok csillagképeket formáljanak. Különös egy szoba volt, és minden bizonnyal fényűző is, de csak egy hálóhelyiség.

A polcokon nem sorakoztak könyvek. Az író- és az öltözőasztal üresen állt. Nyilvánvalóan az Éjúr minden ingóságát elvitték, és valószínűleg elégették vagy darabokra törték. Eszembe jutott, hogy annak is örülnöm kellene, hogy az uralkodó nem romboltatta le teljesen a Kis Palotát.

Az ágy mellé sétáltam, és végigsimítottam a hűvös tapintású párnahuzaton. Jó volt tudni, hogy egy része még emberi, hogy esténként ugyanúgy hajtotta álomra a fejét, mint mindenki más. De tényleg tudnék aludni az ágyában, az ő szobájában?

Megriadva eszméltem rá, hogy a helyiség az ő szagát árasztja. Sosem tűnt fel még korábban, hogy lenne illata. Behunytam a szememet, és mélyen beszívtam. Mi volt ez? A téli szél csípőssége. Csupasz ágak szaga. A távoliét illata, az éjszakáé.

Vállsebem zsiborogni kezdett, és kinyitottam a szemem. A szobába vezető ajtó csukva volt. Nem hallottam, mikor záródott be.

– Alina.

Megpördültem. Az Éjúr állt az ágy túloldalán.

A számra tapasztottam a tenyeremet, hogy elfojtsak egy sikolyt.

Ez nem a valóság – gondoltam. Csak egy újabb képzelgés. Mint a Zónában.

– Az én Alinám – mondta most a jelenés halkan. Az arca gyönyörű volt, hegtelen. Tökéletes.

Nem fogok sikoltani, mert ez nem a valóság, és amikor a többiek futva bejönnek, nem lesz mit látniuk.

Az Éjúr lassan megkerülte az ágyat. Léptei nem ütöttek zajt.

Behunytam a szememet, mindkét tenyeremet rátapasztottam, és háromig számoltam. De amikor kinyitottam, ő már ott állt előttem. Akkor sem fogok sikoltani.

Egyet hátraléptem, és éreztem, hogy a fal a hátamnak nyomódik. Elfojtott hang szökött ki a torkomból.

Nem fogok sikoltani.

Az Éjúr felém nyújtotta a kezét. Nem érhet hozzám – mondtam magamban. A keze úgy fog átsiklani rajtam, mint egy kísérteté. Ez nem a valóság.

– Nem szökhetsz meg előlem – suttogta.

Ujjai végigsimítottak az arcomon. Szilárdan. Valóságosan. Éreztem őket.

Rám tört a rettegés. A levegőbe löktem mindkét kezemet, és hőségtől vibráló ragyogó fényhullámba borítottam a szobát. Az Éjúr eltűnt.

Léptek csattantak a kinti helyiségben. Az ajtó felnyílt. Mal és az ikrek viharzottak be, fegyverrel a kézben.

– Mi történt? – kérdezte Tamar, és tekintete végigsuhant az üres szobán.

– Semmi – préseltem ki ajkaimon a szót, remélve, hogy a hangom természetesen cseng. Kezemet keftám fodrai közé rejtettem, hogy ne lássák, mennyire remeg. – Miért?

– Láttuk a fényt, és…

– Túlságosan nagy volt itt a félhomály – feleltem. – A rengeteg fekete miatt.

Egy hosszú pillanatig mind rám meredtek, aztán Tamar ismét körülnézett.

– Tényleg elég komor szoba. Talán érdemes lenne elgondolkoznod egy átalakításon.

– Határozottan szerepel a terveim között.

Az ikrek pillantása körbejárt a helyiségben, majd kifelé indulva Tolja még mindig a vacsora miatt morgolódott a testvérének. Mal várakozva állt az ajtóban.

– Remegsz – mondta.

Tudtam, hogy ezúttal nem fog magyarázatot kérni. Nem is kellett volna, mert kérdés nélkül is el kellene mondanom. De mit is? Hogy dolgokat látok? Hogy megőrültem? Hogy sosem leszünk biztonságban, nem számít, milyen messze futunk? Hogy lyukat ütöttem ugyan az aranykupolába, de a napfénynél valami sokkal rosszabb mászott belém?

Inkább hallgattam.

Mal csak egyszer csóválta meg a fejét, aztán fogta magát, és távozott.

Egyedül álltam az Éjúr üres termének közepén.

Kiabálj utána! – gondoltam csüggedten. Mondj neki valamit! Mondj el neki mindent!

Mal alig pár méterre járt tőlem, a fal túloldalán. Kiálthattam volna a nevét, visszahívhattam volna, hogy elmondjak mindent – hogy mi történt a Zónában, hogy majdnem végeztem Szergejjel, hogy mit láttam nem is olyan rég. Már nyitottam a számat, de újra meg újra ugyanazok a szavak jutottak az eszembe.

Nem fogok sikoltani. Nem fogok sikoltani. Nem fogok sikoltani.

14. fejezet

M

ÁSNAP REGGEL dühös kiabálásra ébredtem. Egy pillanatra fogalmam sem volt, hol vagyok. A sötétség szinte tökéletes volt, egyedül az ajtó alól kúszott be némi fény egy keskeny résen.

Aztán visszatért a valóság. Felültem, és az ágy melletti falra akasztott lámpa felé tapogatóztam. Felcsavartam a lángot, és szemem végigsiklott a fekete selyem ágyneműn, a palaszürke padlón, a faragott ébenfa berakású falakon. Tényleg eszközölni fogok pár változtatást. Ez a szoba egyszerűen túl lehangoló, hogy itt ébredjek. Furcsa volt arra gondolni, hogy igazából az Éjúr szállásán vagyok, hogy az éjszakát az ágyában töltöttem. Hogy őt láttam ugyanebben a szobában állni.

Elég ebből! – Ledobtam magamról a takarót, és lábamat oldalt letéve, kiültem az ágy szélére. Nem tudtam, hogy a látomásaim képzeletem szüleményei-e, vagy tényleg az Éjúr próbálkozik valamiképpen manipulálni engem, ám kell legyen rájuk racionális magyarázat. Talán a nyicsevóharapás fertőzött meg valamivel. Ha ez volt a helyzet, akkor csak módot kell találnom arra, hogy meggyógyítsam. Vagy az is lehet, hogy a hatás idővel elmúlik.

Az ajtóm előtti vita egyre hangosabb lett. Úgy véltem, felismerem Szergej hangját és Tolja mérges dörmögését. Belebújtam az ágy lábánál hagyott hímzett pongyolába, megnéztem, hogy el van-e fedve csuklómon a béklyó, és kisiettem a társalgóba.

Majdnem nekiszaladtam az ikreknek. Tolja és Tamar vállt vállnak vetve állta el egy csapat, a szobámba bejutni próbáló grisa útját. Tolja karba fonta a kezét, Tamar pedig a fejét ingatta, míg Szergej és Fjedor hangosan mondta a magáét. Lehangoltan láttam, hogy Zója áll mellettük. Annak a sötét bőrű pokolhívónak a társaságában, aki előző nap kihívást intézett hozzám. Úgy tűnt, mindenki egyszerre beszél.

– Mi folyik itt? – kiáltottam.

Amint Szergej meglátott, megindult felém, kezében egy papírlappal. Tamar már mozdult, hogy útját állja, de én félreintettem.

– Minden rendben – mondtam. – Mi a gond? – De közben arra gondoltam, hogy már tudom is. Felismertem a saját kézírásomat, és az arany napkorongos pecsét maradványait, amit Nyikolajtól kaptam, hogy arra a papírra üssem, amit most Szergej lobogtatott előttem.

– Ez elfogadhatatlan – hörögte.

Előző este kihirdettem, hogy haditanácsot fogok összehívni. Minden grisa rend két küldöttel képviseltetheti magát. Örömmel láttam, hogy Fjedort éppúgy megválasztották, mint Szergejt, bár a jóindulat valamennyire megfogyatkozott, amikor az idősebb grisa is megszólalt.

– Igaza van – közölte ugyanis Fjedor. – A korporálok a grisák első védelmi vonala. Mi vagyunk a legtapasztaltabbak katonai ügyekben, és így minket tisztességesebb képviselet illetne meg.

– Mi éppen olyan értékesek vagyunk háborús ügyekben – jelentette ki Zója élénkpiros képpel. Még haragosan is gyönyörű volt. Gyanítottam, hogy őt választják az étherálok képviselőjének, noha határozottan nem tett boldoggá. – Ha három korporál lesz a tanácsban, akkor három idézőnek is kell lennie.

Mindenki újra kiabálni kezdett. Feltűnt, hogy a matyeriálok nem jöttek panaszkodni. Mint a legalacsonyabb rangú rend valószínűleg egyszerűen már annak is örültek, hogy bekerültek a tanácsba, vagy az is lehet, túlságosan lekötötte őket a munkájuk, hogy ezzel foglalkozzanak.

Én még mindig nem tértem teljesen magamhoz. Reggelizni szerettem volna, nem vitatkozni. Ám tudtam, hogy ezt előbb el kell rendezni. Másként szándékoztam csinálni a dolgokat – és lehet, hogy jó lesz, ha megtudják, mennyire másként, különben még az egész azelőtt darabjaira hullik, hogy elkezdődhetne.

Felemeltem a kezemet, mire azonnal elhallgattak. Ez a trükk egyértelműen bevált. Talán attól féltek, hogy ismét tönkreteszek egy újabb mennyezetet.

– Két grisa lesz minden rendből – közöltem. – Se több, se kevesebb.

– De… – kezdte Szergej.

– Az Éjúr megváltozott. Ha bármi reményünk is van rá, hogy legyőzzük, ahhoz nekünk is változnunk kell. Két grisa minden rendből – ismételtem. – És a rendek nem ülhetnek többé elkülönülten. Egy helyen lesztek ezentúl, együtt esztek, együtt harcoltok.

Ezzel legalább sikerült elérnem, hogy befogják. Csak álltak ott, tátott szájjal.

Kiélveztem elszörnyedt arcuk látványát. Úgy festettek, mintha azt mondtam volna nekik, hogy mind meztelenül fogunk csatába indulni. A matyeriálokra nem harcosokként tekintettek, így senki sem vette a fáradságot, hogy megtanítsák őket küzdeni. Én ebben elszalasztott lehetőséget láttam. Azt használd, ami vagy aki a kezed ügyébe esik!

– Látom, hogy mindannyian le vagytok nyűgözve – sóhajtottam alig hallhatóan.

Rettenetesen vágytam egy pohár teára, így az asztalhoz sétáltam, ahol a reggelizős tálcát elhelyezték a lefedett fogásokkal. Felemeltem az egyik fedelet: hering rozzsal. A mai reggel nem indult valami jól.

– Na de… de ez mindig így volt – hebegte Szergej.

– Nem forgathatsz fel több évszázados hagyományokat! – protestált a pokolhívó.

– Most tényleg ezen fogunk vitatkozni? – kérdeztem ingerülten. – Háborúban állunk egy felmérhetetlenül erős ősi hatalommal, ti pedig azon akartok perlekedni, hogy ki üljön mellettetek az ebédnél?

– Nem ez a lényeg – mondta Zója. – Van egy rendje a dolgoknak, egyfajta módja, ahogyan azokat intézzük…

Mind újrakezdték a sápítozást – a hagyományról, arról, ahogy a dolgok történnek, arról, hogy rendnek kell lennie, és hogy mindenkinek tudnia kell, hol a helye.

Hangos csattanással tettem vissza a fedőt az ételre.

– Mi így fogjuk csinálni – közöltem, és gyorsan fogyatkozott a türelmem. – Nincs több korporál sznobéria. Nincs több étherál klikkesedés. És nincs több hering.

Zója szóra nyitotta a száját, de aztán meggondolta magát, és inkább becsukta.

– És most menjetek! – vakkantottam. – Szeretném nyugodtan megenni a reggelimet.

Egy pillanatig csak álltak ott, aztán Tolja és Tamar lépet egyet előre, mire a grisák – egyre nagyobb ámulatomra – tették, amit mondtam.

Zója sértődött képet vágott, Szergej arcán viharfelhők tornyosultak, de mind megjuhászodva somfordáltak ki a teremből.

Alig távoztak, mikor Nyikolaj bukkant fel az ajtóban, én pedig rájöttem, hogy eddig a kinti folyosón hallgatózott.

– Szép munka – közölte. – A mai napra mindörökké úgy emlékeznek majd, mint a nagy heringkiáltvány napjára. – Belépett a társalgóba, és behúzta maga után az ajtót. – Noha az előadásmód nem volt a legkifinomultabb.

– Én nem tudok egyszerre szórakoztató és egyben zárkózott lenni, mint te – ültem le az asztalhoz, hogy farkaséhesen beleharapjak egy zsemlébe. – Viszont a zsémbes figura mintha beválna.

Egy szolga sietett oda, és hozott egy csésze teát a szamovárból. Szerencsére tűzforró volt, és jó sok cukorral készült. Nyikolaj fogott egy széket, és leült, anélkül, hogy engedélyt kért volna.

– Tényleg nem eszed meg? – kérdezte, miközben máris megpakolta a tányérját heringekkel.

– Undorítóak – feleltem tömören.

Nyikolaj nagyot harapott az egyikbe.

– Nem maradsz életben a tengeren, ha a gyomrod nem bírja a halat.

– Ne játszd itt nekem a szegény tengerészt! Én ettem a hajódon, rémlik? És Sturmhond szakácsa aligha sózott tőkehalat meg kétszersültet tálalt fel.

Nyikolaj gyászosan felsóhajtott.

– Bárcsak magammal hozhattam volna Burgost! Az udvari konyha a jelek szerint csak akkor tekint késznek egy fogást, ha az már úszik a vajban.

– Csak egy herceg nyafoghat a túl sok vaj miatt.

– Hm – mondta elmerengve, és megpaskolta a hasát. – Talán egy királyi pocak nagyobb tekintélyt kölcsönözne nekem.

Felnevettem, de aztán majdnem felugrottam ijedtemben, amikor váratlanul kinyílt az ajtó, és Mal lépett be. Megtorpant Nyikolaj láttán.

– Nem is tudtam, hogy a Kis Palotában eszel, moj cárevics. – Mereven meghajolt előbb Nyikolaj, majd felém.

– Nem kell ezt csinálnod – szóltam rá.

– De igen, kell csinálnia.

– Hallottad Tökély herceget – ült le az asztalunkhoz Mal.

Nyikolaj elvigyorodott.

– Rengeteg becenevem van, de ez messze a legpontosabb.

– Nem tudtam, hogy már felébredtél – mondtam Malnak.

– Már órák óta fenn vagyok, ide-oda mászkálok, valami elfoglaltságot keresve.

– Pazar – jegyezte meg erre Nyikolaj. – Úgyis azért jöttem, hogy átadjak neked egy meghívót.

– Egy bálra? – kérdezte Mal, aki elvette zsemlém maradékát a tányéromról. – Erősen remélem, hogy egy báli meghívó az.

– Noha biztosra veszem, hogy csodálatosan keringőzöl, nem. A Balakirjev melletti erdőkben vadkanokat láttak. Holnap indul a vadászat, és szeretném, ha elmennél rá.

Mal felhúzta a szemöldökét.

– Kifogytál a barátaidból, fenség?

– Ellenben ellenségeim bőven akadnak – válaszolta Nyikolaj. – De én nem leszek ott. A szüleim nem nagyon lelkesednek azért, hogy ismét szem elől veszítsenek. De beszéltem az egyik tábornokkal, aki belement, hogy jelen lehess, mint a vendége.

Mal hátradőlt, és karba fonta a kezét.

– Értem. Szóval, míg én pár napig az erdőben bolyongok, addig te itt lebzselsz – vetett rám egy sokatmondó pillantást.

Fészkelődni kezdtem a széken. Nem tetszett a célozgatása, de be kellett valljam, elég átlátszó cselnek tűnt a dolog. Az igazat megvallva, túlságosan is átlátszónak Nyikolajt ismerve.

– Tudjátok, ti ketten, örök szerelmes létetekre, szörnyen bizalmatlanok vagytok – állapította meg Nyikolaj. – Az Első Hadsereg legmagasabb rangú tagjai közül ott lesznek páran, ahogy a fivérem is. Imád vadászni, én pedig a saját szememmel láttam, hogy te vagy Ravka legjobb nyomolvasója.

– Azt hittem, úgy volt, hogy nekem Alinát kell védelmeznem – mondta Mal. – Nem pedig egy csapat elkényeztetett előkelőséggel nyargalásznom ide-oda.

– Tolja és Tamar meg tudja oldani a védelmét, míg távol vagy. És itt a lehetőség, hogy hasznossá tedd magad.

Remek! – gondoltam, látva, hogy Mal szeme összeszűkül. Egyszerűen tökéletes.

– És te mit csinálsz, hogy hasznossá tedd magad, fenség?

– Én herceg vagyok – mondta erre Nyikolaj. – A hasznosnak levés nem tartozik a feladatköreim közé. Viszont – tette hozzá –, amikor nem lézengek egyszerűen csak jóképűen, megpróbálom majd jobban felszerelni az Első Hadsereget, és értesüléseket szerezni az Éjúr hollétéről. A hírek szerint elérte Szikurzojt.

Erre Mallal mindketten felkaptuk a fejünket. Szikurzojnak azt a hegyláncot hívták, ami a Ravka és a Shu Han közti határ szinte teljes hosszában húzódott.

– Szerinted délen van? – kérdeztem.

Nyikolaj újabb heringdarabot kapott be.

– Lehetséges. Inkább arra voksoltam volna, hogy a fjerdaiakkal szűri össze a levet, de Szikurzoj jó búvóhely. Ha a hírek igazak, akkor a lehető leggyorsabban szövetségre kell lépnünk a shukkal, hogy két fronton indulhassunk meg ellene.

– Az ő területén akarsz háborúzni? – lepődtem meg.

– Jobb, mintha megvárnánk, amíg újra megerősödik annyira, hogy ő háborúzzon a miénken.

– Ez tetszik – ismerte el Mal mogorva ámulattal. – És nem olyasmi, amire az Éjúr számítana.

Ez eszembe idézte, hogy noha Mal és Nyikolaj között akadtak nézeteltérések, Mal és Sturmhond régebben már elindult a baráttá válás útján.

Nyikolaj ivott egy korty teát, és azt mondta:

– Az Első Hadseregtől zavaró híreket is kapunk. Úgy fest, rengeteg katona lett egyszerre vallásos, és dezertált.

Erre a homlokomat ráncoltam.

– Úgy érted, hogy…

Nyikolaj bólintott.

– A kolostorokban keresnek menedéket, és belépnek az Apparátus napszentkultuszába. A pap azt állítja, hogy a romlott uralkodó foglyul ejtett téged.

– Ez nevetséges! – fortyantam fel.

– Az igazat megvallva, tökéletesen hihető, egyben igencsak kielégítő történetként szolgál. Mondanom sem kell, hogy atyám nem örül. Tegnap este igencsak dühbe gurult, és megduplázta az Apparátus fejére kitűzött vérdíjat.

Felnyögtem.

– Ez baj.

– Az – ismerte el Nyikolaj. – Beláthatod hát, hogy miért lenne okos dolog a testőrkapitányod részéről, ha elkezdene szövetségeseket szerezni a Nagy Palotában. – Átható tekintetét most Malra szegezte. – És Orecev, így hasznossá tehetned magad. Mert amennyire rémlik, igencsak elbűvölted a legénységemet, így talán foghatnád az íjadat, és eljátszhatnád a diplomata szerepét a féltékeny szerelmes helyett.

– Gondolkodni fogok rajta.

– Rendes fiú – mondta erre Nyikolaj.

Ó, a szentek szerelmére! – Mi lenne, ha nem piszkálná állandóan Malt?

– Vigyázz magadra, Nyikolaj! – szólalt meg Mal halkan. – A hercegek vére ugyanolyan, mint bárki másé.

Nyikolaj lesöpört egy láthatatlan porszemet a ruhája ujjáról.

– Ez igaz. Csak éppen rajtuk jobb ruhák szakadnak el.

– Mal…

Mal felállt, széke csikorogva súrlódott a padlón.

– Ki kell szellőztetnem a fejem.

Azzal kisétált az ajtón, ezúttal megfeledkezett minden színlelt hajlongásról és titulusról.

Lehajítottam a szalvétámat.

– Ezt meg miért csinálod? – förmedtem rá Nyikolajra mérgesen. – Miért provokálod így?

– Azt tettem? – nyúlt Nyikolaj egy újabb zsemle után. Átvillant az agyamon, hogy mindjárt villát döfök a kezébe.

– Ne feszítsd túl a húrt, Nyikolaj! Ha elveszíted Malt, azzal elveszítesz engem is.

– Meg kell tanulnia, hogy errefelé mik a játékszabályok. Ha nem képes rá, csak teher lesz. Túl nagy a tét, hogy beérjük félmegoldásokkal.

Megborzongtam, és a fejem fölé emelve összedörzsöltem a tenyeremet.

– Utálom, amikor így beszélsz. Olyan, mintha az Éjúr mondaná.

– Ha valaha is gondot okozna megkülönböztetni kettőnket, azt az embert keresd, aki nem akart megkínozni téged, és nem próbálta megöletni Malt. És az én leszek.

– Annyira biztos vagy benne, hogy te nem tennéd? – vágtam vissza. – Ha az közelebb vinne ahhoz, amire vágysz, a trónhoz, és a nagy esélyhez, hogy megmentsd Ravkát, biztos, hogy nem küldenél bitóra a saját érdekedben?

Nyikolaj újabb flegma válaszára számítottam, de most úgy nézett ki, mint akit gyomorszájon vágtak. Beszélni kezdett, elhallgatott, aztán megrázta a fejét.

– Szentek – mondta végül, és hangszíne valahol a megrökönyödés és a megvetés között rekedt. – Igazán nem tudom.

Hátradőltem a széken. Beismerése fel kellett volna, hogy dühítsen, de inkább azzal járt, hogy minden haragom elpárolgott. Talán az őszintesége miatt. Vagy talán mert kezdett aggasztani, hogy mire lehetek képes én magam is.

Egy hosszú percig néma csendben ültünk. A herceg megmasszírozta a tarkóját, és lassan felállt. Az ajtóban megtorpant.

– Becsvágyó vagyok, Alina. Ez hajt. De remélem… remélem, hogy még mindig tudom, mi a különbség jó és rossz között. – Tétovázott. – Szabadságot kínáltam neked, és komolyan is gondoltam. Ha holnap úgy döntesz, hogy visszaszöksz Novji Zembe Mallal, én magam teszlek titeket egy hajóra, és hagyom, hogy tengerre szállj. – A szemembe nézett, mogyoróbarna szeme meg sem rezzent. – De sajnálnám, ha el kellene búcsúznom tőled.

Ezzel kilépett a folyosóra, léptei visszhangoztak a kőpadlón.

Egy darabig még ültem ott, a reggelimet csipegettem, és Nyikolaj búcsúszavain merengtem. Aztán valamennyire felráztam magam. Nem volt most időm a mozgatórugóit boncolgatnom. Alig pár óra múlva a haditanács összeül, hogy megvitassa a követendő stratégiát, és hogy mi a legjobb módja az Éjúr elleni védekezésnek. Rengeteg előkészületet kellett tennem, de előtte még várt rám egy látogatás.

AHOGY BEGOMBOLTAM kék-arany keftám nap alakú gombjait, bánatosan megráztam a fejem. Baghra nem fogja vesztegeti az időt, hogy ne gúnyolódjon újkeletű hiúságaimon. Megfésülködtem, majd az Éjúr használta bejáraton kisurrantam a Kis Palotából, és elindultam a tóhoz.

A szolgálólány, akivel beszéltem, arról számolt be, hogy Baghra nem sokkal a téli ünnepség után megbetegedett, és azóta nem fogadott diákokat. Természetesen én tudtam, mi az igazság. Az ünnep éjszakáján Baghra leleplezte előttem az Éjúr terveit, és segített megszöknöm a Kis Palotából. Utána megpróbált időt nyerni, eltitkolva távollétemet. Amikor arra gondoltam, milyen dühös lehetett az Éjúr, mikor rájött Baghra árulására, mintha egy kő ülte volna meg a gyomromat.

Amikor megpróbáltam a nyárfalevélként remegő cselédlányt kifaggatni a részletekről, az egyetlen suta pukedlizés után szinte kimenekült a szobából. De Baghra még életben volt, méghozzá itt. Az Éjúr el tudott pusztítani egy egész falut, de úgy tűnt, még ő sem lépte át a határt, amit saját anyja meggyilkolása jelentett.

A Baghra kunyhójához vezető ösvényt benőtte a vadszeder, a bozótos nyári erdőt áthatotta a levelek és a nyirkos föld szaga. Sietősre fogtam lépteimet, meglepődve magamon, hogy már mennyire szeretném őt látni. Szigorú tanár volt, és legjobb napjain is kellemetlen ember, de megpróbált segíteni, amikor senki más nem tette, és tudtam, hogy ő a legjobb esélyem arra, hogy megfejtsem Morozova harmadik erősítőjének rejtélyét.

Felkaptattam a kunyhó előtti három lépcsőfokon, és bekopogtam. Semmi válasz. Újra kopogtattam, aztán belöktem az ajtót, és összerezzentem az ismerős, kitóduló hőség miatt. Baghra mintha mindig fázott volna, és a kunyhójába belépni olyan volt, mintha egy kemencébe dugnák az embert.

A kicsi és sötét szoba pont úgy festett, ahogy az emlékeimben élt: puritánul volt berendezve, csak a legelemibb létszükségletekhez elengedhetetlen eszközökkel: a cserépkályhában tűz morajlott, Baghra pedig mellette kuporgott viseltes keftájában. Meglepve láttam, hogy nincs egyedül. Egy szolga ült mellette, egy szürkébe öltözött fiatal fiú. Aki azonnal felállt, amint beléptem, és a félhomályban rám meredt.

– Nincs látogatás – szólalt meg.

– Kinek a parancsára?

Hangom hallatán Baghra hirtelen felkapta a fejét.

Botjával rácsapott a földre.

– Távozz, fiú! – rendelkezett.

– De…

– Menj! – mordult rá az asszony.

Éppoly kedves, mint mindig – gondoltam óvatosan.

A fiú újabb szó nélkül kiiszkolt a kunyhóból.

Az ajtó alig csukódott be, Baghra máris megszólalt:

– Már azon tűnődtem, mikor teszed tiszteletedet nálam, kis szent.

Jobb, ha ráhagyom, hogy pont azon az egyetlen néven szólítson, amit ki nem állhatok!

Máris ömlött rólam a veríték, és egy lépéssel sem kívánkoztam közelebb a tűzhöz, de mégis így tettem, és a szobát átszelve, leültem a székbe, ahol az előbb még a szolga foglalt helyet.

Baghra a lángok felé fordult, ahogy elindultam, háttal nekem. Ma ritka jó formáját hozta, de nem foglalkoztam a sértéssel.

Egy pillanatig csendben ültem, bizonytalanul, hol is kezdjem.

– Azt mondták, hogy megbetegedtél, miután elmentem.

– Hm.

Nem akartam ugyan tudni, mégis rávettem magam a kérdésre.

– Mit csinált veled?

Baghra szárazon felkacagott.

– Kevesebbet, mint amit tehetne. Többet, mint amit szabad lenne.

– Baghra…

– Úgy volt, hogy Novji Zembe mész. Úgy volt, hogy felszívódsz.

– Megpróbáltam.

– Nem: vadászatra indultál – mosolygott rám gúnyosan, és rácsapott a földre a botjával. – És mire bukkantál? Egy csinos nyakláncra, amit egész életedben hordani fogsz? Gyere közelebb! Tudni akarom, hogy miért kevertem magam bajba.

Engedelmesen odahajoltam. Mikor felém fordult, levegő után kellett kapnom.

Baghra mintha egy emberöltőt öregedett volna azóta, hogy utoljára láttam. Fekete haja meggyérült, és őszült. Éles vonásai szétfolytak. Feszes vonalú szája beesettnek és puhának tűnt.

De nem ettől hőköltem hátra. Hanem attól, hogy mindkét szeme eltűnt. A helyükön csak két fekete verem ásított, feneketlen mélyükön pedig árnyak vonaglottak.

– Baghra – hörögtem. A kezéért nyúltam, de visszariadt az érintésemtől.

– Kímélj meg a szánalmadtól, te lány!

– Mit… mit művelt veled? – A hangom alig volt több egy suttogásnál.

Újabb nyers kacaj a válasz.

– A sötétségbe taszított.

A hangja erősen csengett, de ahogy ott ültem a tűz mellett, feltűnt, hogy csak ez maradt benne változatlan. Korábban szikár volt és kemény, egyenes tartása akár egy akrobatáé. Most vén keze enyhén remegett, korábban inas teste pedig egyszeriben törékenynek és ösztövérnek tűnt.

– Mutasd magad! – nyúlt ki felém. Én mozdulatlanul ülve tűrtem, hogy keze végigsimítson az arcomon. A göcsörtös ujjak két fehér pók módjára motoztak, érdeklődést sem színlelve hagyták el könnyáztatta arcomat, hogy államon lefelé vándorolva torkomhoz érjenek, ahol megpihentek a nyakéken.

– Á! – lehelte, és ujjhegyei kitapintották a nyakamon az agancs hegyes csúcsait. Hangja halkan, szinte sóvárogva csendült. – Szívesen megnéztem volna a szarvast.

Legszívesebben elfordítottam volna a fejemet, hogy ne kelljen belenéznem abba a színültig telt, két fekete tóba. Felhajtottam a ruhaujjamat, és megfogtam az egyik kezét. Próbált ellökni, de erősebben szorítottam, és ujjait rátettem a csuklómat körülfogó béklyóra. Baghra megmerevedett.

– Nem – mondta. – Ez lehetetlen.

Végigtapogatta a tenger ostora redős pikkelyeit.

– Ruszalja – suttogta. – Mit tettél, te lány?

A szavai reményt ébresztettek bennem.

– Tudsz a többi erősítőről.

Összerezzentem, ahogy az ujjai a csuklómba mélyedtek.

– Hát igaz? – kérdezte váratlanul. – Amit arról mondanak, hogy mire képes, hogy életre tudja kelteni az árnyakat?

– Igen – vallottam be.

Baghra görnyedt válla még jobban meghajlott. Aztán úgy lökte el a karomat, mintha az valami mocskos dolog lenne.

– Kifelé!

– Baghra. Szükségem van a segítségedre.

– Azt mondtam, hogy kifelé!

– Kérlek! Tudnom kell, hol találom a tűzmadarat.

Besüppedt szája kissé megremegett.

– Egyszer már elárultam a fiamat, kis szent. Miből gondolod, hogy újra megtennem?

– Meg akartad őt állítani – feleltem habozva. – Te…

Baghra botjával rácsapott a földre.

– Meg akartam akadályozni, hogy szörnyeteg legyen belőle! De már túl késő, nem igaz? Hála neked, messzebb került az emberi léttől, mint valaha. Már rég túl van bármiféle megváltáson.

– Talán igen – ismertem el. – De Ravka még megmenekülhet.

– Mit érdekel engem, mi történik ezzel a nyomorult országgal? Annyira csodás ez a világ, hogy szerinted érdemes megmenteni?

– Igen, érdemes. És tudom, hogy szerinted is.

– Egy húsos pitét nem tudnál abból sütni, amit te tudsz, te lány.

– Jól van! – kiáltottam, ahogy a csüggedés felülkerekedett a bűntudatomon. – Egy tökfej vagyok. Bolond. Reménytelen. Éppen ezért kell a segítséged.

– Rajtad nem lehet segíteni. Az egyetlen reményed, ha menekülsz.

– Mondd el, hogy mit tudsz Morozováról! – könyörögtem. – Segíts megtalálnom a harmadik erősítőt!

– Még csak sejtésem sincs róla, hol lehet a tűzmadár, és akkor sem mondanám el, ha tudnám. Én már nem vágyom másra csak egy meleg szobára, és magányra, hogy meghalhassak.

– Elvehetném tőled ezt a szobát – kiáltottam dühösen. – A tüzedet, az engedelmes szolgádat. Akkor lehet, hogy kedved támadna beszélni.

Abban a pillanatban, amint ezek a szavak elhagyták a számat, legszívesebben visszaszívtam volna őket. Émelyítő szégyenérzet öntött el. Hát tényleg megfenyegettem egy vak öregasszonyt?

Baghra felnevetett ismerős, recsegős, álnok vihogásával.

– Látom, kezd úrrá lenni rajtad az erőd. És ahogy növekszik, egyre többre vágyik. A hasonló dolgok vonzzák egymást, te lány.

Szavai a félelem lándzsáját mártották belém.

– Nem úgy értettem – leheltem erőtlenül.

– Nem hághatod át e világ szabályait anélkül, hogy ne lenne ára. Ezeknek az erősítőknek sosem lett volna szabad létezniük. Egyetlen grisának sem lenne szabad ilyen erővel bírnia. Máris átalakulsz. Keresd csak meg a harmadikat, használd, és teljesen el fogsz veszni, szépen, apránként. A segítségemet akarod? Tudni akarod, hogy mit csinálj? Felejtsd el a tűzmadarat! Felejtsd el Morozovát és az őrültségét!

Megráztam a fejem.

– Nem tehetem. És nem fogom.

Baghra visszafordult a tűzhöz.

– Akkor tégy, ami tetszik, te lány! Én végeztem ezzel az élettel, és végeztem veled.

Mire számítottam? Hogy a lányaként üdvözöl majd? Hogy barátként fogad? Elvesztette a fia szeretetét, feláldozta a szeme világát, és a végén még én is cserbenhagytam. Legszívesebben megvetettem volna a lábam, és követeltem volna, hogy segítsen. Szerettem volna megfenyegetni, rábeszélni, térdre rogyva könyörögni, hogy bocsásson meg mindenért, amit elvesztett, és minden, általam elkövetett hibáért. Ehelyett azt tettem, amit mindvégig akart, hogy tegyek. Megfordultam, és kirohantam.

Majdnem felbuktam a lépcsőkön, ahogy kibotorkáltam a kunyhóból, de a szolgafiú a lépcső alján várakozott, és elkapott, mielőtt elterültem volna.

Hálásan nyeltem a friss levegőt, és éreztem, ahogy a veríték lehűl a bőrömön.

– Igaz volna? – kérdezte a fiú. – Te vagy a napidéző?

Reménykedő arcába néztem, és éreztem, hogy a sírás fojtogat. Bólintottam, és megpróbáltam elmosolyodni.

– Az anyám szerint te szent vagy.

És még milyen gyerekmesében hisz? – gondoltam keserűen.

Még mielőtt szégyent hoztam volna magamra azzal, hogy bőgni kezdek vézna vállán, elsiettem mellette, és gyors léptekkel elindultam a keskeny ösvényen.

Mikor a tópartra értem, elindultam az idézők egyik, fehér kőből rakott pavilonja felé. Igazából nem épületek voltak, csak kupolás vázak, ahol az ifjú idézők gyakorolhatták adottságaikat anélkül, hogy tartaniuk kellett volna attól, hogy felrobbantják az iskola tetejét vagy felgyújtják a Kis Palotát. Leültem a pavilon árnyas lépcsőjére, és a tenyerembe temettem az arcomat, próbálva elűzni a könnyeket, próbálva ismét levegőhöz jutni. Annyira biztos voltam benne, hogy Baghra tud valamit a tűzmadárról, és annyira hittem abban, hogy segíteni fog. Addig nem is tűnt fel, milyen nagy reményeket tápláltam az irányába, míg azok el nem illantak.

Lesimítottam keftám csillogó ráncait az ölemben, és vissza kellett fojtanom a zokogásomat. Arra gondoltam, hogy Baghra most kinevetne, kigúnyolná a csiricsáré gúnyát öltött kis szentet. Miért hittem valaha is abban, hogy az Éjúr könyörületes lesz az anyjával?

És miért kellett így viselkednem? Hogy fenyegethettem azzal, hogy megfosztom kevés kényelmétől? Hányingerem támadt, mikor erre az ocsmányságra gondoltam. Hibáztathattam érte a kétségbeesésemet, de az nem enyhített a szégyenemen. És nem változtatott azon sem, hogy énem egy része vissza akar menni a kunyhóba, hogy valóra váltsa azokat a fenyegetéseket, hogy kirángassa Baghrát a napvilágra, és hogy válaszokat csikarjon ki abból a savanyú, beesett szájból. Mi az ördög ütött belém?

Kivettem a zsebemből az Isztoriji Szanktját, és végigsimítottam a megviselt piros bőrkötésen. Annyiszor néztem már meg, hogy egyenesen a Szankt Ilját ábrázoló rajznál nyílt ki, noha az oldalak átáztak, amikor a Kolibri lezuhant.

Egy grisa szent? Vagy csak egy újabb mohó bolond, aki képtelen volt ellenállni a hatalom csábításának? Egy hozzám hasonló mohó bolond. Felejtsd el Morozovát meg az őrültségét! Végighúztam az ujjamat a boltív vonalán. Lehet, hogy semmi jelentősége nincs. Lehet, hogy Ilja múltjára utal, aminek semmi köze nem volt az erősítőkhöz, vagy csak a művész tette oda díszítőelemként. De még ha igazunk volt is, és egyfajta jelzőtábla szerepet játszott, akkor is lehet bárhol. Nyikolaj beutazta Ravka nagy részét, mégsem látta soha. Amennyire tudtuk, akár évszázadokkal ezelőtt elporladhatott.

A tó túlpartján álló iskolában megkondult a harang, és grisa gyerekek egy raja tódult ki az épületből kiabálva, nevetve, alig várva, hogy kint lehessenek a nyári napsütésben. Az iskola tehát továbbra is működött, az elmúlt hónapok katasztrófái dacára. De ha az Éjúr közeledik, akkor ki kellene ürítenem. Nem szerettem volna, hogy gyerekek kerüljenek a nyicsevók útjába.

Az ökör megőrzi a járom súlyát, de a madár érzi-e a szárnyáét?

Vajon tényleg Baghra mondta ezt nekem? Vagy csak álmomban hallottam?

Felálltam, és leporoltam a keftámat. Már nem tudtam biztosan, mi rázott meg jobban: hogy Baghra nem hajlandó segíteni, vagy, hogy mennyire megtörtnek tűnt. Nem csak egyszerűen öregasszony lett. Hanem egy remény nélküli asszony, és én segédkeztem abban, hogy megfosszák tőle.

15. fejezet

A

 NEVE ELLENÉRE szerettem a főparancsnokságot. A bennem élő térképész nem tudott ellenállni az állatbőrökre rótt és bizarr részletességgel díszített régi földabroszoknak: az Os Kervó-i aranyozott világítótoronynak, Shu hegyi templomainak, a tengerek szélén úszkáló sellőknek.

Tekintetem végigfutott az aszal körül ülő grisák arcán: akadt köztük ismerős, és volt néhány új. Bármelyikük lehetett az Éjúr, az uralkodó, az Apparátus kémje. Bármelyikük leshette a pillanatot, hogy félreállítson, és átvegye a hatalmat.

Tolja és Tamar odakint állt, hogy egyetlen kiáltásomra jöhessenek, ha baj lenne, de csak Mal jelenléte nyugtatott meg. A jobbomon ült durva szövésű gúnyájában, a szíve fölé tűzött napkoronggal. Utáltam még a gondolatát is, hogy hamarosan vadászatra indul, és itt hagy, de el kellett ismernem, hogy talán még jó dolog is kisülhet abból, ha másra terelődik a figyelme. Mal korábban nagyon büszke volt arra, hogy katona lehet, és bár próbálta leplezni, tudtam, hogy az uralkodói döntés megviselte. És ezen az sem segített, hogy sejtette, titkolok valamit előle.

Maltól jobbra Szergej foglalt helyet, karját mogorván összefonva a mellén. Nem örült annak, hogy egy otkazác testőr mellé került, és még kevésbé lelkesedett azért, hogy ragaszkodtam hozzá, tőlem balra, a megtisztelőnek tekintett pozícióba, egy fabrikátor kerüljön. A szuli lányt Pajának hívták, és még sosem találkoztunk korábban. Sötét haja volt, és majdnem fekete szeme, bíbor keftájának kézelőjén a vörös hímzés pedig azt hirdette, hogy az alkimisták egyike, azoké a fabrikátoroké, akik olyan vegyszerekre specializálódtak, mint a robbanóanyagok és a mérgek.

David valamivel távolabb ült, szürke hímzéses kézelőben. Ő üveggel, acéllal, fával, kővel dolgozott – mindennel, ami szilárd. David djuraszta volt, és tudtam, hogy közülük is a legjobb, mert az Éjúr őt választotta nyakékem kikovácsolására. Ott volt még Fjedor, mellette Zója, mint mindig, most is gyönyörűen az étherálok kékjében.

Zójával szemközt ült Pável, a sötét bőrű pokolhívó, aki olyan dühösen szólalt fel ellenem előző nap. Sovány volt az arca, egyik foga pedig törött, amitől kissé levegősen beszélt.

A megbeszélés első fele a különböző ravkai őrhelyeken tartózkodó grisákról szólt, és hogy még kik bujkálhatnak. Zója felvetette, hogy küldjünk hírnököket, akik hírt adnak a visszatértemről, egyben hirdessünk teljes körű és feltétel nélküli kegyelmet mindazoknak, akik hűséget esküsznek a napidézőnek. Majd egy órán át vitatkoztunk a kegyelem feltételeiről és megszövegezéséről. Tudtam, hogy el kellene vinnem Nyikolajhoz, hogy a király jóváhagyhassa, és szerettem volna ezt körültekintően meglépni. Végül a ravkai trónhoz és a Második Hadsereghez fűződő hűség kitételben maradtunk. Láthatóan senki sem volt maradéktalanul boldog, így szinte biztosra vettem, hogy jól sikerült.

Fjedor hozakodott elő az Apparátus kérdésével.

– Zavaró, hogy ilyen régóta nem sikerül elfogni.

– Megpróbált kapcsolatba lépni veled? – kérdezte tőlem Pável.

– Nem – feleltem, de láttam, hogy kétkedve fogadja.

– Kerszkijben és Rijevosztyban látták – közölte Fjedor. – A semmiből bukkan fel, hogy prédikáljon, aztán eltűnik, még mielőtt az uralkodó katonái nyakon csíphetnék.

– Érdemes lenne fontolóra vennünk egy merényletet – vetette fel Szergej. – Egyre erősebb lesz, és még mindig összejátszhat az Éjúrral.

– Ahhoz előbb meg kellene találnunk – mutatott rá Pável.

Zója kecsesen legyintett.

– Mi értelme lenne? Úgy fest, hajlandó a napidéző hírét terjeszteni, és azt állítja, hogy szent. Ideje, hogy az emberek némileg becsüljék a grisákat.

– Nem a grisákat becsülik – szegte előre Pável az állát harciasan, rám meredve. – Hanem őt.

Zója erre elegánsan megvonta egyik vállát.

– Jobb, mintha mindnyájunkat utálnának, mint vajákosokat és árulókat.

– Végezze el csak a piszkos munkát az uralkodó! – mondta Fjedor. – Találja meg ő az Apparátust, végeztesse ki, és nézzen szembe ő a népharaggal!

Hinni sem akartam a fülemnek, hogy milyen higgadtan vitatkozunk egy ember meggyilkolásáról. És azt sem tudtam biztosan, akarom-e az Apparátus halálát. A papnak bőven volt miért felelnie, de nem voltam róla meggyőződve, hogy még mindig összejátszana az Éjúrral. Mellesleg pedig tőle kaptam az Isztoriji Szanktját, ami azt jelentette, hogy bizonyos értesülések birtokában lehetett. Ha elfogják, csak remélhettem, hogy az uralkodó életben tartja addig, amíg kikérdezem.

– Szerinted ő hisz benne? – mért végig Zója. – Hogy egy szent feltámadt, és visszatért halottaiból?

– Nem vagyok abban biztos, hogy bármit is számít.

– Hát, segítene kideríteni, mennyire eszelős.

– Inkább harcolok egy árulóval, mint egy fanatikussal – szólalt meg Mal halkan. Most először hallatta a hangját. – Talán még van pár régi ismerősöm az Első Hadseregben, akik most is szóba állnak velem. Olyan hírek keringenek, hogy a katonák azért szökdösnek el, hogy beálljanak hozzá, és ha ez a helyzet, akkor tudniuk kell, hol van az Apparátus.

Vetettem egy pillantást Zójára, aki Malt figyelte azzal az elképesztően kék szemével. Mintha a megbeszélés felét azzal töltötte volna, hogy a pilláit rebegtette felé. De az is lehet, hogy csak képzelődtem. Hiszen Zója egy erős szélhívó volt, egyben erős szövetséges is lehetett. Ugyanakkor az Éjúr egyik kegyence is volt, ami határozottan megnehezítette, hogy bízzak benne.

Majdnem hangosan felnevettem. Kit akartam átverni? Még a gondolatát is utáltam, hogy egy szobában vagyok ezzel a nővel. Ő tényleg úgy festett, akár egy szent. Finom csontozat, csillogó fekete haj, tökéletes bőr. Már csak a glória hiányzott. Mal ugyan nem is figyelt rá, ám görcsbe ránduló gyomorral gondoltam arra, hogy talán egy kissé túlzottan és szándékosan nem törődik vele. Ugyanakkor tudtam azt is, hogy fontosabb dolgok miatt kell aggódnom, mint Zója. Egy sereget kellett vezetnem, miközben mindenfelől ellenséges erők vettek körül, de így sem tudtam nem foglalkozni ezzel.

Vettem egy nagy levegőt, és megpróbáltam összpontosítani. A megbeszélés legnehezebb része még csak most jött. Bármilyen szívesen összegömbölyödtem volna egy csendes és sötét zugban, bizonyos dolgokról beszélni kellett.

Körülnéztem az asztalnál ülőkön, és így szóltam:

– Tudnotok kell, hogy ki az ellenség.

A teremre csend telepedett. Mintha csak egy harangot kondítottak volna meg, mintha minden, ami eddig történt, csak puszta színjáték lett volna, és most kezdődne az igazi megbeszélés.

Lépésről lépésre elmeséltem mindazt, amit a nyicsevókról tudtam, hogy mekkorák, milyen erősek, hogy nem sebzi őket sem golyó, sem penge, és ami a legfontosabb, hogy nem félnek a napfénytől.

– De te mégis megmenekültél – jegyezte meg Pável habozva –, vagyis halandók kell hogy legyenek.

– Az erőm el tudja pusztítani őket. Ez az egyetlen, amiből a jelek szerint nem tudnak felgyógyulni. Viszont így sem könnyű. Kell hozzá a Vágás, és nem tudom biztosan, hogy egyszerre mennyivel tudnék elbánni. – Nem említettem a második erősítőt. Tudtam, hogy még annak a birtokában sem lennék képes feltartóztatni egy teljesen kifejlődött árnysereget, a béklyó pedig olyan titok volt, amit egyelőre nem szándékoztam megosztani velük. – Csak azért menekültünk meg, mert Nyikolaj herceg kihozott minket az Éjúr hatósugarából – folytattam. – Úgy tűnik, hogy az árnylényeknek közel kell lenniük a gazdájukhoz.

– Mennyire közel? – kérdezte Pável.

Malra néztem.

– Nehéz megmondani – felelte. – Egy mérföldre. Talán kettőre.

– Vagyis van valami határa az erejének – szólalt meg Fjedor némileg megkönnyebbülve.

– Egyértelműen. – Örültem, hogy megoszthattam olyasmit is, ami nem teljesen elborzasztó. – Be kell hatolnia Ravkába a seregével ahhoz, hogy eljusson hozzánk. Vagyis figyelmeztetni fognak rá, ami sebezhetővé teszi. Nem tudja úgy megidézni őket, ahogy sötétséget szokott támasztani. És az erőfeszítés láthatóan megviseli.

– Mert ez nem grisa erő – jegyezte meg David. – Hanem merzoszty.

Ravkaiul a mágiát és a förtelmet egyetlen szóval fejezték ki. A grisa alapelmélet szerint az anyagot nem lehetett a semmiből létrehozni. Csakhogy ez az Alaptudomány tana volt. A merzoszty mást jelentett, a világszív megteremtésének megrontását.

David ruhaujja egyik meglazult szálát babrálta.

– Ez az energia, ez a szubsztancia valahonnan származik. Belőle kell, hogy jöjjön.

– De hogy csinálja? – tudakolta Zója. – Létezett valaha is ilyen fajta erővel bíró grisa?

– Az igazi kérdés az, hogy miként harcoljunk ellenük – közölte Fjedor.

A beszélgetés elkanyarodott a Kis Palota megvédésére, és hogy milyen lehetséges előnyökkel járna, ha az Éjúrral a nyílt mezőn ütköznénk meg. Én azonban Davidet figyeltem. Mikor Zója a többi grisáról kérdezősködött, a djuraszta most először nézett egyenesen rám azóta, hogy megérkeztem a Kis Palotába. Vagyis, nem pontosan rám, hanem a nyakékemre. A következő pillanatban már ismét az asztal lapját bámulta, de ha ez lehetséges, még jobban feszengett, mint előtte. Eltűnődtem, hogy mit tudhat Morozováról. És választ akartam kapni Zója kérdésére is. Nem tudtam, hogy rendelkezem-e a képzettséggel vagy a szükséges bátorsággal, hogy megpróbáljam, de vajon akad-e mód arra, hogy fénykatonákat idézzek, akik birokra kelnének az Éjúr árnyseregével? Vajon a három erősítő hatalma lehetővé tenné?

Szándékomban állt Daviddel négyszemközt beszélni a gyűlés után, de alighogy berekesztettük az ülést, szinte kirohant az ajtón. Minden olyan gondolatom, hogy még aznap délután sarokba szorítom őt a matyeriálok műhelyében, szertefoszlott, amikor megláttam a termeimben rám váró papírhalmot. Órákon át készítettem a grisa amnesztiát, és számtalan iratot írtam alá, szavatolva, hogy a Második Hadsereg megkapja azokat a pénzeket és készleteket, amiket reményeink szerint a ravkai határon ismét felállítandó őrhelyeknek szántunk. Szergej igyekezett ellátni az Éjúr kötelességeinek egy részét, de a munka javának egyszerűen eddig nem akadt gazdája.

Mintha mindent a lehető legcirkalmasabban fogalmaztak volna meg. Egyszerűnek tűnő kéréseket kellett elolvasom, majd újra elolvasnom. Mire egy keveset haladtam a halommal, már lekéstem a vacsorát – az első étkezésemet a kupolacsarnokban. Szívesebben hozattam volna a tálcámat a szobámba, de fontos volt, hogy éreztessem jelenlétemet a Kis Palotában. Ugyanakkor szerettem volna megbizonyosodni arról is, hogy engedelmeskednek a parancsaimnak, hogy a grisák rendjei tényleg keverednek.

Az Éjúr asztalánál foglaltam helyet. Hogy megismertessem magam az ismeretlen grisákkal, és elkerüljem, hogy kifogást találva létrehozhassanak egy új elitet, úgy döntöttem, hogy minden este mások fognak velem vacsorázni. Remek ötlet volt, de belőlem teljesen hiányzott Mal lezsersége vagy Nyikolaj sármja. A beszélgetés döcögősen haladt, és a csend suta pillanatai himlőhelyként csúfították.

A jelek szerint a többi asztalnál sem mentek fényesebben a dolgok. A grisák egymás mellett ültek, a vörös, bíbor és kék öltözékek kakofóniájában, de alig beszélgettek. A megrepedt kupolájú teremben tisztán lehetett hallani az ezüstneműk csörrenését. A fabrikátorok még nem láttak neki a javításnak.

Nem tudtam, hogy nevessek-e vagy ordítsak. Mintha arra kértem volna őket, hogy egy volkra mellett ülve költsék el a vacsorájukat. Legalább Szergej és Marie elégedettnek tűnt, míg Nágya úgy festett, mintha legszívesebben belebújna a vajtartóba, ahogy azok ketten mellette turbékoltak és ölelkeztek. Azt hiszem, én örültem nekik. És talán egy kicsit féltékeny is voltam rájuk.

Elvégeztem egy gyors fejszámolást – negyven, talán ötven grisa lehetett itt, többségük még éppen kikerült az iskolapadból. Micsoda sereg! – gondoltam sóhajtva. Dicsőséges uralkodásom nyomorúságosan indult.

MAL MÉG KORÁBBAN BELEMENT, hogy a vadászokkal tart, én pedig másnap korán keltem, hogy elköszönjek tőle. Kezdtem ráébredni, hogy kevesebb meghitt pillanatot tartogat számunkra a Kis Palota, mint amikor még utaztunk. Tolja és Tamar, meg az állandóan mindenütt ott lebzselő szolgák között kezdtem úgy gondolni, hogy talán soha egyetlen pillanatra sem lehetünk egyedül.

Előző este ébren hevertem az Éjúr ágyában, és eszembe jutott, mikor Mal megcsókolt a dácsánál, és eltűnődtem, hallom-e még valaha, hogy bekopog az ajtómon. Még tusakodtam is magammal, hogy kimegyek a társalgóba, és bezörgetek az őrség szállásán, de nem tudtam biztosan, ki van szolgálatban, és ha arra gondoltam, hogy Tolja vagy Tamar válaszol, belebizsergett a bőröm a szégyenkezésbe. Végül nyilván a fárasztó nap döntött helyettem, mert amikor legközelebb magamhoz tértem, már reggel volt.

Mire elértem a kétfejű sasos szökőkutat, a palota kapujához vezető úton nyüzsögtek az emberek és a lovak: Vaszilij és arisztokrata barátai díszes lovaglóöltözékükben, az Első Hadsereg tisztjei vasalt egyenruháikban, mögöttük meg egy sereg szolga fehérben és aranyban.

Malra a királyi nyomolvasók csapatánál bukkantam, amint éppen a nyergét ellenőrizte. Könnyű volt kiszúrni durva paraszti gúnyájában. Hátára egy csillogó új íjat és egy tegezt akasztott, amely tele volt Ravka királyának színeiben tündöklő, halványkék és aranytollú vesszőkkel. Ravkában a vadászat szabályai hivatalosan tiltották a lőfegyvereket, de feltűnt, hogy több szolgának is puska van a vállára vetve, arra az esetre, ha az állatok túl nagy kihívást jelentenének nemes gazdáiknak.

– Micsoda látványosság! – sétáltam Mal mellé. – Hány ember kell ahhoz, hogy leterítsen pár vadkant?

Mal felhorkant.

– Ez még semmi. Egy másik szolgahad még pirkadat előtt elindult, hogy tábort verjen. A szentek tiltják, hogy egy ravkai hercegnek várnia kelljen egy csésze forró teára.

Kürt harsant, mire a lovasok kezdték elfoglalni a helyüket, hangos patadobogás és kengyelzörgés közepette. Mal megrázta a fejét, és rántott egy nagyot a zablán.

– Ezek a vadkanok jobban teszik, ha süketek – morogta.

Körülnéztem a csillogó egyenruhákon és fényesre suvickolt csizmákon.

– Talán téged is egy kicsivel… fényesebben kellett volna utadra engednem.

– A fácánok okkal nem ragadozó madarak – vigyorgott rám. Laza, felszabadult mosoly volt, az első, amit hosszú ideje láttam tőle.

Örül, hogy mehet – ébredtem rá. Morgolódik ugyan miatta, de igazából örül. Próbáltam nem személyes ügyként felfogni.

– És te lennél a nagy barna héja? – kérdeztem.

– Pontosan.

– Vagy csak egy elhízott galamb?

– Maradjunk a héjánál!

A többi nyomolvasó is lóra ült, és hátasaikat a vadászkompánia felé kormányozták, amely már elindult a murvás úton.

– Gyerünk, Orecev! – kiáltott oda Malnak egy homokszín hajú nyomkövető.

Hirtelen sután kezdtem magam érezni, tisztában lévén azzal, hogy emberek vesznek minket körül, és kíváncsian bámulnak. Valószínűleg megszegtem valami illemszabályt pusztán azzal, hogy eljöttem elköszönni.

– Hát – veregettem meg Mal lovának horpaszát –, jó szórakozást! És próbálj meg nem lelőni senkit!

– Értettem. Várj csak! Ne lőjek le senkit?

Elmosolyodott, noha kicsit erőltetett volt a tréfa.

Még egy pillanatig csak álltunk ott, a csend hosszúra nyúlt köztünk. Legszívesebben átöleltem volna, arcomat a nyakába temetve, és megígértetve vele, hogy épségben hazatér. De nem tettem. Ajkára bánatos mosoly kúszott, és meghajolt.

– Moj szoverenyij – mondta, amitől összefacsarodott a szívem.

Nyeregbe szállt, és mozgásra ösztökélte a lovát, majd eltűnt az aranykapu felé özönlő lovasok tengerében.

Lehangoltan sétáltam vissza a Kis Palotába.

Még korán volt, de máris kezdett melegedni az idő. Tamar várt rám, amikor előbukkantam az erdei alagútból.

– Hamarosan visszatér – szólított meg. – Nem muszáj ilyen komor képet vágnod.

– Tudom – feleltem, és bolondnak éreztem magam. Sikerült erőltetetten felnevetnem, ahogy átvágtunk a gyepen az istállókhoz.

– Keramzinban volt egy régi zokniból varrt babám, amihez akkor beszéltem, amikor Mal vadászni volt. Talán attól most is jobban érezném magam.

– Furcsa kislány lehettél.

– El sem tudod képzelni! Te és Tolja mivel játszottatok?

– Ellenségeink koponyáival.

Megláttam a csillanást a szemében, mire mindketten hangos hahotában törtünk ki.

A gyakorlótermeknél Tamar és én összefutottunk Botkinnal, az instruktorral, akinek az volt a feladata, hogy felkészítse a grisákat a fizikai küzdelemre. A vén zsoldost Tamar azonnal elbűvölte, hogy aztán tíz percig óbégassanak shu nyelven, mielőtt sikerült volna felhoznom a fabrikátorok kiképzésének kérdését.

– Botkin bárkit meg tud tanítani harcolni – közölte a férfi vaskos akcentusával. A tompa fénytől a torkán húzódó vaskos heg gyöngyházszínben csillogott. – Megtanítottam kicsi lányt is harcolni, nem?

– De igen – bólintottam, és összerezzentem, ahogy eszembe jutottak Botkin kimerítő gyakorlatai, és a tőle kapott verések.

– De kicsi lány már nem olyan kicsi többé – mérte végig aranyszínű keftámat. – Visszajönni, hogy gyakoroljon Botkinnal. Ám én ugyanúgy megütni nagylányt, mint kicsit.

– Örülök, hogy nem vagy részrehajló – feleltem, és gyorsan kitereltem Tamart az istállókból, még mielőtt Botkin úgy döntött volna, megmutatja, mennyire tisztességes is.

Az istállók után újabb haditanács várt rám, így csak arra futotta az időmből, hogy megfésülködjem, és leporoljam a keftámat, majd máris indulhattam vissza a Nagy Palotába, ahol Nyikolajjal volt találkozóm, akit az uralkodó tanácsosai világosítottak fel Os Alta védelméről.

Kicsit úgy éreztem magam, mintha a felnőttek világába betolakodott gyerekek lennénk. A tanácsosok egyértelművé tették, hogy szerintük csak az időnket pocsékoljuk. Nyikolajt azonban ez látszólag nem izgatta. Körültekintő kérdéseket tett fel a fegyverzetről, a városfalakon posztoló katonák számáról, a támadás esetén működésbe lépő riadórendszerről. A tanácsosok így hamarosan leszálltak a magas lóról, és tényleges diskurzus alakult ki: ők azokról a fegyverekről kérdezgették a herceget, amiket magával hozott a Zóna túlsó partjáról, és arról, hogyan lehetne a legjobban bevetni őket.

Nyikolaj megengedte, hogy röviden felvázoljam, mik is azok a nyicsevók, hogy ezzel egyben elősegítsem a grisáknak az új fegyverekkel történő felfegyverzését is. A tanácsosok még mindig roppant gyanakvással kezelték a Második Hadsereget, de ahogy visszafelé indultunk a Kis Palotába, Nyikolajt ez láthatóan egyáltalán nem izgatta.

– Idővel meggondolják magukat – mondta. – Ezért kell itt lenned, hogy megnyugtasd őket, és segíts megértetned velük, hogy az Éjúr nem olyan, mint a többi ellenség.

– Szerinted ők ezt nem tudják? – kérdeztem hitetlenkedve.

– Nem akarják tudni. Ha sikerülne megőrizni a vélekedést, hogy az Éjúrral alkut lehet kötni, vagy térdre lehet kényszeríteni, akkor nem kell szembenézniük a valódi helyzettel.

– Nem mondhatom, hogy ezért hibáztatom őket – feleltem komoran. Mert felettébb szép és jó katonákról, falakról meg riadókról trafikálni, de kételkedtem benne, hogy bármit is számítana az Éjúr árnykatonáival szemben.

Mikor kiléptünk az alagútból, Nyikolaj így szólt:

– Elkísérsz a tóhoz?

Tétováztam.

– Ígérem, nem rogyok fél térdre, és állok neki balladákat zengeni a szépségedről. Csak mutatni szeretnék valamit.

Arcomat elöntötte a pír, mire Nyikolaj elvigyorodott.

– Utána kellene nézned, hogy nem tudnak-e kezdeni valamit a korporálok ezzel a pirulással – mondta, és elkezdte megkerülni a Kis Palotát, a tó felé tartva.

Erős volt a kísértés, hogy kövessem, pusztán csak azért, hogy belelökjem. Bár… a korporálok meg tudnák oldani, hogy ne piruljak el? Kivertem a nevetséges gondolatot a fejemből. Amikor megkérek egy korporált, hogy tüntesse el a pirulásomat, azon a napon egyben közröhej tárgya is leszek a Kis Palotában.

Nyikolaj megállt a murvás ösvényen, félúton a tóhoz, és én ott értem utol. A távolabbi parton rámutatott egy sávra, nem messze az iskolától.

– Oda akarok építeni egy mólót – közölte.

– Minek?

– Hogy újjáépíthessem a Kolibrit.

– Te aztán tényleg nem tudsz nyugton maradni, ugye? Nem szedtél már eleget a tányérodra?

Hunyorogva nézte a tó csillogó felszínét.

– Alina, remélem, megleljük a módját, hogyan győzzük le az Éjurat. De ha nem sikerül, akkor szükségünk lesz egy kiútra.

Rámeredtem.

– És mi van a többi grisával?

– Semmit nem tehetek értük.

Szinte el sem akartam hinni, hogy mit javasol.

– Én nem fogok elmenekülni.

– Volt egy olyan érzésem, hogy ezt mondod – sóhajtott egy nagyot.

– És te? – kérdeztem mérgesen. – Te egyszerűen csak elrepülsz, és itt hagysz minket, többieket, hogy nézzünk szembe az Éjúrral?

– Ugyan már! Hiszen tudod, hogy mindig is arra vágytam, hogy hősként temessenek el. – Ismét a tavat nézte. – Örömmel esem el a harcban, de nem akarom, hogy a szüleim ki legyenek szolgáltatva az Éjúr irgalmának. Adsz nekem két szélhívót, hogy kiképezzem őket?

– Ők nem ajándékok, Nyikolaj – feleltem, mert eszembe jutott, hogy az Éjúr hogyan ajándékozta oda Zsenyát a cárnénak. – Viszont önkénteseket szívesen toborzok. Csak azt ne áruld el nekik, hogy mire kellenek! Nem szeretném, ha a többiek lelombozódnának. – Vagy elkezdjenek tusakodni a hajóra jutásért. – És még valami. Azt akarom, hogy szoríts egy helyet Baghrának. Nem szabad, hogy még egyszer szembekerüljön az Éjúrral. Már éppen elég megpróbáltatásban volt része.

– Hát hogyne – mondta, majd hozzáfűzte: – Én még mindig hiszem, hogy győzhetünk, Alina.

Örülök, ha van valaki, aki hisz benne – gondoltam komoran, és megfordultam, hogy visszainduljak a palotába.

16. fejezet

D

AVIDNEK SIKERÜLT ISMÉT KISURRANNIA a legutóbbi tanácsülés után, és már csak másnap késő este lett annyi szabadidőm, hogy sarokba szorítsam őt a fabrikátorok műhelyében. Egy halom tervrajz fölé görnyedve találtam rá, tintafoltos ujjal.

Leültem mellé egy sámlira, és megköszörültem a torkomat. Erre felnézett, és úgy pislogott, akár egy bagoly. Annyira sápadt volt, hogy láttam a bőrén átütő kékes vénáit, ráadásul valaki borzalmas munkát végzett rajta hajvágás gyanánt.

Valószínűleg magának vágta le – gondoltam, és megcsóváltam a fejem. Nehezemre esett elhinni, hogy Zsenya fülig beleesett ebbe a fiúba.

David pillantása a nyakékemre villant. Matatni kezdett a munkaasztalán heverő tárgyakkal, ide-oda rakosgatta őket, gondosan sorba rendezve: egy iránytűt, grafitceruzákat, különböző színű tollakat és kalamárisokat, tiszta és tükröződő üvegdarabokat, egy keménytojást, amiről úgy sejtettem, a vacsorája lehet, meg számtalan lapot, tele olyan rajzokkal és tervekkel, amelyekről még csak nem is kapiskáltam, hogy mit ábrázolhatnak.

– Min dolgozol? – kérdeztem.

Ismét pislogott egyet.

– Tányérokon.

– Á!

– Tükröző tányérokon. A parabola elvére építve.

– És ez mennyire… érdekes? – sikerült kinyögnöm.

Megvakargatta az orrát, amivel kékes foltot maszatolt rá.

– Ezzel meg lehetne sokszorozni az erődet.

– Mint a kesztyűmbe épített tükrökkel? – Megkértem a djurasztákat, hogy ismét készítsék el azokat. A két erősítő birtokában valószínűleg nem volt szükségem rájuk, viszont a tükrökkel fókuszálhattam és egy pontba sűríthettem a fényt, egyben megnyugtató érzéssel töltött el az általuk nyert kontroll.

– Ez is olyasmi – felelte David. – Ha sikerrel járok, sokkal nagyobb léptékben használhatod a Vágást.

– És ha nem jársz sikerrel?

– Hát, akkor vagy nem történik semmi, vagy aki használja, darabokra robban.

– Ígéretesen hangzik.

– Szerintem is – felelte csipetnyi viccelődés nélkül, és ismét a munkája fölé hajolt.

– David – szólítottam meg. Riadtan kapta fel a fejét, mintha máris teljesen elfeledkezett volna arról, hogy ott vagyok. – Kérdeznem kell valamit.

Tekintete ismét a nyakékre villant, aztán máris visszatért a munkaasztalára.

– Mit tudsz mondani Ilja Morozováról?

David összerezzent, és körülnézett a szinte üres teremben. A fabrikátorok zöme még mindig vacsorázott. Tisztán látszott, milyen ideges, talán még ijedt is.

Ismét az asztalt nézte, felkapta az iránytűt, majd letette.

Végül azt suttogta:

– Úgy hívták, hogy a Csontkovács.

Remegés futott végig a testemen. A kribirszki házalók asztalán látott ujjak és csigolyák jutottak eszembe.

– Miért? – kérdeztem. – Az általa felfedezett erősítők miatt?

David meglepve nézett fel.

– Nem találta őket. Ő maga készítette az erősítőket.

Nem akartam hinni a fülemnek.

– Merzoszttyal?

Bólintott. Szóval ezért nézett így David Morozova nyakékére, amikor Zója azt kérdezte, hogy élt-e olyan grisa valaha, aki ilyen hatalom birtokában volt. Morozova ugyanazokkal az erőkkel játszadozott, mint az Éjúr. Mágiával. Förtelemmel.

– De hogy? – tudakoltam.

– Senki nem tudja – nézett át ismét a válla felett David. – Miután a Fekete Eretnek belehalt a balesetbe, aminek során létrejött a Zóna, addig bujkáló fia előjött, hogy átvegye a Második Hadsereg felett az uralmat. És elpusztítatta Morozova össze naplóját.

A fia? Ismét szembekerültem azzal, hogy milyen kevesen ismerik az Éjúr titkát. A Fekete Eretnek sosem halt meg – és mindig is csak egyetlen Éjúr létezett, egyetlen hatalmas grisa, aki nemzedékeken át irányította a Második Hadsereget, elrejtve valódi kilétét. Amennyire én tudtam, sosem volt fia. És kizárt, hogy elpusztítana valamit, ami olyan értékes, mint Morozova naplói. A bálnavadászhajó fedélzetén azt mondta, hogy nem minden könyv tiltja az erősítők együttes használatát. Talán éppen Morozova írásaira célzott.

– De miért bujkált a fia? – kérdeztem, kíváncsian, hogy az Éjúrnak miként sikerült kiviteleznie egy ilyen cselszövést.

David ezúttal úgy ráncolta a homlokát, mintha a válasz kézenfekvő lenne.

– Az Éjúr és örököse sosem éltek egy időben a Kis Palotában. Túl nagy volt a merénylet kockázata.

– Értem – feleltem. Elég hihető, és több száz év elteltével nem hinném, hogy bárki is megkérdőjelezne egy ilyen történetet. A grisák rajongtak a hagyományaikért, és nem Zsenya lehetett az első szabó, akit az Éjúr a zsoldjába fogadott. – De miért semmisítette volna meg a naplókat?

– Mert azokban szerepelt, hogy Morozova miként kísérletezett az erősítőkkel. A Fekete Eretnek pedig ezeket a kísérleteket próbálta meg alkalmazni, amikor valami félresiklott.

A szőrszálak égnek meredtek a karomon.

– És ennek eredménye lett a Zóna.

David bólintott.

– A fiánál volt Morozova összes naplója, és mindet elégették. Azt mondta, hogy túl veszélyesek, túl nagy kísértést jelentenek minden grisának. Ezért nem mondtam semmit erről a tanácskozáson. Még csak nem is lenne szabad tudnom arról, hogy valaha is léteztek.

– De honnan tudsz mégis róluk?

David megint csak körülnézett a szinte üres műhelyben.

– Morozova fabrikátor volt, talán az első, de egészen biztosan a legerősebb. Olyan dolgokat művelt, amiről sem előtte, sem utána nem is álmodott senki. – Szégyenlősen vállat vont. – Nekünk ő egyfajta hős.

– Tudsz még mást is az általa alkotott erősítőkről?

David megrázta a fejét.

– Pletykák vannak a többiről, de a szarvas az egyetlen, amiről én valaha is hallottam.

Lehetséges, hogy David soha nem látta az Isztoriji Szanktját. Az Apparátus szerint a könyvet egykor minden grisa gyerek megkapta, amikor a Kis Palotába érkezett. De ez már réges-régen történt. A grisák az Alaptudományba vetették hitüket, és tudomásom szerint őket sosem foglalkoztatta a vallás. Babonaság, mondta az Éjúr a piros könyvről. Parasztoknak való olvasmány. Egyértelmű, hogy David sosem kötötte össze Szankt Ilját Morozovával. Vagy titkolt még valamit.

– David – kérdeztem –, miért vagy még itt? Te készítetted a nyakéket. Nyilván tudnod kellett, hogy mire szánja az Éjúr.

Nagyot nyelt.

– Tudtam, hogy képes lesz irányítani téged, hogy a nyakékkel használni tudja majd az erődet. De sosem gondoltam arra, sosem hittem, hogy… az a sok ember… – Erőlködve kereste a szavakat. Végül felemelte tintafoltos kezét, és már-már könyörögve, így szólt: – Én dolgokat készítek. Nem elpusztítom azokat.

Szerettem volna elhinni, hogy alábecsülte az Éjúr könyörtelenségét. Én egyértelműen ugyanezt a hibát követtem el. De lehet az is, hogy hazudik, vagy egyszerűen csak gyenge volt. Melyik a rosszabb? – kérdezte egy hang a fejemben. Ha egyszer oldalt tud váltani, megteheti másodszor is. Nyikolaj hangja mondta ezt? Az Éjúré? Vagy csak énem egy darabja, amelyik megtanulta, hogy senkiben se bízzon?

– Sok szerencsét a tányérokhoz! – mondtam, ahogy felálltam, hogy elmenjek.

David homlokráncolva görnyedt ismét a papírjai fölé.

– Nem hiszek a szerencsében.

Milyen kár! – gondoltam. Mert szükségünk lesz rá.

A FABRIKÁTOROK MŰHELYÉBŐL egyenesen a könyvtárba mentem, és az este hátralévő részét ott töltöttem. Csalódást keltő időtöltésnek bizonyult. A felkutatott grisa történelemkönyvek csak a legelemibb információkkal szolgáltak Morozováról, annak dacára, hogy őt tekintették a valaha élt legkiválóbb fabrikátornak. Ő találta fel a grisa acélt, a törhetetlen üveg készítésének módját, valamint az élő tűzhöz szükséges keveréket, ami annyira veszélyesnek bizonyult, hogy alig tizenkét órával a megalkotása után megsemmisítette a képletet. Ám az erősítőkről vagy a Csontkovácsról semmiféle említés nem történt.

Ez nem gátolt meg abban, hogy másnap visszamenjek, és beletemetkezzem a vallásos szövegekbe és utalásokba, amelyek Szankt Ilját érintették. Akárcsak a legtöbb szentről szóló mesénél, vértanúhalálának története lehangolóan durvának bizonyult. Egy napon a háza mögötti szántón felborult egy eke. Mikor meghallotta a kiabálást, Ilja kirohant, hogy segítsen, de már csak egy férfit talált, aki zokogva siratta halott fiát, akinek testét az éles pengék szétszabdalták, a földet pedig a vére áztatta. Ilja visszahozta a fiút az életbe – amit a falusiak azzal háláltak meg, hogy vasra verték, és a folyóba dobták, ahol láncai súlya a mélybe húzta.

A részletek reménytelenül homályosak voltak. Ilja hol egy földművelő volt, máskor kőműves vagy asztalos. Hol két lánya, hol egy fia, hol meg egyetlen gyermekkel sem áldotta meg az ég. Száz különböző falu vallotta, hogy náluk halt vértanúhalált. Aztán volt egy kis gond az általa elkövetett csodával is. Nekem nem okozott gondot, hogy elhiggyem, Szankt Ilja egy korporál gyógyító volt, viszont Ilja Morozovát mindenki fabrikátornak tartotta. Mi van akkor, ha nem is egy emberről van szó?

Az est leszálltával az üvegkupolás termet olajlámpások világították meg, és olyan nagy csend telepedett rá, hogy hallottam a saját lélegzetvételemet is. Egyedül a félhomályban, körülöttem a könyvekkel, nem volt nehéz úgy érezni, hogy mázsás súly nehezedik rám. Viszont a könyvtár tűnt a legnagyobb reménysugárnak, így hát folytattam a keresést. Tolja az egyik este itt keresett fel, ahogy összegömbölyödve ültem kedvenc székemben, valami értelmet próbálva kihámozni egy óravkaiul írt szövegből.

– Nem lenne szabad esténként nélkülünk járnod ide – jegyezte meg zsémbesen.

Ásítottam egyet, és nagyot nyújtózkodtam. Valószínűleg a legnagyobb veszély, ami itt lesett rám, az volt, hogy rám zuhan egy polc, de túl fáradt voltam a vitához.

– Nem fordul elő többet – feleltem.

– Ez meg mi? – hajolt le Tolja, hogy jobban szemügyre vehesse az ölemben heverő könyvet. Akkora volt, hogy már-már úgy éreztem, mintha egy medve telepedett volna az ölembe.

– Nem tudom biztosan. A mutatóban láttam az Ilja nevet, így fogtam a könyvet, de nem sokat tudok kihámozni belőle.

– Ez titulusok felsorolása.

– El tudod olvasni? – kérdeztem meglepve.

– Az egyház taníttatott minket – felelte, belelapozva a könyvbe.

Összeráncoltam a homlokomat. Rengeteg gyerek nevelkedett vallásos otthonokban, de ez még nem jelentette, hogy el is tudták olvasni a liturgikus ravkait.

– Mi áll benne?

Tolja ujjai végigfutottak az Ilja neve alatt sorakozó szavakon. Hatalmas mancsát hegek borították. Durva szövésű ruhaujja alól kibukkant egy tetoválás széle.

– Nem sok minden. Szeretett Szankt Ilja, Nagyra Becsült Szankt Ilja. Felsorol viszont pár városkát is, helyeket, ahol állítólag csodákat tett.

Kihúztam magam ültömben.

– Innen már elindulhatunk.

– Érdemes lenne körülnézned a kápolnában. Szerintem az ottani sekrestyében is akad pár könyv.

Rengetegszer elhaladtam már az uralkodói kápolna előtt, de még sosem jártam odabent. Mindig is az Apparátus birtokaként tekintettem rá, és noha már elment, nem tudtam biztosan, hogy szeretném-e felkeresni.

– És milyen?

Tolja megvonta széles vállát.

– Mint minden kápolna.

– Tolja – kérdeztem a rám törő hirtelen kíváncsiságtól hajtva –, gondolkoztál valaha is azon, hogy belépj a Második Hadseregbe?

Ezen láthatóan megsértődött.

– Nem az Éjúr szolgálatára születtem. – Szerettem volna megkérdezni, hogy akkor ugyan mire született, de ekkor rákoppintott a könyv lapjára, és azt mondta: – Ezt le tudom fordítani neked, ha szeretnéd. – Elvigyorodott. – Vagy talán ráveszem Tamart, hogy tegye meg ő.

– Remek – feleltem. – És köszönet.

Lehajtotta a fejét. Csak egy meghajlás volt, de mivel még mindig mellettem térdelt, a mozdulatban volt valami, amibe beleborzongtam.

Mintha csak várt volna még valamire. Habozva nyújtottam ki a kezem, és tettem a vállára. Amint az ujjaim megpihentek rajta, kifújta a levegőt. Már-már sóhajtott.

Egy pillanatig így maradtunk, némán a lámpa fénykörében. Aztán Tolja felállt, és ismét meghajolt.

– Odakint leszek, az ajtó előtt – mondta, aztán kisurrant a sötétbe.

Mal másnap reggel tért vissza a vadászatról, én pedig alig vártam, hogy mindent elmeséljek neki – hogy mit tudtam meg Davidtól, az új Kolibri építésének terveit, a Toljával történt furcsa találkozást.

– Különös alak – fűzte hozzá Mal. – De attól még megnézheted a kápolnát.

Úgy döntöttünk, együtt megyünk, és odafelé folyton a vadászatról faggattam.

– Nem sok időt töltöttünk mással, mint kártyázással és kvasz nyakalásával. Az egyik herceg annyira berúgott, hogy beleájult a folyóba. Kis híján megfulladt. A szolgái a csizmájánál fogva húzták ki, de ő állandóan visszament, miközben arról hablatyolt, hogy miként lehet a legjobban pisztrángot fogni.

– Szóval szörnyű volt a vadászat? – kérdeztem nevetve.

– Pazar volt. – A csizmájával odébb rúgott egy követ az ösvényről. – Rengeteget kérdezősködtek rólad.

– Miért kételkedek abban, hogy tetszeni fog, amit hallok majd?

– Az egyik cári nyomolvasó szerint csak színleled, hogy hatalmad van.

– És ezt hogyan sikerült elérnem?

– Azt hiszem, valami bonyolult tükör- és csigarendszerrel, meg feltehetően hipnózissal. Egy kicsit elvesztettem a fonalat, bevallom.

Kuncogni kezdtem.

– Ez egyáltalán nem volt vicces, Alina. Amikor berúgtak, akadtak nemesek, akik egyértelműen arról beszéltek, hogy szerintük minden grisát össze kellene fogdosni, és kivégezni.

– A szentekre! – leheltem.

– Meg vannak ijedve.

– Ez nem mentség – mondtam, és éreztem, hogy dühbe gurulok. – Mi is ravkaiak vagyunk. Mintha elfelejtenének mindent, amit a Második Hadsereg tett értük.

Mal felemelte mindkét kezét.

– Én nem azt mondtam, hogy egyetértek velük.

Sóhajtottam egyet, és rácsaptam egy ártatlan faágra.

– Tudom.

– Amúgy pedig, szerintem elértem némi előrelépést náluk.

– És ez hogy sikerült?

– Szóval az tetszett nekik, hogy szolgáltál az Első Hadseregben, és hogy megmentetted a hercegük életét.

Felhúztam a szemöldökömet.

– És hogy ő a sajátját kockáztatta azért, hogy megmentsen minket?

– Lehet, hogy egy kissé szabad kézzel bántam a részletekkel.

– Ó, Nyikolaj ezt imádni fogja! Van még más is?

– Elárultam, hogy utálod a heringet.

– Miért?

– És hogy imádod a szilvatorát. És hogy Ana Kuya megvesszőzött, amikor tönkretetted a tavaszi papucsodat, amikor a pocsolyákban ugráltál benne.

Összerezzentem.

– Miért mesélsz nekik ilyesmiket?

– Szerettelek volna emberibb színben feltüntetni – felelte. – Amikor rád néznek, nem látnak mást, csak a napidézőt. Fenyegetést látnak benned, egy újabb hatalmas grisát, aki olyan, mint az Éjúr. Én azt akarom, hogy valakinek a lányát, a testvérét vagy a barátját lássák benned. Azt akarom, hogy Alinát lássák.

Éreztem, hogy gombóc gyűlik a torkomba.

– Gyakorlod, hogyan lehetsz bámulatos?

– Minden áldott nap – vigyorgott rám, majd kacsintott. – De én jobban szeretem azt mondani, hogy „hasznos”.

A kápolna maradt meg egyedül az egykor Os Alta tetején álló kolostorból, és állítólag itt koronázták meg Ravka első uralkodóit. A palotához tartozó birtokon álló építményekkel összevetve szerény épület volt, meszelt falaival és egyetlen, ragyogóan kék kupolájával.

Üresen állt, és úgy festett, mint amire ráférne egy alapos takarítás. A padsorok porosak voltak, az ereszek alatt galambok költöttek. Ahogy végigsétáltunk a sorok közti folyosón, Mal kézen fogott, amitől a szívem megdobbant egy kicsit.

Nem vesztegettünk túl sok időt a sekrestyére. A polcokon sorakozó könyvek csalódást okoztak: csak egy csomó régi zsoltároskönyv volt, foszladozó, megsárgult lapokkal. A kápolnában az egyetlen érdekes dolognak az oltárkő mögötti hatalmas triptichon bizonyult. A három óriási panelre jóságos arcú tizenhárom szentet festettek valóságos színkavalkádban. Egyiket-másikat felismertem az Isztoriji Szanktjából. Lizabetát a véres rózsákkal, Petirt a még égő nyilakkal. És ott volt Szankt Ilja is a béklyójával, nyakravalójával és a törött láncokkal.

– Állatok nincsenek – állapította meg Mal.

– Amennyit eddig láttam, soha nem ábrázolták az erősítőkkel, csak a láncokkal. Leszámítva az Isztoriji Szanktját. De egyszerűen nem jöttem rá, hogy miért.

A triptichon nagy része viszonylag jó állapotban maradt meg, de Ilja paneljét a víz csúnyán megrongálta. A szentek arca alig volt kivehető a penész alatt, és a nyirkos üszögszag szinte minden mást elnyomott. Ruhám ujját az orromhoz emeltem.

– Valahol lyukas lehet a mennyezet – közölte Mal. – Kész kupleráj ez a hely.

A tekintetemmel megpróbáltam kivenni Ilja arcának vonásait a koszréteg alatt. Újabb zsákutca. Nem szívesen ismertem be, de most is túl sokat reméltem. Ismét azt a rántást éreztem, hogy valami hiányzik a csuklómról. Hol lehet a tűzmadár?

– Álldogálhatunk itt egész álló nap – szólalt meg Mal –, de akkor sem kezd el beszélni.

Tudtam, hogy csak csipkelődik, ám mégis felpiszkálta a haragomat, noha nem tudtam biztosan, hogy az rá vagy inkább magamra irányul.

Megfordultunk, hogy kisétáljunk a padsorok közti folyosón, mikor megtorpantam. Az Éjúr várakozott a félhomályban a kijáratnál, az egyik árnyékba burkolózó padsorban ülve.

– Mi az? – kérdezte Mal, követve a tekintetemet.

Teljesen mozdulatlanná dermedve vártam.

Lásd őt! – könyörögtem magamban. Kérlek, lásd őt!

– Alina! Van valami baj?

A tenyerembe mélyesztettem a körmeimet.

– Nincs – feleltem. – Mit gondolsz, érdemes még egyszer átnézni a sekrestyét?

– Nem tűnt túl ígéretesnek.

Valahogy elmosolyodtam, és kifelé indultam.

– Valószínűleg igazad van. Csak ábrándozom.

Ahogy elhaladtunk az Éjúr mellett, ő felénk fordította a fejét, úgy figyelt minket. Ujját az ajkához nyomta, majd lehajtott fejjel gúnyosan úgy tett, mintha imádkozna.

Jobban éreztem magam, mikor kijutottunk a friss levegőre, távol a kápolna dohos szagától, de a gondolataim csak úgy száguldoztak. Hát ismét megtörtént.

Az Éjúr arca hegtelen volt. Mal nem is látta. Ami azt jelenti, hogy a jelenés nem valóságos, csak valamiféle látomás.

Viszont azon az estén megérintette az arcomat a szobájában. Éreztem az ujjait az orcámon. Miféle képzelgés képes erre?

Megborzongtam, ahogy beértünk az erdőbe. Ez az Éjúr új képességeinek valamiféle megnyilvánulása lenne? Megrémisztett a lehetőség, hogy valamiképpen utat találhatott a fejembe, de a másik lehetőség még rosszabbnak ígérkezett. Nem hághatod át e világ szabályait anélkül, hogy ne lenne ára. Karomat az oldalamhoz szorítottam, hogy érezzem, amint a tenger ostorának pikkelyei a bőrömbe nyomódnak. Felejtsd el Morozovát és az őrültségét! Talán ennek nincs is köze az Éjúrhoz. Talán csak elment az eszem.

– Mal – kezdtem, bár nem tudtam biztosan, hogy mit is akarok mondani –, a harmadik erős…

Ujját az ajkához emelte, és a mozdulat annyira hasonlított az Éjúréhoz, hogy majdnem felbuktam, de a következő pillanatban zörgés ütötte meg a fülemet, és Vaszilij bukkant elő a fák közül.

Nem szoktam hozzá, hogy a herceget a Nagy Palotán kívül máshol is lássam, és egy pillanatig csak álltam ott földbe gyökerezett lábbal. Aztán legyűrtem a meglepetésem, és meghajoltam.

Vaszilij egy fejbiccentéssel fogadta, Malnak még ennyi figyelmet sem szentelt. Már ha egyáltalán észrevette. Mert a szolgák a jelek szerint láthatatlanok voltak Vaszilij számára.

– Moj cárevics – üdvözöltem.

– Alina Sztarkova – mosolyodott el válaszul a herceg. – Remélem, szánsz rám egy pillanatot az életedből.

– Természetesen – feleltem.

– Odébb fogok várakozni – vetett Mal gyanakvó pillantást Vaszilijra.

A herceg a tekintetével követte, ahogy távozott.

– A dezertőr nem igazán tanulta meg, hol a helye, igaz?

Legyűrtem a rám törő haragot.

– Mit tehetek érted, moj cárevics?

– Kérlek, jobb szeretném, ha Vaszilijnak hívnál, legalábbis amikor magunk között vagyunk.

Csak pislogtam. Korábban még sosem maradtam négyszemközt a herceggel, és most sem akartam.

– Hogy sikerült berendezkedned a Kis Palotában? – érdeklődött.

– Kiválóan, és köszönöm, moj cárevics!

– Vaszilij.

– Nem tudom, hogy illő lenne-e ilyen közvetlenül szólítanom téged – feleltem kimérten.

– Az öcsémet is a keresztnevén hívod.

– Vele… igen egyedi körülmények között találkoztam.

– Tudom, hogy mennyire elbűvölő tud lenni – mondta erre Vaszilij. – De azt is jó, ha tudod, hogy egyben remekül megtéveszt bárkit, ugyanakkor vág az esze.

Hát, ez egészen bizonyosan igaz – gondoltam, de csak annyit mondtam hangosan:

– Szokatlan az észjárása.

Vaszilij felhorkant.

– Milyen diplomata lett belőled! Igazán üdítő ezt látni. Nincs kétségem, hogy idővel szerény felmenőid dacára megtanulsz úgy viselkedni, mint egy elegáns és visszafogott nemeshölgy.

– Úgy érted, hogy megtanulom befogni a számat?

Vaszilij helytelenítően szipákolt egyet. Ki kellett szabadítanom magam ebből a beszélgetésből, még mielőtt komolyan megsértem. Lehet, hogy Vaszilij bolondnak tűnik, de attól még herceg.

– Igazából nem szeretném – mondta, és nevetést színlelt. – Az őszinteséged igen szórakoztató.

– Köszönöm! – motyogtam. – És ha most megbocsátasz, fenség…

Vaszilij az utamat állta.

– Nem tudom, milyen megállapodást kötöttél az öcsémmel, de tudnod kell, hogy ő csak a második fiú. Bármilyen ambíciói is legyenek, mindig is az marad. Csak én tudlak cárnévá tenni.

Hát itt volt. Magamban nagyot sóhajtottam.

– Csak az uralkodó tehet valakit cárnévá – emlékeztettem a herceget.

Vaszilij egy kézlegyintéssel elintézte a megjegyzésemet.

– Apám már nem él sokáig. Lényegében már most is én uralkodom Ravka felett.

Ezt hívod, te annak? – gondoltam, ahogy elöntött a bosszúság. Kételkedtem benne, hogy Vaszilij egyáltalán Os Altában lenne, ha Nyikolaj nem jelentett volna fenyegetést a koronájára, de ezúttal fékeztem a nyelvemet.

– Elég magasra jutottál egy keramzini árvához képest – folytatta –, de még ennél is magasabbra emelkedhetsz.

– Biztosíthatlak róla, moj cárevics – feleltem teljesen őszintén –, hogy nincsenek ilyen ambícióim.

– Akkor hát mit akarsz, napidéző?

– Most rögtön? Szeretném elkölteni az ebédemet.

A herceg duzzogva előrenyomta alsó ajkát, és egy pillanatra úgy festett, mint az apja. Aztán elmosolyodott.

– Okos lány vagy – mondta –, és úgy gondolom, hasznosnak bizonyulsz majd. Már alig várom, hogy elmélyítsük az ismeretségünket.

– Semmit nem szeretnék jobban – hazudtam.

Megfogta a kezemet, és nedves száját a kézfejemre nyomta.

– Akkor a következő viszontlátásig, Alina Sztarkova!

Visszafojtottam az öklendezésemet. Ahogy elsétált, a kezemet lopva beletöröltem a keftámba.

Mal az erdő szélén várt rám.

– Mi volt ez az egész? – kérdezte aggodalmas arccal.

– Ó, hiszen tudod – feleltem. – Újabb herceg, újabb házassági ajánlat.

– Nem mondod komolyan – nevetett fel Mal hitetlenkedve. – Ő aztán nem vesztegeti az időt.

– A hatalom szövetséget jelent – utánoztam Nyikolaj hangját.

– És gratulálhatok? – kérdezte Mal, de hangjának nem volt éle, csak arról árulkodott, hogy jól mulat. A jelek szerint a ravkai trónörökös közel sem jelentett olyan fenyegetést, mint egy önhitt kalóz.

– Mit gondolsz, az Éjúrnak is kezelnie kellett az uralkodócsalád nyálas tagjainak nemkívánatos közeledését? – kérdeztem morcosan.

Mal felvihogott.

– Mi olyan vicces?

– Csak elképzeltem, ahogy az Éjurat sarokba szorítja egy verítékező hercegnő, aki megpróbálja rátukmálni magát.

Felhorkantam, aztán elsöprő hahotában törtem ki. Nyikolaj és Vaszilij annyira mások voltak, hogy az ember nehezen hitte el, valóban egy vérből származnak. Kéretlenül is eszembe villant Nyikolaj csókja, az ajkamra tapadó szája, és ahogy magához szorít. Megráztam a fejem.

Lehet, hogy mások – intettem magam, ahogy a palota felé indultunk –, de mindketten ugyanarra akarnak használni téged.

17. fejezet

T

OMBOLT A NYÁR, mely a balzsamos hőség hullámait sodorta Os Alta felé. Menekvést csak a tó nyújtott, vagy a Kis Palota melletti nyírfaliget sűrű árnyékában megbúvó banja hűs tavacskái. A ravkai udvar bármennyire ellenségesen viseltetett is a grisákkal, ez nem gátolta meg abban, hogy szél- és hullámhívókat hívasson a Nagy Palotába, hogy azok szelet idézzenek, vagy hatalmas jégtömböket formázzanak, lehűtve a fülledt szobákat. Aligha volt ez méltó a grisákhoz, de én örömmel tettem boldoggá a cárt és a cárnét, hiszen már így is megfosztottam őket több nagyhírű fabrikátortól, akik keményen dolgoztak David titokzatos tükörtányérjain.

Minden délelőtt összeült a grisa tanács – időnként csak pár percre, máskor órákra –, hogy megvitassuk a híreket, a jelentéseket, a csapatmozgásokat, és hogy milyen értesülések jöttek az északi és a déli határról.

Nyikolaj még mindig reménykedett benne, hogy megtámadhatjuk az Éjurat, még azelőtt, hogy teljesen összeszedné árnyseregét, de eddig a ravkai kémekből és informátorokból álló hálózatnak nem sikerült felderítenie, hogy hol bujkálhat. Egyre inkább az tűnt valószínűnek, hogy Os Altában kell majd ellenállnunk. Az egyetlen előnyünket az jelentette, hogy az Éjúr nem küldhette csak úgy ellenünk a nyicsevókat. Közel kellett maradnia a teremtményeihez, ami azt jelentette, hogy velük együtt fog a székváros ellen vonulni. A nagy kérdés úgy szólt, hogy Fjerda vagy Shu Han felől tör be Ravkába.

Nyikolaj, aki a főparancsnokságon állt a grisa tanács előtt, a falon lógó egyik óriási térképre mutatott.

– Ennek a területnek a nagy részét sikerült visszafoglalnunk a legutolsó hadjáratban – bökött rá Ravka északi, Fjerdával szomszédos határára. – Sűrű erdők nőnek itt, szinte lehetetlen átszelni, amikor a folyók nincsenek befagyva, és az összes bevezető utat eltorlaszoltuk.

– Grisák is állomásoznak a határon? – kérdezte Zója.

– Nem – telelte Nyikolaj. – Viszont rengeteg felderítő tartózkodik Ulenszkben. Ha az Éjúr erre jön, kellő időben riasztanak minket.

– És le kell küzdenie még a Petrazojt is – szólalt meg Paja. – Akár átkel rajta, akár megkerüli, időt nyerünk vele. – Paja az elmúlt pár hétben igen hasznossá tette magát. Noha David hallgatag maradt, és továbbra is feszengett, a lány láthatóan örült, hogy a műhelyen kívül is eltölthet egy kis időt.

– Engem jobban foglalkoztat az örök fagy birodalma – mondta Nyikolaj, és végigsimított a Cibeja felett húzódó határszakaszon. – Igaz, hogy nagyon meg van erősítve, viszont hatalmas terület.

Bólintottam. Mallal egykor együtt jártunk azon a vad vidéken, és még emlékeztem rá, milyen óriásinak tűnt. Azon kaptam magam, hogy körbepillantok a teremben, Malt keresve, noha tudtam, hogy ismét vadászatra ment, ezúttal egy csapat kerchi mesterlövésszel és ravkai diplomatával.

– És ha dél felől jön? – tette fel Zója a kérdést.

Nyikolaj intett Fjedornak, aki felállt, és felvilágosította a grisákat a déli határ gyenge pontjairól. Mivel korábban Szikurszkban állomásozott, a korporál jól ismerte a vidéket.

– A lehetetlenséggel határos járőröket küldeni a Szikurzojból kivezető összes hegyi szorosba – közölte komoran. – A shu portyázók ezt évek óta a saját előnyükre fordítják. Vagyis elég könnyű lenne az Éjúrnak ott átsurrannia.

– És onnan nyílegyenes az útja Os Altába – fűzte hozzá Szergej.

– Viszont az útját állja a poliznayai katonai tábor – jegyezte meg Nyikolaj. – Ami az előnyünkre szolgálhat. Bárhogy is, de készen fogunk állni, amikor megindul.

– Készen? – horkantott Pável. – Egy sereg elpusztíthatatlan szörnyre?

– Nem elpusztíthatatlanok – intett Nyikolaj felém. – Mint ahogy az Éjúr sem. Én már csak tudom. Mert meglőttem.

Zója szeme tágra nyílt.

– Meglőtted?

– Igen – érkezett a válasz. – Sajnos nem végeztem valami jó munkát, de biztosra veszem, hogy egy kis gyakorlással jobb leszek. – Tekintete végigsuhant a grisákon, és belenézett mindegyikük aggodalmas arcába, mielőtt ismét beszélni kezdett. – Az Éjúr nagyon erős, de mi is azok vagyunk. Még sosem nézett farkasszemet az együttműködő Első és Második Hadsereggel, sem azokkal a fegyverekkel, amelyekkel felszerelem a seregeket. Szembeszállunk vele. Oldalba támadjuk. És meglátjuk, melyik golyó lesz a szerencsés.

Míg az Éjúr árnyhordája a Kis Palotára összpontosít, ő maga sebezhető lesz. Grisák és katonák alkotta kicsi, de erősen felfegyverzett egységek fognak állomásozni a főváros körül két mérföldenként. Amint kezdetét veszi a harc, megindulnak az Éjúr ellen, és bevetik mindazt a tűzerőt, amit csak Nyikolaj össze tud szedni.

Bizonyos értelemben az Éjúr mindig is ettől félt. Eszembe jutott, hogyan jellemezte a ravkai határokon túl megalkotott fegyvereket, és hogy mit mondott nekem, egykor, egy régi, beomlott tetejű csűrben: A grisa uralom korszaka lassan a végéhez ér.

Paja megköszörülte a torkát.

– Tudjuk, mi történik az árnykatonákkal, amikor megöljük az Éjurat?

Legszívesebben megöleltem volna. Nem tudtam, hogy mi történhet a nyicsevókkal, ha sikerül leterítenünk az Éjurat. Lehet, hogy semmivé foszlanak, vagy éppen eszelős őrjöngésbe kezdenek, vagy még rosszabb. De Paja azt mondta: Amikor megöljük az Éjurat. Tétován, félve, de mégis gyanúsan reménykedőn.

Erőfeszítéseink zöme Os Alta védelmének kiépítésére irányult. A város rendelkezett egy ősi rendszerrel, ami riadóharangokra épülve figyelmeztette a palotát az ellenség felbukkanásáról. Nyikolaj apja engedélyével a korábban a Kolibrire, szerelt nehézfegyverekhez hasonlóakat állított fel a város és a palota falain. Noha a grisák ágáltak ellene, párat én is elhelyeztettem a Kis Palota tetején. Lehet, hogy nem állítják meg a nyicsevókat, de lelassítják őket.

A többi grisa lassanként kezdte elismerni a fabrikátorok hasznát. A pokolhívók segítségével a matyeriáloknak sikerült olyan grenátkikat készíteniük, amelyek talán elég erős fényvillanást produkálhatnak ahhoz, hogy elkábítsák vagy megállítsák az árnykatonákat. A gondot az jelentette, miként oldják meg ezt robbanóanyag nélkül, ami körös-körül mindent és mindenkit a földdel tenne egyenlővé. Időnként azon aggódtam, hogy a végén még felrobbantják az egész Kis Palotát, és ők végzik el az Éjúr munkáját. Nemegyszer láttam megégett kézelőjű vagy megperzselt szemöldökű grisákat az ebédlőcsarnokban. Ösztökéltem őket, hogy a veszélyesebb kísérleteket a tóparton végezzék el a hullámhívókkal együtt, akik így kéznél lehetnek vész esetén.

Nyikolajt kellőképpen érdekelte a dolog, így ragaszkodott hozzá, hogy ő maga is részt vehessen a tervezésben. A fabrikátorok megpróbáltak nem törődni vele, aztán úgy tettek, mintha a kedvében járnának, de gyorsan rájöttek, hogy Nyikolaj nem egy unatkozó hercegecske, aki szeret belekontárkodni a munkájukba. Nemcsak hogy megértette David ötleteit, de elég régóta dolgozott együtt szökevény grisákkal ahhoz, hogy könnyedén elsajátítsa az Alaptudomány nyelvezetét. A fabrikátorok hamarosan megfeledkeztek mind a rangjáról, mind arról, hogy csak egy otkazác, és gyakran lehetett látni, amint a matyeriálok műhelyében valamelyik asztal fölé görnyed.

Ellenben sokkal jobban zavartak a korporálok anatómia csarnokainak vörösre festett ajtajai mögött folyó kísérletek, ahol a fabrikátorok közreműködésével a grisa acélt próbálták ötvözni az emberi csonttal. Ennek az ötletét az adta, hogy miként lehetne a katonákat felkészíteni a nyicsevók támadásának visszaverésére. Csakhogy a folyamat fájdalmas volt és tökéletlen, az alany teste pedig sokszor egyszerűen kivetette magából a fémet. A gyógyítók megtették, ami tőlük telt, de az Első Hadsereg önkénteseinek szaggatott üvöltéseit időnként a Kis Palota csarnokaiban is hallani lehetett.

Délutánonként került sor a Nagy Palota végtelen megbeszéléseire. A napidéző hatalma értékes alkualap volt, amikor Ravka megkísérelt más országokkal szövetséget kötni, engem pedig gyakran felkértek, hogy jelenjek meg a diplomáciai tárgyalásokon, és mutassam be képességeimet, egyben bizonyítván, hogy valóban élek. A cárné teadélutánokat és vacsorákat rendezett, ahol engem is felvonultattak, mint látványosságot. Nyikolaj is gyakran beugrott, hogy elhalmozzon bókokkal, szégyentelenül flörtöljön, és védelmezően lebzseljen a székem körül, mint egy szerelmes udvarló.

Ám semmi sem volt annyira fárasztó, mint az uralkodó tanácsosaival és parancsnokaival folytatott „stratégiai ülések”. A cár csak ritkán jelem meg. Szívesebben töltötte napjait azzal, hogy a szolgálólányokat hajkurássza, vagy a napsütésben szundikáljon, mint valami vén kandúr. Távollétében a tanácsosai végtelen köröket futottak. Felvetették, hogy a legjobb lenne békét kötni az Éjúrral, vagy éppen ellenkezőleg, háborút kellene hirdetni ellene. Előbb amellett érveltek, hogy szövetkezzünk a shukkal, majd hogy álljunk össze a fjerdaiakkal. Valamennyi nagy nehezen megszült gondolaton minden áldott nap vitatkoztak, a lőszermennyiségtől kezdve azzal bezárólag, hogy mit kapjanak a katonák reggelire. És mégis csak ritkán fordult elő, hogy bármit is intéztek vagy döntöttek volna.

Amikor Vaszilij megtudta, hogy Nyikolajjal együtt én is jelen vagyok ezeken a megbeszéléseken – noha évek óta elhanyagolta kötelességeit, mint a Lancovok örököse –, ragaszkodott hozzá, hogy ő is részt vegyen rajtuk. Meglepetésemre Nyikolaj lelkesen üdvözölte bátyját.

– Micsoda megkönnyebbülés! – mondta. – Kérlek, mondd, hogy te értesz ebből valamit! – Azzal egy toronymagas aktahalmot tolt fivére elé az asztalon.

– Ez meg mi? – kérdezte Vaszilij.

– A Csernyicin melletti vízvezeték megjavítására tett javaslat.

– Ez az egész egyetlen vízvezetékről szól?

– Ne aggódj! – nyugtatgatta Nyikolaj. – A többit a szobádba vitetem.

– Még több is van? Nem lehetne, hogy valamelyik miniszter…

– Láttad, mi történt, amikor atyánk másokra bízta Ravka kormányzásának ügyét. Ébernek kell maradnunk.

Vaszilij óvatosan levette a legfelső papírlapot a kupacból, de úgy, mintha csak egy piszkos rongy lenne. Minden erőmre szükség volt, hogy ne törjek ki éktelen hahotában.

– Vaszilij azt hiszi, úgy kormányozhat, ahogy atyánk tette – avatott a bizalmába Nyikolaj aznap délután. – Hogy banketteket rendezhet, időről időre egy-egy beszédet tartva. Én azonban gondoskodom róla, hogy megtudja, mit jelent úgy uralkodni, hogy nincs ott sem az Éjúr, sem az Apparátus, hogy kezébe vegye a gyeplőt.

Ez elég jó tervnek tűnt, de nem sokkal később már mindkét herceget elküldtem a fenébe, bár csak magamban. Vaszilij jelenléte ugyanis azzal járt, hogy minden megbeszélés a duplájára nyúlt. Pózolt, páváskodott, minden kérdésben véleményt nyilvánított, hosszan szónokolt a hazafiságról, a stratégiáról, valamint a diplomácia kényes pontjairól.

– Még sosem találkoztam senkivel, aki ilyen sokat tud beszélni, anélkül, hogy bármit is mondana – mérgelődtem Nyikolajnak, amikor a Kis Palotába tartottunk egy különösen cudar megbeszélés után. – Biztos van valami, amit tehetnél.

– Mint például?

– Mondjuk, rávehetned az egyik díjnyertes póniját, hogy rúgja fejbe.

– Biztosra veszem, hogy sokszor erős bennük a kísértés – felelte Nyikolaj. – Vaszilij lusta és hiú, és szereti a rövidebb utakat, de egy országot nem lehet könnyen kormányozni. Bízz bennem, hamarosan belefárad az egészbe!

– Talán igen – feleltem. – De én még előtte belehalok az unalomba.

Nyikolaj felnevetett.

– Legközelebb hozz magaddal egy flaskát! Valahányszor meggondolja magát, igyál egy kortyot!

Felnyögtem.

– Egy óra sem telne bele, és ájultan rogynék a padlóra.

Nyikolaj segítségével sikerült Poliznayából fegyverszakértőket hozatnom, hogy megismertessék a grisákkal a modern fegyvereket, és kiképezzék őket a tűzfegyverek használatára. Noha az órák feszülten indultak, mára látszólag már gördülékenyen haladtak, és reményeink szerint néhány barátság is kialakul az Első és a Második Hadsereg tagjai között. A leggyorsabb fejlődést azok a grisákból és katonákból álló vegyes alakulatok érték el, akiket arra szántunk, hogy megkeressék az Éjurat, amikor megindul Os Alta felé. A gyakorló bevetésekről úgy tértek vissza, hogy egymás között viccelődtek, mint régi bajtársak. Még nulnyiknak is elnevezték egymást, vagyis nulláknak, mivel szigorúan véve már nem tartoztak sem az Első, sem a Második Hadsereghez.

Én azon aggódtam, hogy Botkin miként fogadja majd ezt a sok változást. Ám neki szemmel láthatóan egyszerűen tehetsége volt a gyilkoláshoz, bármilyen módszerről legyen is szó, és örömmel keresett bármilyen kibúvót, csakhogy Toljával vagy Tamarral beszélgethessen az új fegyverekről.

Mivel a shuknak megvolt az a rossz szokásuk, hogy a gondjaikra bízott grisákat alaposan próbára tették, csak keveseknek sikerült bekerülniük a Második Hadsereg soraiba. Botkin élvezte, hogy az anyanyelvén beszélhet, ugyanakkor odavolt az ikrek vadságáért is. Akik nem csak korporál képességeikre támaszkodtak, szemben azzal, amire a Kis Palotában nevelkedett grisák hajlottak. Mi több, a szívtörés csak egyetlen fegyvernek számított tekintélyes arzenáljukban.

– Veszélyes fiú. Veszélyes lány – jegyezte meg Botkin, ahogy az ikreket nézte, amint egy csapat korporállal gyakorolnak az egyik délelőtt, míg egy másik csoport idéző idegesen várt a sorára. Marie és Szergej is ott volt, Nágya pedig, mint mindig, most is mögöttük őgyelgett.

– A lány roffabb, mint a fiú – panaszkodott Szergej. Tamar felhasította az ajkát, így most gondot okozott neki a beszéd. – Nagyon sajnálom aft, aki a férje lef.

– Nem fog megházasodni – közölte Botkin, amikor Tamar éppen a földhöz vágott egy szerencsétlen pokolhívót.

– Miért nem? – kérdeztem meglepetten.

– Ő nem fog. És a fivére sem – felelte a zsoldos. – Olyanok, akár Botkin. Csatára születtek. Háborúra termettek.

Három korporál vetette magát Toljára. Kisvártatva mind a földön nyöszörögtek. Eszembe jutott, mit mondott Tolja a könyvtárban: hogy nem az Éjúr szolgálatára született. Mint sok shu, ő is a zsoldoskatonák útjára lépett, így és kalózként utazta be a világot. Végül azonban mégis a Kis Palotába került. Vajon mennyi ideig marad ő és a testvére?

– Kedvelem őt – nézett Nágya búsan Tamarra. – Nem ismeri a félelmet.

Botkin felnevetett.

– Aki nem ismeri a félelmet, az más szóval ostoba.

– Eft nem merném a femébe mondani – morogta Szergej, miközben Marie egy nedves gyolccsal törölgette az ajkát.

Azon kaptam magam, hogy mosolyra húzódik a szám, és elfordultam. Nem felejtettem még el, hogy ők hárman hogyan „üdvözöltek” a Kis Palotában. Nem ők neveztek ugyan szajhának, és nem is próbáltak meg kidobni, ugyanakkor a legkevésbé sem szólaltak fel a védelmemben, és egy kicsit túl soknak éreztem, hogy barátságot színleljek. Mellesleg azt sem tudtam teljesen, hogyan viselkedjek a jelenlétükben. Sosem álltunk egymáshoz igazán közel, és most a pozíciónk közti különbség mintha áthidalhatatlan szakadékot teremtett volna.

Zsenyát nem érdekelné – gondoltam váratlanul. Zsenya ismert. Együtt nevetett velem, bízott bennem, és sem csillogó kefta, sem egy cím nem tartotta volna vissza attól, hogy megmondja, pontosan mit gondol, vagy hogy karon fogva megosszon velem valami pletykát. A hazugságai dacára is hiányzott.

Mintha csak a gondolataimra adott válasz lenne, éreztem, hogy valaki megrángatja a ruhaujjamat, és egy félénk hang így szól:

– Moj szoverenyij?

Nágya állt előttem egyik lábáról a másikra.

– Reméltem…

– Mi az?

Az istálló egyik félhomályos sarka felé fordult, és az étherálok kékjét viselő fiatal fiú felé intett, akit korábban még sosem láttam. Miután kihirdettük, hogy kegyelmet adunk, pár grisa előkerült, de ez a fiú túlságosan fiatalnak tűnt ahhoz, hogy a harctéren szolgáljon. Idegesen indult el felénk, ujjai a keftáját csavargatták.

– Ő Adrik – ölelte át Nágya. – Az öcsém. – Hasonlítottak egymásra, bár első pillantásra ez nem tűnt fel. – Úgy hallottuk, hogy az iskola kiürítését tervezed.

– Így igaz. – A diákokat el fogom küldeni az egyetlen helyre, ahol tudtam, hogy vannak hálótermek, és ami elég nagy ahhoz, hogy befogadja őket, egy olyan helyre, ami távol esik a harcok színterétől: Keramzinba. Botkin is velük megy majd. Nem szívesen veszítettem ugyan el egy ilyen ügyes katonát, de így a fiatalabb grisák továbbra is tanulhatnak tőle – ő pedig szemmel tarthatja őket. Mivel Baghra nem volt hajlandó fogadni, egy szolgát küldtem hozzá ugyanezzel az ajánlattal. Válaszra sem méltatott. Noha tőlem telhetően igyekeztem nem törődni a sértéseivel, az ismételt elutasítás attól még fájt.

– Diák vagy? – kérdeztem Adrikot, kiverve a fejemből Baghrát. A fiú válaszul bólintott egyet, és felfigyeltem, milyen elszántan löki előre az állát.

– Adrik azon töprengett… mindketten azon töprengtünk, hogy…

– Maradni akarok – vágott közbe a fiú hevesen.

Felrántottam a szemöldököm.

– Hány éves vagy?

– Elég idős, hogy harcoljak.

– Idén végezne – szólt közbe Nágya.

Összeráncoltam a homlokomat. A fiú csak egy pár évvel volt nálam fiatalabb, de csupa csontos könyök és borzas haj.

– Menj a többiekkel Keramzinba! – mondtam. – És ha még mindig akarod, egy év múlva visszatérhetsz közénk. – Már ha még itt leszünk.

– Ügyes vagyok – bizonygatta a fiú. – Szélhívóként vagyok olyan erős, mint Nágya, még erősítő nélkül is.

– Túl veszélyes…

– Ez az otthonom. Nem megyek el.

– Adrik! – szólt rá Nágya.

Felemeltem a kezem.

– Nincs semmi baj. – Adrik már-már úgy festett, mint akit láz gyötör. Mindkét kezét ökölbe szorította. Nágyára néztem.

– Biztosan azt akarod, hogy maradjon?

– Én… – kezdte Adrik.

– A nővéreddel beszélek. Ha az Éjúr serege végez veled, neki kell majd meggyászolnia. – Nágya ettől kicsit elsápadt, de Adrik meg sem rezzent. El kellett ismernem, nem volt híján a bátorságnak.

Nágya aggódva beharapta az ajkát, és Adrikra pillantott.

– Ha attól félsz, hogy csalódást okozol a fiúnak, gondolj arra, milyen lesz eltemetni! – mondtam. Tudtam, hogy nyersen fogalmazok, de azt akartam, hogy mindketten megértsék, mire kérnek.

Nágya habozott, aztán kihúzta magát.

– Engedd harcolni! – kérte. – Én azt mondom, maradni fog. Ha elküldenéd, egy hét múlva ismét a kapuban állna.

Felsóhajtottam, aztán tekintetem ismét visszavándorolt Adrikra, aki már vigyorgott.

– Egy szót sem erről a többi diáknak! – közöltem. – Nem akarom, hogy hasonló ötletük támadjon. – Ráböktem Nágyára. – És a fiú a te felelősséged.

– Köszönöm, moj szoverenyij – hajolt meg Adrik olyan mélyen, hogy azt hittem, menten orra bukik.

Máris megbántam a döntésemet.

– Vidd vissza az osztályába!

Néztem, amint felballagnak a dombra, a tó felé tartva, aztán leporoltam magam, és elindultam az egyik kisebb gyakorlóhelyiség felé, ahol a Pávellel párbajozó Malra bukkantam. Mal mostanában egyre kevesebb és kevesebb időt töltött a Kis Palotában. A meghívók még aznap délután özönleni kezdtek, hogy visszajött Balakirjevből – vadászatokra, bálokra, pisztrángfogásra, kártyázásra. Úgy tűnt, hogy minden nemesember és tiszt Malt szeretné vendégül látni a következő rendezvényén.

Időnként csak egy délutánt volt távol, máskor viszont pár napot is. Erről Keramzin jutott eszembe, amikor néztem, ahogy ellovagol, majd mindennap a konyhaablaknál állva vártam, hogy visszatérjen. Viszont, ha őszinte akartam lenni magammal, akkor szinte könnyebbnek tűntek azok a napok, amikor távol járt. Amikor velem volt a Kis Palotában, bűnösnek éreztem magam, amiért nem tudok több időt vele tölteni, és utáltam, hogy a grisák semmibe vették, vagy úgy beszéltek róla, mintha szolga lenne. Bármennyire hiányzott is, én magam bátorítottam, hogy menjen csak.

Jobb ez így – mondtam magamban. Mielőtt Mal dezertált, hogy segítsen nekem, fényes jövő előtt álló nyomolvasó volt, akit barátok és csodálók vettek körül. Nem az ő világa volt, hogy ajtók előtt őrködjön, vagy a termek sarkaiban ólálkodjon, az én kötelességtudó árnyékomat játszva, míg egyik megbeszélésről a másikra megyek.

– Egész álló nap elnézném – szólalt meg mögöttem egy hang. Megdermedtem tőle. Zója állt ott. Még ebben a hőségben sem tűnt úgy, hogy izzadna.

– Nem érzed rajta Keramzin bűzét? – kérdeztem, mikor eszembe jutottak egykor nekem mondott álnok szavai.

– Úgy találom, hogy az alsóbb osztályoknak van egyfajta nyers vonzereje. Tudatod majd, amikor végeztél vele, ugye?

– Tessék?

– Ó, félreértettem volna? Úgy tűnt, hogy ti ketten… közel álltok egymáshoz. De biztosra veszem, hogy manapság már magasabbra emeled a tekinteted.

Szembefordultam vele.

– Mit keresel itt, Zója?

– Gyakorolni jöttem.

– Tudod, hogy értem. Mit keresel a Kis Palotában?

– Én a Második Hadsereg katonája vagyok. Ide tartozom.

Összefontam a karomat. Eljött az ideje, hogy tisztázzam ezt a dolgot Zójával.

– Nem kedvelsz, és soha egyetlen lehetőséget sem mulasztottál el, hogy ezt kimutasd. Akkor most miért lettél a hívem?

– Mi más választásom van?

– Biztosra veszem, hogy az Éjúr örömmel látna ismét az oldalán.

– Az a parancsod, hogy menjek el? – Szokásos gőgös hanghordozását használta, de láttam rajta, hogy most megijedt. Ez felpezsdített kissé, bár bűntudatot is éreztem.

– Tudni akarom, hogy miért ragaszkodsz a maradáshoz.

– Mert te vagy a legfőbb reményünk.

Megráztam a fejem.

– Ez túl kézenfekvő válasz.

Elvörösödött.

– Könyörögnöm kellene?

Vajon igen? Úgy véltem, hogy nem is lenne rossz ötlet.

– Hiú vagy. Becsvágyó. Bármit megtettél volna, hogy felhívd magadra az Éjúr figyelmét. Mi változott?

– Hogy mi változott? – hörögte. Ajka elvékonyodott, öklét ökölbe szorította az oldala mellett. – Volt egy nénikém, aki Novokribirszkben élt. És egy unokahúgom. Az Éjúr elmondhatta volna, hogy mire készül. Figyelmeztethettem volna őket… – A hangja elcsuklott, én pedig rögtön elszégyelltem magam attól, hogy milyen örömet okozna, ha vergődni látnám a lábaim előtt.

Baghra hangja csendült fel a fülemben. Kezd úrrá lenni rajtad az erőd… És ahogy növekszik, egyre többre vágyik. De tényleg hittem Zójának? Vajon a szemében megcsillanó könnyek igaziak, vagy csak színlel? Visszafojtotta könnyeit, és rám meredt.

– Még mindig nem kedvellek, Sztarkova. Soha nem is foglak. Közönséges vagy és esetlen, és nem tudom, hogy miért pont te születtél ilyen erővel. Viszont te vagy a napidéző, és ha képes vagy megóvni Ravka szabadságát, akkor harcolok érted.

Tűnődve néztem, és nem kerülte el a figyelmemet az orcáján lángvörösre gyűlő két fénylő folt, sem remegő ajka.

– Nos? – kérdezte, én pedig láttam rajta, milyen óriási erőfeszítésébe kerül feltenni ezt a kérdést. – Elküldesz?

Még kivártam egy pillanatot.

– Maradhatsz. Egyelőre.

– Minden rendben? – szólt oda Mal. Észre sem vettük, hogy otthagyta a gyakorlást.

Zója bizonytalansága egyetlen pillanat alatt tovatűnt. Vakító mosolyt vetett Malra.

– Úgy hallom, valóságos csodákra vagy képes íjjal és nyíllal. Gondoltam, adhatnál leckét belőle.

Mal Zójáról rám nézett.

– Talán később.

– Már alig várom – felelte a nő, és halk selyemsuhogás közepette távozott.

– Mi volt ez az egész? – kérdezte Mal, ahogy visszaindultunk a dombon a Kis Palotába.

– Nem bízom benne.

Egy hosszú percig meg sem szólalt.

– Alina – kezdte aztán nyugtalanul –, ami Kribirszkben történt…

Gyorsan félbeszakítottam. Nem akartam tudni, hogy mit művelhettek Zójával a grisa táborban. És amúgy is, aligha számított.

– Zója az Éjúr egyik kedvence volt, és mindig is utált.

– Valószínűleg csak féltékeny volt rád.

– Eltörte két bordámat.

– Hogy mi?

– Baleset volt. Mondjuk. – Sosem meséltem Malnak arról, mennyit szenvedtem, mielőtt megtanultam használni az erőmet, sem a kudarcokkal teli végtelen, magányos napokról. – Egyszerűen nem tudhatom biztosan, kihez hűséges. – Megdörgöltem a tarkómat ott, ahol a nyakizmaim megmacskásodtak. – Nem lehetek biztos senkiben. Sem a grisákban, sem a szolgákban. Bármelyikük dolgozhat az Éjúrnak.

Mal körülnézett. Most az egyszer úgy tűnt, senki sem figyel minket. Ösztönösen is megfogta a kezemet.

– Grickij két nap múlva jövendőmondó estélyt ad a felsővárosban. Gyere el velem!

– Grickij?

– Az apja Sztyepán Grickij, a savanyúságkirály. Újgazdag. – Mal remekül utánzott egy önelégült nemest. – Viszont a palotája a csatorna mellett áll.

– Nem mehetek – feleltem, a megbeszélésekre, David tükörtányérjaira és az iskola kiürítésére gondolva. Egyszerűen helytelennek tűnt elmenni egy estélyre, amikor alig pár nap vagy hét múlva kitör a háború.

– De elmehetsz. Csak egy-két órára.

Nagy volt a csábítás – hogy lopjak pár pillanatot Mallal, távol a Kis Palota rám nehezedő nyomásától.

Nyilván megérezhette, hogy tépelődöm.

– Beöltöztetünk az egyik fellépőnek. Még azt sem fogják tudni, hogy ott van a napidéző.

Egy késő estébe nyúló estély, az aznapi teendők elvégzése után. Így elmaradna egy újabb hiábavaló kutatással töltött este a könyvtárban. Ugyan, mi baj lehet belőle?

– Jól van – feleltem. – Menjünk!

Mal arca olyan széles vigyorra húzódott, hogy elakadt a lélegzetem. Nem tudtam, hozzászokom-e valaha ahhoz a gondolathoz, hogy ez a mosoly csak nekem szól.

– Toljának és Tamarnak nem fog tetszeni – figyelmeztetett Mal.

– Ők az őreim. És követik a parancsaimat.

Mal erre vigyázzba vágta magát, és egy cikornyás meghajlást produkált.

– Dá, moj szoverenyij – intonálta ünnepélyesen. – Azért élünk, hogy szolgáljunk.

Erre a szememet forgattam, de ahogy a matyeriálok műhelye felé igyekeztem, hetek óta először éreztem felszabadultabbnak magam.

18. fejezet

A

 GRICKIJ-KÚRIA a csatornakerületben állt, amit a felsőváros legkevésbé divatos részének tekintettek a híd és a rajta átkelő gyülevész népség közelsége miatt. A kúria fényűző kis épület volt; egyik oldalról egy háborús emlékmű, a másikról pedig a Szankta Lizabeta zárda kertje határolta.

Malnak sikerült aznap estére kölcsönkérnie egy hintót, mi pedig szűk belsejébe zsúfolódtunk az igencsak zsémbes Tamarral. Toljával együtt sokáig és hangosan zsörtölődtek az estély miatt, de én világosan közöltem, hogy nem fogok engedni. Egyben titoktartásra is köteleztem őket: nem szerettem volna, ha kis kiruccanásom híre a palota kapuin túl eljut Nyikolaj fülébe.

Mind a szuli jövendőmondók módjára öltöztünk; élénk narancsszínű selyemköpenyt és sakálfejet formázó, vörösre festett maszkot vettünk. Tolja otthon maradt. Még tetőtől talpig bebugyolálva is túl nagy figyelmet keltene hatalmas termete.

Mal megszorította a kezemet, engem pedig elöntött a szédítő izgalom. Köpenyem kényelmetlenül meleg volt, és arcom máris viszketni kezdett az álarc alatt, de nem érdekelt. Úgy éreztem magam, mintha ismét Keramzinban lennénk, és teendőinket félredobva, a vesszőzést is megkockáztatva, kisurrannánk a rétre. Ahol leheverednénk a hűs fűbe, hallgatnánk a rovarok zümmögését, és figyelnénk az odafent felszakadozó felhőzetet. Ez a fajta béke valahogy roppant távolinak tűnt.

A savanyúságkirály kúriájához vezető utcában feltorlódtak a hintók. Bekanyarodtunk a zárda melletti egyik sikátorba, ahol jobban elkeveredhettünk a cselédbejáraton közlekedő fellépők között.

Tamar óvatosan igazgatta a köpönyegét, mikor kiszálltunk a hintóból. Mal és ő is pisztolyt viseltek a ruhájukba rejtve, és én tudtam, hogy a rengeteg narancsvörös selyem alatt ott lapul a lány két szekercéje is, a combjához szíjazva.

– Mi van akkor, ha valaki tényleg azt akarja, hogy jósoljak neki? – kérdeztem, és szorosabbra húztam álarcom zsinegét, majd felhajtottam a kámzsát.

– Csak mondd neki a szokásos badarságot! – felelte Mal. – Szép nőkről, váratlan vagyonról. És hogy ódzkodjon a nyolcas számtól!

A cselédbejáraton belépve előbb egy gőzölgő konyha mellett haladtunk el, majd a ház hátsó traktusába értünk. Ám alig léptünk be, egy férfi – minden bizonnyal a Grickijek libériájában – karon ragadott.

– Mégis mit gondolsz, mit csinálsz? – rázott meg jól. Láttam, hogy Tamar keze a csípőjére vándorol.

– Én…

– Nektek, hármatoknak már körbe kellene járnotok. – Azzal a férfi a ház nagyterme felé kezdett taszigálni minket. – Ne töltsetek túl sok időt egy-egy vendégnél! És nehogy rajtakapjalak benneteket, hogy isztok!

Bólintottam, és közben próbáltam fékezni hevesen kalapáló szívemet, majd besiettünk a bálterembe. A savanyúságkirály nem volt spórolós fajta. A kúriát úgy rendezték be, hogy az a legdekadensebb szuli tábornak is elment volna. A mennyezetről ezernyi, csillag alakú lámpás lógott. Selyemponyvás szekerek parkoltak a terem sarkaiban tündöklő karavánként, és áltábortüzek vetettek táncoló színes fényeket. A kétszárnyú teraszajtó tárva-nyitva állt, és az estét megtöltötte a kasztanyetták ritmikus csattogása és a hegedűk nyiszorgása.

A tömegben megpillantottam a szétszóródott szuli jövendőmondókat, és ekkor döbbentem rá, hogy milyen hátborzongató látványt is nyújthatunk sakálmaszkunkban, de a vendégeket ez láthatóan nem zavarta. A többségük mostanra már alaposan a pohár fenekére nézett, lármás csoportokba verődve hahotáztak és kiabáltak egymásnak, tátott szájjal meredve a fejük feletti selyemhintákon kígyózó akrobatákra. Akadtak, akik székükben ringatózva ültek, és éppen jövendőt mondtak nekik arany kávéskannákból. Mások a teraszon felállított hosszú asztalnál lakmároztak, töltött fügét és gránátalmamaggal teli tálakból csemegézve, a zene ritmusára tapsolva.

Mal elemelt nekem egy pohárka kvaszt, és kerestünk egy padot a terasz egyik árnyékos sarkában, míg Tamar diszkréten, tőlünk távolabb őrködött. Fejemet Mal vállára hajtottam, egyszerűen csak boldogan már attól is, hogy mellette ülhetek, és hallgathatom a csattogó-csörömpölő zenét. A levegőt megülte az este nyíló virágok hódító illata, és némi citromaromát is ki lehetett venni. Mélyeket lélegeztem, és éreztem, ahogy az elmúlt pár hét kimerültsége és félelme feloldódik. Lerúgtam magamról a papucsomat, és lábujjaimat a hűs murvába fúrtam.

Mal megigazgatta a kámzsáját, hogy még jobban elrejtse az arcát, és felhúzta az álarcát, majd ugyanezt tette az enyémmel is. Aztán hozzám hajolt. Sakálmaszkjaink orra összeütközött.

Nevetni kezdtem.

– Legközelebb más kosztümöt választunk – zsörtölődött Mal.

– Nagyobb kalapokat?

– Talán elég lenne egy kosarat a fejünkre borítani.

Két lány imbolygott felénk. Tamar egy szemvillanás alatt mellettem termett. Mindketten megigazítottuk az álarcunkat.

– Mondjatok jövendőt! – követelte a magasabbik, aki lényegében majd’ átesett a barátnőjén.

Tamar megrázta a fejét, de Mal az egyik kisasztal felé intett, amin zománcozott kék csészék álltak, meg egy aranykanna.

A lány felvisított, és kiöntött egy kevéske zaccos kávét. A szulik a csésze alján maradó seprőből mondanak jövendőt. A lány fintorogva felhajtotta a kávét.

Én oldalba böktem Malt a könyökömmel. Most mi lesz?

Felállt, és az asztalhoz sétált.

– Hm – mondta, belekukkantva a csészébe. – Ühüm.

A lány megragadta a karját.

– Mi az?

Mal odaintett engem. A fogamat csikorgatva hajoltam a csésze fölé.

– Rossz dolog? – nyöszörögte a lány.

– Ez lenni… jóóóó – mondta Mal a legnevetségesebb szuli kiejtéssel, amit valaha hallottam.

A lány megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Találkozni fogsz egy jókipű idegennel.

A lány vihogott, és örömében tapsikolt. Nem bírtam ellenállni a kísértésnek.

– De áz nagyon cudar egy ember lesz – szóltam közbe. Az én akcentusom még Malénál is botrányosabb volt. Ha hallott volna egy igazi szuli, valószínűleg egy monoklival gazdagabban ér véget az estém. – Menekülnöd kell ettül áz embertül.

– Ó! – sóhajtottak fel csalódottan a lányok.

– Ronda egy emberhez kell hozzámenned – mondtam. – Nagyhoz és kővírhez. – A karomat magam elé nyújtottam, hatalmas pocakot imitálva. – Aki majd boldoggá tesz.

Hallottam, amint Mal felhorkan a maszkja alatt.

A lány szipogott egyet.

– Ez a jóslat nem tetszik nekem – közölte. – Próbáljunk ki egy másikat! – Alighogy elszaladtak, két módfelett spicces nemes lépett a helyükre.

Az egyiküknek sasorra és rezgő tokája volt. A másik úgy hajtotta fel a kávéját, mintha kvaszt inna, és lecsapta a csészét az asztalra.

– Na most – közölte akadozó nyelvvel, és csak úgy rezgett szúrós vörös bajsza. – Mit rejt a jövőm? De jó legyen aztán!

Mal úgy tett, mint aki a csészét böngészi.

– Nagy vagyon üti a markodat.

– Máris nagy a vagyonom. Mi van még?

– Hát… – húzta Mal az időt –, a hitvesed három szíp fiúval ajándíkoz meg.

Sasorrú társa hangosan hahotázni kezdett.

– Hát, akkor tudni fogod, hogy nem a tieid! – harsogta vidáman.

Azt hittem, hogy a másik nemes ezen megsértődik, de ő is csak röhögött, amitől vörös arca még vörösebbre gyúlt.

– Akkor gratulálnom kell a lakájnak! – Csak úgy rázta a nevetés.

– Úgy hallom, hogy a legjobb családok azok, ahol vannak fattyak is – vihogta a barátja.

– Hát, mindnyájunknak vannak kutyái is, de mégsem engedjük őket az asztalhoz ülni!

Elfintorodtam az álarc alatt. Az a sanda gyanúm támadt, hogy Nyikolajról beszélnek.

– Ó, drágám – kaptam ki a csészét Mal kezéből. – Ó, drágám, annyira sajnálom.

– Mi az? – kérdezte a nemes még mindig nevetve.

– Meg fogsz kopaszodni – közöltem. – Tárkopász leszel.

Abbahagyta a nevetést, és húsos keze már gyérülő vörös hajára tévedt.

– Te pedig – mutattam a barátjára, és bár Mal figyelmeztetően oldalba bökött, nem törődtem vele –, te pedig elkapod á korpát.

– A mit?

– Á korpát! – közöltem elszörnyedve. – Az intim riszeíd semmívi foszlánák!

A férfi elsápadt. Nagyot nyelt.

– De…

Ebben a pillanatban kiabálás támadt a bálteremben, és hangos csattanás hallatszott, ahogy felborult az egyik asztal. Két férfit láttam, amint egymást lökdösi.

– Azt hiszem, ideje mennünk – szólalt meg Tamar, elterelve minket a ricsajtól.

Már éppen tiltakozni akartam, amikor a verekedés igazán kezdetét vette. Az emberek lökdösték, taszigálták egymást, és a teraszra vezető ajtóhoz nyomultak. A zene elhallgatott, és mintha a jövendőmondók is belekeveredtek volna a felfordulásba. A tömeg felett láttam, hogy az egyik selyemponyvás szekér felborul. Valakit felénk hajítottak, és ő a nemeseknek zuhant.

A kávéskanna leesett az asztalról, és a kis kék csészék is követték.

– Gyerünk! – nyúlt a pisztolyáért Mal. – Kifelé hátul!

Tamar haladt elöl, kezében már a szekercéivel. Én követtem a lépcsőn lefelé, de alig hagytuk el a teraszt, újabb rémes csattanást hallottam, majd egy női sikolyt. A hang gazdája a lakomaasztal alá szorult.

Mal tokjába lökte a pisztolyát.

– Vidd a kocsihoz! – kiáltott oda Tamarnak. – Utolérlek titeket.

– Mal…

– Menjetek! Pillanatok alatt beérlek titeket. – Azzal benyomakodott a tömegbe, a csapdába esett nő felé.

Tamar lerángatott a kerti lépcsőkön, rá az ösvényre, ami a kúria oldala mellett futott, az utca irányába. Az estély világító lámpásaitól távol itt sötétség honolt. Halvány fényt gyújtottam, hogy lássuk, hova lépünk.

– Ne tedd! – kért Tamar. – Lehet, hogy a verekedés csak figyelemelterelés. És ezzel elárulod a hollétünket.

Hagytam, hadd aludjon ki a fény, és egy pillanattal később egy nagy dübbenést hallottam, majd egy hangos uffot, aztán pedig – csend támadt.

– Tamar?

Visszanéztem a bálterem irányába, remélve, hogy meghallom Mal közelgő lépteit.

A szívem zakatolni kezdett. Felemeltem mindkét kezemet. Nem törődöm már azzal, hogy elárulom a hollétünket, mert nem fogok itt a sötétben álldogálni. Aztán meghallottam egy kapu nyikorgását, és erős kezek ragadtak meg. Átrángattak a sövényen.

Forró, lobogva perzselő fényt gyújtottam. A kert kövezett nagy udvarában álltam, amit mindenfelől tiszafák bokrai szegélyeztek, és nem voltam egyedül.

Még nem láttam, de a szagát már éreztem – a kifordított földét, a tömjénét, a penészét. A sír szagát. Felemeltem mindkét kezemet, ahogy az Apparátus előlépett az árnyékból. A pap pontosan olyan volt, ahogy az emlékeimben élt: ugyanolyan volt drótszerű fekete szakálla, és ugyanolyan átható a pillantása. Még mindig hivatása barna csuháját viselte, de a király kétfejű sasa már nem díszítette a mellrészét; helyét aranyszállal hímzett napkorong vette át.

– Maradj, ahol vagy! – intettem.

Mélyen meghajolt.

– Alina Sztarkova, Szol Koroljeva. Nem akarok ártani.

– Hol van Tamar? Ha megsérült…

– Az őreidnek nem esik bántódásuk, de kérlek, hallgass meg!

– Mit akarsz? És honnan tudtad, hogy itt leszek?

– A híveim ott vannak mindenütt, Szol Koroljeva.

– Ne szólíts így!

– Szent sereged minden nappal növekszik, ahogy fényed ígérete vonzza őket. Csak arra várnak, hogy vezesd őket.

– A seregem? Láttam a város falainál táborozó zarándokokat – a szegényeket, a gyöngéket, az éheseket, akik kétségbeesetten vágynak azokra a reménymorzsákra, amelyekkel te eteted őket.

– Vannak mások is. Katonák.

– Még többen, akik azt hiszik, szent vagyok, mert eladtál nekik egy hazugságot?

– Ez nem hazugság, Alina Sztarkova. Te Keramzin Leánya vagy, aki újjászületett a Zónában.

– Nem haltam meg! – feleltem dühösen. – Azért maradtam életben, mert elmenekültem az Éjúr elől, és ehhez legyilkoltam egy egész dereglyényi katonát és grisát. Ezt is elmondod a híveidnek?

– A néped szenved. Csak te hozhatod el az új kor hajnalát, a szent tűzben megszentelt kort.

Eszelős tekintettel meredt rám, olyan mélységesen fekete volt a szeme, hogy nem is láttam benne a bogarát. Ám tébolya vajon valóságos volt, vagy csak valami ravasz színjáték?

– És ki fog uralkodni ebben az új korban?

– Természetesen te. Szol Koroljeva, Szankta Alina.

– És te leszel a jobbkezem? Elolvastam a tőled kapott könyvet. A szentek nem hosszú életűek.

– Jöjj velem, Alina Sztarkova!

– Sehova nem megyek veled.

– Még nem vagy elég erős ahhoz, hogy szembeszállj az Éjúrral. Én változtathatok ezen.

Hallgattam egy sort.

– Mondd el, hogy mit tudsz!

– Jöjj velem, és mindent elárulok.

Megindultam felé, meglepődve a belém hasító sóvárgástól és haragtól.

– Hol a tűzmadár? – Azt hittem, hogy valami zavaros választ ad, netán úgy tesz, mintha nem értené a kérdést. Ám ehelyett elmosolyodott, kivillantva fekete ínyét, girbegurba fogsorát. – Mondd el, te pap – parancsoltam –, vagy itt helyben leváglak, és a híveid megpróbálhatnak az ima erejével ismét visszahozni! – Riadtan ébredtem rá, hogy komolyan gondolom.

Most először látszott idegesnek. Remek! Netán egy kezes szentre számított?

Békítően emelte a magasba mindkét kezét.

– Nem tudom – mondta. – Esküszöm. De amikor az Éjúr elhagyta a Kis Palotát, nem tudta még, hogy utoljára teszi. Számos értékes dolgot hátrahagyott, olyasmiket, amikről mások már régóta azt hitték, elpusztultak.

A sóvárgás újabb rohama sistergett végig rajtam.

– Morozova naplóit? Nálad vannak?

– Jöjj velem, Alina Sztarkova! Mélyre temetett titkok várnak.

Lehetséges, hogy az igazat mondja? Vagy egyszerűen csak átadna az Éjúrnak?

– Alina! – Mal hangja valahonnan a sövény túloldaláról harsant.

– Itt vagyok! – kiáltottam.

Mal rohant be az udvarra, kezében pisztollyal. Tamar szorosan a nyomában. Elvesztette egyik szekercéjét, és köpenye mellrészére vér kenődött.

Az Apparátus dohszagú csuhájában sebesen megperdült, és besiklott két bokor közé.

– Várj! – kiáltottam, és már mozdultam, hogy kövessem. Tamar haragos üvöltéssel húzott el mellettem, és vetette magát a sövénybe, hogy üldözőbe vegye.

– Élve kell! – kiáltottam utána, ahogy eltűnt ő is.

– Jól vagy? – zihálta Mal, ahogy mellém ért.

Megragadtam a ruhája ujját.

– Mal, szerintem nála vannak Morozova naplói.

– Bántott?

– El tudok intézni egy vén papot – feleltem türelmetlenül. – De hallottad, amit mondtam?

Ettől hátrahőkölt.

– Igen, hallottam. Azt hittem, veszélyben vagy.

– Nem voltam. Én…

De Tamar máris megjelent, arcára kiült a bosszúság.

– Nem értem – csóválta a fejét. – Ott volt, aztán egyszerűen csak eltűnt.

– A szentekre! – szitkozódtam.

Lehajtotta a fejét.

– Bocsáss meg!

Még sosem láttam ilyen letörtnek.

– Minden rendben – mondtam még mindig szédelegve. Egy részem legszívesebben visszament volna a sikátorba, hogy az Apparátus nevét kiabálja, követelve, hogy mutatkozzon, hogy a nyomába eredjek a város utcáin át, míg meg nem találom, és ki nem csikarom az igazságot hazug szájából. Tekintetem végigsiklott a sövénysoron. Még mindig hallottam a kiabálást messze mögöttem, és valahol a sötétben a zárda harangjai kongani kezdtek. Felsóhajtottam. – Tűnjünk el innen!

Kocsisunk abban a keskeny mellékutcában várt minket, ahol hagytuk. A palotába tett visszaút feszült volt.

– Az a verekedés nem véletlenül tört ki – közölte Mal.

– Nem – bólintott Tamar, aki egy gyolcsot nyomkodott csúnya állsebéhez. – Az Apparátus tudta, hogy ott leszünk.

– De honnan? – kérdezte Mal. – Senki más nem tudott róla, hogy megyünk. Elmondtad Nyikolajnak?

– Nyikolajnak ehhez semmi köze – feleltem.

– Hogy lehetsz ebben ennyire biztos?

– Mert ezzel ő semmit sem nyerne. – A halántékomra szorítottam az ujjaimat. – Talán valaki meglátott minket, amikor elhagytuk a palotát.

– De hogy jutott be Os Altába anélkül, hogy meglátták volna? És honnan tudta, hogy ott leszünk az estélyen?

– Nem tudom – feleltem törődötten. – Azt mondta, mindenütt vannak hívők. Talán az egyik szolga hallgatta ki a beszélgetésünket.

– Ma este szerencsénk volt – állapította meg Tamar. – Sokkal rosszabbul is alakulhatott volna a dolog.

– Egy percig sem voltam igazi veszélyben – erősködtem. – Az Apparátus csak beszélni akart velem.

– És mit mondott?

Nagyjából körvonalaztam, de nem említettem Morozova naplóit. Mal kivételével senkinek sem beszéltem róluk, és Tamar már így is túl sokat tudott az erősítőkről.

– Valamifajta sereget toboroz – fejeztem be mondandómat. – Olyanokat, akik azt hiszik, hogy a halottaimból támadtam fel, akik szerint valamiféle szent hatalommal bírok.

– És hányan vannak? – kérdezte Mal.

– Nem tudom. És azt sem tudom, hogy az Apparátusnak mi a szándéka velük. Az uralkodó ellen vonul? Az Éjúr hordája ellen küldi őket harcba? Én már így is felelős vagyok a grisákért, nem akarom a vállamra venni egy sereg szerencsétlen otkazác terhét is.

– Mi egyáltalán nem vagyunk annyira gyengék – vágta rá Mal némi éllel a hangjában.

– Nem azért… csak azt akartam mondani, hogy az Apparátus kihasználja ezeket az embereket. A reményüket aknázza ki.

– És ez más, mint hogy Nyikolaj faluról falura hurcolt téged?

– Nyikolaj nem mondja senkinek, hogy halhatatlan, netán csodatevő vagyok.

– Nem – ismerte el Mal. – Csak hagyja, hogy azt higgyék.

– Miért ugrasz rá azonnal?

– És te miért véded meg azonnal?

Fáradtan, ingerülten fordítottam hátat neki, képtelen voltam a fejemben surrogó gondolatoktól szabadulni. A felsőváros lámpafényes utcái elrobogtak a hintó ablakai előtt. Az út hátralevő részét csendben tettük meg.

A Kis Palotába visszatérve átöltöztem, míg Tamar és Mal elmesélte Toljának, hogy mi is történt.

Éppen az ágyamon üldögéltem, mikor Mal bekopogott. Behúzta az ajtót maga mögött, és nekidőlt; tekintete körbejárt.

– Annyira lehangoló ez a szoba. Azt hittem, átalakíttatod.

Vállat vontam. Túl sok dolog miatt kellett aggódnom, és már-már megszoktam a helyiség csendes félhomályát.

– Szerinted az Apparátusnál vannak a naplók? – kérdezte Mal.

– Meglep, hogy egyáltalán léteznek.

Mal az ágyhoz sétált, én pedig felhúztam a térdemet, hogy helyet szorítsak neki.

– Tamarnak igaza volt – telepedett le a lábamhoz. – Lehetett volna sokkal rosszabb is.

Felsóhajtottam.

– Akkor ennyit a városnézésről.

– Nem lett volna szabad felvetnem.

– Nem lett volna szabad belemennem.

Bólintott, és csizmája orrával köröket rajzolt a padlóra.

– Hiányzol – szólalt meg végül halkan.

Kedves szó volt, de hallatán fájdalmas, szívesen látott remegés futott át a testemen. Énem egy része kételkedett volna benne? Hiszen Mal olyan gyakran volt távol.

Megérintettem a kezét.

– Nekem is hiányzol.

– Holnap gyere velem célba lőni! A tó mellé.

– Nem tudok. Nyikolajjal a kerchi bankárok küldöttségét fogadjuk. Látni akarják a napidézőt, mielőtt szavatolnák, hogy hiteleznek a koronának.

– Mondd Nyikolajnak, hogy megbetegedtél!

– A grisák nem betegszenek meg.

– Hát, akkor mondd, hogy sok a dolgod!

– Nem tehetem.

– Más grisák szakítanak időt…

– Én nem vagyok más grisa – feleltem nyersebben, mint ahogy akartam.

– Tudom – felelte törődötten. Hosszan kifújta a levegőt. – A szentekre, de utálom ezt a helyet!

Csak pislogtam, megijesztett hangjának hevessége.

– Utálod?

– Utálom az estélyeket. Utálom az embereket. Mindent utálok benne.

– Azt hittem… úgy tűnt… hogy nem vagy éppen boldog, de…

– Nem tartozom ide, Alina. És ne mondd, hogy nem tűnt fel!

Ezt el sem hittem. Hiszen Mal mindenhol beilleszkedett.

– Nyikolaj szerint mindenki bálványoz.

– Szórakoztatom őket. Az nem ugyanaz. – Megfordította a tenyeremet, és végighúzta az ujját a teljes hosszában végigfutó hegen. – Tudod, hogy igazából még a szökésünk is hiányzik? Még az a mocskos kis vendégház is Coftonban, meg a raktári munka. Ott legalább úgy éreztem, hogy csinálok valamit, nem csak az időmet vesztegetem, és pletykákat gyűjtök.

Fészkelődni kezdtem, feszengtem, hirtelen úgy éreztem, védekeznem kell.

– Minden lehetőséget megragadsz, hogy távol legyél tőlem. Nem kell elfogadnod minden meghívást.

Mal rám meredt.

– Azért vagyok tőled távol, hogy téged védjelek, Alina.

– Mitől? – kérdeztem hitetlenkedve.

Felállt, és nyugtalanul fel s alá kezdett járkálni.

– Mit gondolsz, miről kérdezgetnek engem az udvari vadászatokon? Mi az első dolog? Rólad és rólam akarnak tudni. – Visszafordult hozzám, és amikor megszólalt, gúnyos, alattomos hangon beszélt: – Igaz, hogy a napidézővel hancúrozol? Na, és milyen a szent? Csak a nyomolvasók jönnek be neki, vagy mindenféle szolgát az ágyába fogad? – Karba fonta a kezét. – Azért megyek el olyan gyakran, hogy távolságot tartsak tőled, hogy véget vessek a találgatásoknak. Valószínűleg most sem lenne szabad itt lennem.

Karommal átfogtam a térdemet, és szorosabban húztam a mellemhez. Az arcom lángolt.

– Miért nem beszéltél erről?

– Mit mondhattam volna? És mikor? Hiszen már alig látlak.

– Én meg azt hittem, te akarsz mindig elmenni.

– Szerettem volna, ha megkérsz, hogy maradjak.

Elszorult a torkom.

Kinyitottam a számat, hogy megmondjam neki, ez nem tisztességes, hogy erről én nem tudhattam. De ez volt az igazság? Talán tényleg elhittem, hogy Mal boldogabb a Kis Palotától távol. Vagy csak magamat hitegettem ezzel, mert így könnyebb volt elviselni, hogy elment, mert ez azzal járt, hogy eggyel kevesebb ember figyelt, és akart tőlem valamit.

– Sajnálom – feleltem recsegős hangon.

Mal felemelte mindkét kezét, mintha ellent akarna mondani, de aztán tehetetlenül leejtette.

– Úgy érzem, mintha egyre távolabb kerülnél tőlem, és nem tudom, mitévő legyek.

Könnyek gyűltek a szemembe.

– Megleljük a módját – feleltem. – Több időt fogunk…

– Nem csak erről van szó. Amióta a második erősítőt viseled, megváltoztál. – Kezem önkéntelenül is a béklyóra tévedt. – Amikor széthasítottad a kupolát, ahogy a tűzmadárról beszélsz… valamelyik nap hallottam, mikor Zójával diskuráltál. Megrémisztetted, Alina. És a kedvedre volt.

– Talán valóban így volt – feleltem, és éreztem, hogy méregbe gurulok. Sokkal jobb érzés volt, mint a bűntudat vagy a szégyen. – És akkor mi van? Fogalmad sincs, hogy Zója milyen, hogy ezen a helyen miként bántak velem. A félelem, a felelősség…

– Tudom. Tudom. És látom, milyen árat fizetsz érte. De ezt te választottad. És van egy célod. Én pedig már nem tudom, mit is keresek itt.

– Ne mondd ezt! – Lábamat a padlóra lendítettem, és felálltam. – Van egy közös célunk. Ravka miatt jöttünk ide. Mi…

– Nem, Alina. Te jöttél ide Ravka miatt. A tűzmadárért. Hogy vezesd a Második Hadsereget. – Megütögette szíve felett a napkorongot. – Én miattad jöttem ide. Az én lobogóm te vagy. Az én népem te vagy. De ez úgy tűnik, már nem lényeges. Tudod, hogy hetek óta most először vagyunk kettesben?

Ez a felismerés mázsás súllyal zuhant ránk. A szobára mintha hátborzongató csend telepedett volna. Mal tett egy tétova lépést felém. Aztán két öles lépéssel átszelte a köztünk lévő távolságot. Egyik keze a derekamra fonódott, a másikkal tenyerébe fogta az arcomat. Gyengéden a szája felé fordította az enyémet.

– Jöjj vissza hozzám! – szólalt meg kedvesen. Magához vont, de ahogy az ajkunk összeért, a szemem sarkából valami mozgásra lettem figyelmes.

Az Éjúr állt Mal mögött. Megdermedtem.

Mal elhúzódott.

– Mi az? – kérdezte.

– Semmi. Csak… – Elhalt a hangom. Nem tudtam, mit is mondjak.

Az Éjúr még mindig ott állt.

– Mondd el neki, hogy engem látsz, amikor a karjaiban tart! – szólalt meg.

Behunytam a szemem.

Mal keze lehullt, és elhátrált, kezét ökölbe szorítva.

– Azt hiszem, ez minden, amit tudnom kell.

– Mal…

– Meg kellett volna állítanod. Egész végig csak álldogáltam itt, és úgy viselkedtem, mint egy bolond. Ha nem akarsz, csak meg kellett volna mondanod.

– Ne szidd magad, nyomolvasó! – szólalt meg újra az Éjúr. – Minden férfit bolonddá lehet tenni.

– Nem erről van… – tiltakoztam.

– Nyikolaj az?

– Mi? Nem!

– Egy másik otkazác, Alina? – gúnyolódott az Éjúr.

Mal megvetően csóválta a fejét.

– Hagytam, hogy félretaszítson. A megbeszélések, a tanácsülések, a vacsorák. Hagytam, hogy kitúrjon. Csak vártam, abban reménykedve, hogy hiányzom neked annyira, hogy megmondd mindnyájuknak, menjenek a pokolba!

Nagyot nyeltem, és megpróbáltam kizárni az Éjúr hideg mosolyát.

– Mal, az Éjúr…

– Nem akarok többet hallani az Éjúrról! Sem Ravkáról, sem az erősítőkről, sem bármi másról. – A levegőbe bokszolt. – Végeztem! – Azzal sarkon fordult, és az ajtó felé indult.

– Várj! – Utánaszaladtam, és a kezéért nyúltam.

Olyan gyorsan fordult meg, hogy majdnem nekirohantam.

– Alina, ne!

– Nem érted…

– Visszahőköltél. Mondd, hogy nem tetted.

– Nem miattad volt.

Mal nyersen felnevetett.

– Tudom, hogy nincs sok tapasztalatod, de én elég lányt csókoltam már ahhoz, hogy tudjam, mit jelent. Ne aggódj! Többet nem fordul elő.

Szavai arculcsapásként értek. Aztán Mal bevágta maga után az ajtót.

Csak álltam ott, a csukott ajtóra meredve. Kinyújtottam a kezemet, és megérintettem a csontkilincset.

Még helyrehozhatod – mondtam magamnak. Még orvosolhatod. De csak álltam ott, leforrázva, és Mal szavai csengtek a fülemben. Erősen az ajkamba haraptam, hogy elnémítsam a mellkasom mélyén feltörő zokogást. Ez jó – gondoltam, ahogy ömleni kezdtek a könnyeim. Így a szolgák nem hallják meg. Sajogni kezdtek a bordáim, a mellcsontom alá egy erős, fénylő fájdalomszilánk fúródott, és feszült neki a szívemnek.

Nem hallottam, hogy az Éjúr megmoccan; csak azt tudtam, amikor már mellettem állt. Hosszú ujjai félresöpörték a hajamat a nyakamról, és megpihentek a nyakéken. Mikor megcsókolta az arcomat, ajka hideg volt, akár a jég.

19. fejezet

M

ÁSNAP KORA REGGEL Davidre a Kis Palota tetején akadtam rá, ahol megkezdődtek a gigantikus tükörtányér felszerelési munkálatai. Az egyik kupola árnyékában rögtönzött műhelyt hozott létre, amit máris csillogó törmelékdarabkák és félredobott rajzok borítottak. Enyhe szél lengedezett idefent. Az egyik lap margóján felismertem Nyikolaj kézírását.

– Hogy haladsz? – tudakoltam.

– Most jobban – felelte, miközben a legközelebbi tányér csúszós felületét vizsgálgatta. – Azt hiszem, megvan a helyes görbület. Jó lenne, ha készen állnánk a mihamarabbi kipróbálásra.

– Mikor is lesz? – Még mindig egymásnak ellentmondó híreket kaptunk az Éjúr hollétéről, de ha eddig nem sikerült felállítania a seregét, hamarosan megteszi.

– Még kell pár hét – válaszolta David.

– Hogyhogy?

– Megkaphatod hamar, vagy megkaphatod jól – zsörtölődött.

– David, tudnom kell…

– Mindent elmondtam már, amit Morozováról tudok.

– Nem róla van szó. Vagyis nem egészen. Hanem… ha le akarnám venni a nyakéket, hogyan tehetném meg?

– Sehogy.

– Nem most. Hanem azután, hogy mi…

– Nem lehet – felelte David, anélkül hogy rám nézett volna. – Nem olyan, mint a többi erősítő. Egyszerűen nem lehet levenni. Ahhoz el kell törnöd, a szerkezetét kell tönkretenned. És az eredmény katasztrofális lenne.

– Mennyire katasztrofális?

– Ezt nem tudom biztosan megmondani. De abban szinte biztos vagyok, hogy mellette a Zóna is eltörpülne.

– Ó! – leheltem halkan. Akkor a béklyóval is ugyanez lenne a helyzet. Bármivé változtam is, már nincs visszaút. Reméltem, hogy a látomásokat a nyicsevó harapása okozza, hogy azok hatása valamiképpen enyhülni fog, ahogy a seb lassan gyógyul. De nem úgy tűnt, hogy ez történne. De ha így is lenne, akkor is örökre az Éjúrhoz lennék kötve a nyakék miatt. Újfent eltűnődtem, hogy miért nem próbálta meg ő maga megölni a tenger ostorát, még szorosabb köteléket hozva létre köztünk.

David felkapott egy kalamárist, és forgatni kezdte az ujjai között. Siralmas látványt nyújtott. Nem csak siralmasat – gondoltam. Bűntudatosnak is tűnt. Hiszen ő maga alkotta meg ezt a kapcsot, ő akasztotta a láncot a nyakamra az örökkévalóságig.

Óvatosan kivettem a kalamárist a kezéből.

– Ha nem tetted volna meg, az Éjúr talál valaki mást.

David teste megrándult, a biccentés és a vállvonogatás között félúton. Letettem a kalamárist az asztal túlsó felére, ahol remegő ujjaival nem érhette el, és megfordultam, hogy elmenjek.

– Alina?

Megálltam, és visszanéztem rá. Arca vérvörösre pirult. A meleg szellő meglebbentette kócos haját. Legalább a rémes hajnyírás nyomai eltűntek mostanra.

– Azt hallottam… azt hallottam, hogy Zsenya is a hajón volt. Az Éjúrral.

Belém hasított a szomorúság Zsenya miatt. Szóval David mégsem volt annyira figyelmetlen.

– Ez így igaz – feleltem.

– És jól van? – kérdezte a djuraszta reménykedve.

– Nem tudom – vallottam be. – Amikor megszöktünk, jól volt. – De ha az Éjúr rájönne, hogy Zsenya tulajdonképpen elengedett minket, nem tudom, miként bánna vele. Némi tétovázás után hozzátettem: – Kérleltem, hogy tartson velünk.

David arcára csüggedés telepedett.

– De ő maradt?

– Nem hiszem, hogy úgy érezte, van választása. – Nem akartam hinni a fülemnek, hogy itt mentegetem Zsenyát, de nem tetszett az a gondolat sem, hogy David kevesebbre tartsa.

– Nekem kellett volna… – Úgy tűnt, nem tudja, hogyan fejezze be a mondatot.

Szerettem volna mondani valami megnyugtatót, valami vigasztalót. De már annyi hibát követtem el a múltban, hogy nem jutott az eszembe semmi, ami ne csengene hamisan.

– Azt tesszük, ami tőlünk telik – jelentettem ki végül, elég sután.

David akkor rám nézett, és a bánat tisztán látszott az arcán. Nem számít, hogy mit mondtam, mindketten tudtuk, mi a keserű igazság. Megtesszük, ami tőlünk telik. Megpróbáljuk. És általában, ez egy fikarcnyit sem számít.

———————

ROSSZ HANGULATOMAT magammal vittem a Nagy Palotában esedékes következő megbeszélésre is. Közben úgy tűnt, hogy Nyikolaj terve beválik. Noha Vaszilij még mindig eljárt a miniszterekkel folytatott tanácskozásainkra, egyre később és később érkezett, időnként pedig rajtakaptam, hogy elszunyókál. Amikor egyetlenegyszer nem jelent meg, akkor Nyikolaj kiráncigálta az ágyából, és nagy vidáman ragaszkodott hozzá, hogy öltözzön fel, mert egyszerűen semmire sem jutunk nélküle. Az egyértelműen másnapos Vaszilij a megbeszélés feléig bírta, ide-oda dülöngélve ült az asztalfőn, hogy aztán kirohanjon a folyosóra, és zajosan beleokádjon egy festett vázába.

Ma még nekem is nehezemre esett ébren maradnom. A legcsekélyebb szellő sem fújt, és a nyitott ablakok dacára a zsúfolt tanácsteremben elviselhetetlen fülledtség uralkodott. A megbeszélés vánszorogva haladt addig, míg az egyik tábornok be nem számolt arról, hogy az Első Hadsereg létszáma egyre fogyatkozik. A közkatonák sorai az elhalálozások, a dezertálások és az évek óta tartó kegyetlen háború miatt egyre gyérültek, és tekintettel arra, hogy Ravka ismét legalább egy fronton háborúra kényszerül, a helyzet rémisztően alakult.

Vaszilij erre csak lustán legyintett egyet, és így szólt:

– Miért ez a sok szájtépés? Csak csökkentsük a sorozási korhatárt!

Erre kihúztam magam ültömben.

– Mennyire? – kérdeztem.

– Tizennégyre? Tizenötre? – javasolta Vaszilij. – Mennyi is most?

A falvakra gondoltam, amelyeken Nyikolajjal együtt utaztunk át, a mérföldeken át nyújtózó temetőkre.

– Miért nem rögtön tizenkettőre? – csattantam fel.

– Az ember sosem lehet elég fiatal, hogy a hazáját szolgálja – jelentette ki Vaszilij.

Nem tudom, hogy a kimerültség vagy a harag tette-e, de a szavak hamarabb kibuktak a számon, mint hogy átgondolhattam volna.

– Ebben az esetben miért állnánk meg tizenkettőnél? Úgy hallom, hogy a kisdedek kiváló ágyútöltelékek.

A király tanácsosai rosszallóan dünnyögtek. Nyikolaj az asztal alatt megfogta a kezemet, és figyelmeztetőleg megszorította.

– Bátyám, ha fiatalabbakat toborzunk, attól nem fog csökkeni a dezertőrök száma – szólt oda Vaszilijnak.

– Akkor keressünk pár dezertőrt, és statuáljunk példát velük!

Nyikolaj erre felhúzta a szemöldökét.

– Biztos vagy abban, hogy a kivégzőosztag rémítőbb lehetőség, minthogy széttépjenek a nyicsevók?

– Már ha léteznek egyáltalán – gúnyolódott Vaszilij.

Alig akartam hinni a fülemnek.

Nyikolaj azonban csak derűsen elmosolyodott.

– A saját szememmel láttam őket a Volkvolnyij fedélzetén. És engem biztos nem neveznél hazugnak.

– De azért csak nem arra célzol, hogy az uralkodó seregében tett becsületes szolgálathoz képest előbbre való az árulás.

– Én csak arra célzok, hogy ezek az emberek talán csak éppen annyira szeretnek élni, mint te. Rosszul felszereltek, rossz az ellátásuk, és fogytán a reményük. Ha elolvasnád a jelentéseket, tudnád, hogy a tiszteknek gondot okoz fenntartani a rendet a közkatonák között.

– Akkor keményebb büntetéseket kellene bevezetniük – mondta Vaszilij. – A parasztok csak ebből értenek.

Egy herceget már megütöttem. Mi történne, ha megütnék még egyet? Félig már felemelkedtem ültömből, mikor Nyikolaj visszaráncigált.

– Ők a teli hasból és a világos utasításokból értenek – közölte. – Ha megengednéd, hogy életbe léptessem az általam javasolt változtatásokat, és kinyissam a pénzesládákat…

– Nem lehet minden úgy, ahogy te akarod, kisöcsém.

A feszültség csak úgy sistergett a teremben.

– A világ változik – mondta Nyikolaj, és hangjából ismét kiérződött az acélos él. – Mi is változunk vele, különben nem marad belőlünk semmi más, amire emlékezhetnek, csak egy marék por.

Vaszilij felnevetett.

– Nem tudom eldönteni, hogy rettegésszító, netán gyáva vagy-e.

– Én pedig nem tudom eldönteni, hogy tökfilkó, netán tökfilkó vagy-e.

Vaszilij arca bíborvörösre gyúlt. Talpra szökkent, és mindkét kezével nagyot csapott az asztalra.

– Az Éjúr egyetlen ember. Ha félsz szembeszállni vele…

– Én már szembeszálltam vele. Ha nem félsz – ha egyikőtök sem fél –, az csak azért van, mert nincs elég eszetek, hogy felfogjátok, mivel álltok szemben.

Néhány tábornok bólogatott, de az uralkodó tanácsosai, Os Alta nemesei és hivatalnokai, kétkedő és mogorva képet vágtak. Számukra a háború katonai parádékból, hadi elméletből, a térképen mozgatott apró figurákból állt. Ha arra kerülne sor, ezek az emberek Vaszilij mellé állnának.

Nyikolaj kihúzta magát, és a színész maszkja ismét megjelent az arcán.

– Béküljünk meg, fivérem! – mondta. – Mindketten a legjobbat akarjuk Ravkának.

Vaszilij azonban nem akart kibékülni.

– Ravkának az a legjobb, ha egy Lancov ül a trónon.

Élesen beszívtam a levegőt. A teremre halálos csend telepedett. Vaszilij lényegében fattyúnak nevezte az öccsét.

Nyikolaj azonban mostanra már összeszedte magát, immár semmi sem rendíthette meg.

– Akkor mindnyájan rebegjünk el egy fohászt Ravka törvényes uralkodójáért! – felelte. – És most a végére járhatnánk a dolgunknak.

A megbeszélés még pár percig döcögve folytatódott, hogy aztán végre berekesszék. A Kis Palotába vezető úton Nyikolaj rá nem jellemző hallgatásba burkolózott.

Mikor elértük a kerteket az oszlopos pavilonnál, megállt, hogy letépjen egy levelet a sövényről, és azt mondja:

– Nem lett volna szabad így kijönnöm a béketűrésből. Az csak felszítja a büszkeségét, arra készteti, hogy megvesse a sarkát.

– Akkor miért tetted? – kérdeztem őszinte kíváncsisággal. Ritkaságszámba ment, hogy Nyikolajon úrrá lettek az érzelmei.

– Nem tudom – felelte, egy levelet tépdesve. – Te dühbe gurultál. Én is dühbe gurultam. Túl meleg volt abban az átkozott teremben.

– Nem hiszem, hogy csak ez lett volna az oka.

– Emésztési problémák? – vetette fel.

Nem fogom hagyni, hogy tréfával üsse el a dolgot. Vaszilij tiltakozása és a tanács habozása dacára Nyikolajnak még így is sikerült pár hasznos tervét keresztülvinnie azzal, hogy varázslatosan ötvözte a türelmet a nyomásgyakorlással. Rávette őket, hogy hagyják jóvá a Zóna árnyékából menekülőknek szánt segélyt, és szereljék fel az elkobzott matyeriál golyóálló öltözékkel az Első Hadsereg legfontosabb ezredeit. Még azt is sikerült kijárnia náluk, hogy pénzt különítsenek el a földművelő eszközök korszerűsítésére, és így a parasztok valamivel többet termelhessenek, mint ami a létfenntartáshoz szükséges. Apróságok voltak, ám idővel ezek a fejlesztések igenis számíthatnak.

– Azért tetted, mert törődsz azzal, hogy mi történik ezzel az országgal – mondtam. – A trón csak egy díj Vaszilijnak, olyasvalami, amiért perlekedhet, mintha csak egy kedvenc játékszere lenne. De te nem ilyen vagy. Jó uralkodó lesz belőled.

Nyikolaj erre megdermedt.

– Én… – Most az egyszer úgy tűnt, mintha cserbenhagynák a szavak. Aztán huncut, szégyenlős mosoly jelent meg az arcán, ami kiáltó ellentétben állt megszokott, magabiztos vigyorával. – Köszönöm!

Felsóhajtottam, ahogy folytattuk utunkat.

– Mostantól kezdve elviselhetetlen leszel, igaz?

Nyikolaj felnevetett.

– Én máris elviselhetetlen vagyok.

A napok egyre hosszabbodtak. A nap közel maradt a láthatárhoz, és Os Altában kezdetét vette Beljanokh ünnepe. Az ég még éjfélkor sem volt teljesen sötét, és a háborútól való félelem, meg a Zóna miatti egyre erősödő fenyegetés dacára a város megünnepelte az alkony végtelen óráit. A felsővárosban az estéken egymást követték az operaelőadások, az álarcosbálok, a fényűző balettok. A híd túloldalán a zajos lóversenyektől és az utcákon zajló tánceseményektől volt hangos az alsóváros. A csatornán kirándulócsónakok végtelen áradata lebegett, a tündöklő alkonyaiban pedig a lassú sodrású víz úgy ölelte körbe a fővárost, akár egy drágaköves karperec, amit az ezernyi csónakorrba tett lámpás világított meg.

A hőség is enyhült valamelyest. A palota falain belül mintha mindenki jobb kedvre derült volna. Továbbra is ragaszkodtam ahhoz, hogy a grisák rendjei keveredjenek, és egyszer csak, magam sem tudtam még, miként, a kínos csendet nevetés és hangos diskurzus váltotta fel. Még mindig léteztek klikkek és konfliktusok, ám a csarnokban olyan kellemes zsivaj uralkodott, mint korábban még soha.

Örültem – talán kicsit még büszke is voltam rá –, hogy láthatom, amint a fabrikátorok és étherálok egy szamovárból teáznak, vagy, hogy Fjedor Pávellel vitatkozik a reggelinél, vagy éppen Nágya öccse csapja a szelet az egyértelműen elutasító Pajának. Ám ugyanakkor úgy éreztem, mintha irdatlan messziről látnám mindezt.

Többször is megpróbáltam beszélni Mallal a vitánkat követően, de mindig talált valami ürügyet, hogy faképnél hagyjon. Ha nem vadászott, akkor a Nagy Palotában kártyázott, vagy az alsóváros egyik tavernájában időzött új barátaival. Láttam rajta, hogy többet is iszik. Akadtak reggelek, amikor vizenyős volt a tekintete, és horzsolások meg véraláfutások látszottak rajta, mintha verekedett volna, ugyanakkor továbbra is halálosan pontos és fáradhatatlanul udvarias maradt. Ellátta őrszolgálatát, némán állt az ajtók előtt, és tisztelettudó távolságot tartott, amikor engem kísérgetett.

A Kis Palota szörnyen magányos hellyé vált a számomra. Emberek vettek ugyan körül, de már-már úgy éreztem, mintha nem is látnának, csak akkor, amikor szükségük van rám. Féltem bármiféle kétséget vagy határozatlanságot kimutatni, és akadtak napok, amikor úgy éreztem, mintha pusztán a felelősség és az örökös elvárások súlya elég lenne ahhoz, hogy maga alá temessen.

Eljártam a megbeszélésekre. Edzettem Botkinnal. Hosszú órákon át igyekeztem tökéletesíteni a Vágást a tónál. A büszkeségemet is lenyeltem, és még egyszer megkíséreltem felkeresni Baghrát, abban a reményben, hogy ha mást nem is tesz, de esetleg segít fejleszteni az erőmet. Még csak látni sem volt hajlandó.

És ez sem volt elég. A Nyikolaj által a tavon épített hajó unos-untalan arra emlékeztetett, hogy bármit is teszünk, az minden valószínűség szerint hiábavaló. Valahol a messzeségben az Éjúr sereget gyűjtött, az erőit összpontosította, és amikor megjönnek, azokat sem ágyú, sem bomba, sem grisa, sem katona nem fogja tudni megállítani. Még én sem. Ha a csata rosszul alakulna, visszavonulunk a kupolacsarnokba, hogy ott várjuk meg a poliznayai erősítést. Az ajtókat grisa acéllal vasalták meg, a fabrikátorok pedig már megkezdték a repedések és hasadékok befoltozását, hogy a nyicsevók ne juthassanak be rajtuk.

Nem gondoltam, hogy erre sor fog kerülni. Zsákutcába jutottam, már ami a tűzmadár hollétének felkutatását illeti. Ha Davidnek nem sikerül működésre bírnia azokat a tányérokat, akkor, amikor az Éjúr megindul Ravka ellen, nem lesz más választásunk, mint kiüríteni a várost. Menekülni, egyre csak menekülni.

Már az erőm használata sem hozott olyan megnyugvást, mint egykor. Valahányszor fényt idéztem a matyeriálok műhelyében vagy a tóparton, úgy éreztem, mintha csupasz jobb csuklómra egy billogot sütöttek volna. Bármennyit tudtam is az erősítőkről, a velük előidézhető pusztításról, arról, hogy véglegesen megváltoztathatnak engem, az sem csillapította a tűzmadár utáni sóvárgásomat.

Malnak igaza volt. Megszállottja lettem a dolognak. Éjszakánként az ágyban fekve elképzeltem, hogy az Éjúr már rábukkant Morozova fejtörőjének utolsó darabjára. Talán egy sodrott aranyketrecben tartja fogva a tűzmadarat. Vajon a madár dalol neki? Még azt sem tudtam, hogy egyáltalán énekel-e. Egyes mesék szerint igen. Az egyik szerint a tűzmadár éneke egész seregeket képes álomba ringatni. Amikor a katonák meghallják, abbahagyják a harcot, leteszik a fegyvereiket, és békésen álomba szenderülnek ellenségeik karjai között.

Mostanra már az összes történetet ismertem. A tűzmadár gyémántkönnyeket sírt, tollai a halálos sebeket is begyógyítják, szárnycsapásaiból kiolvasható a jövendő. Minden néprajzzal, eposzköltészettel foglakozó művet és a földművesek meséiből készült gyűjteményt elolvastam, valami nyom vagy mintázat után kutatva. A tenger ostoráról szóló legendák a Csontút jeges vizei köré összpontosultak, ám a tűzmadárról szóló regék Ravka minden szegletéből, és azon túli vidékekről származtak, és egyikük sem kapcsolta össze a lényt egyetlen szenttel sem.

Ennél is rosszabb volt, hogy látomásaim egyre tisztábbak és egyre gyakoribbak lettek. Az Éjúr már majd’ mindennap megjelent, általában saját termeiben, vagy a könyvtár polcai között, időnként azonban még a főparancsnokságon is, a tanácsülések alatt, vagy amikor alkonyatkor hazafelé tartottam a Nagy Palotából.

– Miért nem hagysz békén? – suttogtam egy este, mikor mögöttem ácsorgott, míg én az íróasztalomnál próbáltam dolgozni.

Hosszú percek teltek el. Nem is gondoltam már, hogy felelni fog. Időnként még reménykedtem is, hogy hátha elmegy, míg meg nem éreztem kezét a vállamon.

– Mert akkor én is egyedül lennék – felelte, és egész este maradt, míg a lámpások lángja teljesen ki nem aludt.

Mostanra már megszoktam, hogy ott vár rám a folyosók végén, vagy az ágyam szélén üldögél, míg én este el nem alszom. Mikor nem jelent meg, időnként azon kaptam magam, hogy keresem, vagy azon tűnődöm, miért nem jön, és ez mindennél jobban megrémisztett.

Az egyetlen fénypontot az jelentette, mikor Vaszilij úgy döntött, hogy elhagyja Os Altat, hogy elmenjen a Carjevában tartott egyéves csikók árverésére. Én majdnem sikongattam örömömben, amikor Nyikolaj elmondta a hírt az egyik sétánk során.

– Az éjszaka közepén csomagolt össze – mesélte a herceg. – Azt mondja, hogy a születésnapomra visszajön, de nem lennék meglepve, ha találna valami ürügyet a távolmaradásra.

– Nem kellene ilyen önelégült képet vágnod – jegyeztem meg. – Nem éppen uralkodóhoz méltó.

– Annyi szent, hogy jogom van egy kis kárörvendezésre – felelte nevetve. És ugyanazt a dallamot kezdte el hamisan fütyülni, amit a Volkvolnyij fedélzetén hallottam, ahogy továbbindultunk. – Alina, nem mintha nem lennél mindig maga a megtestesült bájosság, de… alszol te eleget?

– Nem sokat alszom – vallottam be.

– Rémálmok gyötörnek?

Még mindig szoktam álmodni az összetört testű dereglyéről, a Zóna sötétsége elől menekülő emberekről, de nem emiatt voltam fent éjszakánként.

– Nem egészen.

– Á! – fonta össze kezét a háta mögött Nyikolaj. – Látom, hogy a barátod mostanában igazán belevetette magát a munkába. Módfelett kapós lett.

– Nos – mondtam erre, könnyed hangot megütve –, Mal már csak ilyen.

– És hol tanulta ki ennyire a nyomolvasást? Mintha senki sem tudná eldönteni, hogy ennyire ügyes, vagy ennyire szerencsés.

– Nem tanulta. Mindig is értett hozzá.

– Jó neki! Én soha semmiben nem voltam tehetséges.

– Csodálatos színész vagy – jegyeztem meg szárazon.

– Gondolod? – kérdezte, aztán közelebb hajolt, és azt suttogta: – Most éppen a „szerény” figurát alakítom.

Erre csak bosszúsan megcsóváltam a fejemet, de hálás voltam Nyikolaj vidám trécseléséért, és még halasabb, amikor ejtette a témát.

DAVIDNEK KÖZEL KÉT HETÉBE került még, mire működésbe tudta hozni a tányérokat. Amikor végre elkészült, összehívattam a grisákat a Kis Palota tetején, hogy szemtanúi legyenek a bemutatónak. Tolja és Tamar is jelen volt, éberen, mint mindig, a tömeget fürkészve, de Malt sehol sem láttam. Előző este a társalgóban maradtam sokáig, abban a reményben, hogy összefutok vele, és személyesen kérhetem meg, hogy jöjjön el. Már rég elmúlt éjfél, amikor feladtam, és elmentem lefeküdni.

A két nagy tányért a tető két ellentétes oldalára állították fel, a keleti és a nyugati szárny kupolái közti lapos peremre. Egy csigarendszer segítségével lehetett őket forgatni, és mindegyiket egy matyeriál meg egy szélhívó működtette, akik szemlencsével védekeztek a vakító fény ellen. Láttam, hogy Zója és Paja alkot egy csapatot, míg a második tányérnál Nágya került párba egy djurasztával.

Hát – gondoltam szorongva –, még ha ez teljes kudarc lesz is, legalább együtt dolgoznak. Egy heves robbanásnál semmi sem erősíti jobban a bajtársiasságot.

Elfoglaltam helyemet a tető közepén, közvetlenül a tányérok között.

Belém hasított az idegesség, mikor észrevettem, hogy Nyikolaj meghívta a palotaőrség kapitányát is a bemutatóra, két tábornokkal, valamint az uralkodó több tanácsosával egyetemben. Reméltem, hogy nem várnak valami túl drámai előadást. Az erőm leginkább teljes sötétségben mutatkozott meg igazán, amit a Beljanokh hosszú nappalai lehetetlenné tettek. Korábban megkérdeztem Davidet, ne tegyük-e át a bemutatót estére, de ő csak a fejét rázta.

– Ha működik, akkor bőven drámai lesz. Ha pedig nem működik, akkor még drámaibb lesz a robbanás miatt.

– David, azt hittem, csak viccelsz.

Mire ő teljesen értetlenül a homlokát ráncolta.

– Hogy én?

Nyikolaj javaslatára David úgy döntött, a herceg által a Volkvolnyijon használt jelzést fogja alkalmazni, és síppal jelez. Egyetlen éles füttyöt hallatott, amitől a nézők visszahátráltak a kupolákig, bőséges teret hagyva nekünk. A levegőbe emeltem mindkét kezemet. David ismét sípolt. Én pedig szólítottam a fényt.

Aranyszínű zuhatagként ömlött végig bennem, és két egyenletes sugárban robbant ki a kezemből. Belecsapódott a tányérokba, hogy vakító ragyogásban verődjön vissza róluk. Impozáns volt ugyan, de semmiképpen sem látványos.

Aztán David megint füttyentett, mire a tányérok lassan forogni kezdtek. A fény lepattant tükrös felszínükről, megsokszorozta önmagát, és két perzselő fehér nyalábba rendeződve hasított bele a kora alkonyba.

A tömeg hangos ááá! kiáltásban tört ki, ahogy a szemük elé kapták a kezüket. Azt hiszem, felesleges volt aggódnom a dráma miatt.

A sugarak a levegőt hasítva záporozó, tündöklő hullámokat és perzselő hőséget gerjesztettek, ahogy az ég felé zúdultak. David egy újabb rövid füttyjelet adott, mire a sugarak egyetlen, mindent megolvasztó fénypengévé sűrűsödtek. Lehetetlen volt egyenesen ránézni. Ha a Vágás egy kés volt a kezemben, akkor ez egy pallos.

A tányérok előredőltek, a sugarak lefelé irányultak. A tömeg ámultan kapott levegő után, ahogy a fény belevágott a lenti erdőbe, lekaszálva a fák koronáit.

A tányérok még jobban megdőltek. A sugár belemart a tópartba, majd magába a tóba is. Gőzhullám csapott fel jól hallható sistergéssel, és egy pillanatra mintha a tó teljes felszíne forrni látszott volna.

David pánikba esve fújt bele a sípba. Erre gyorsan leengedtem a kezemet, mire a fény eloszlott.

A tető széléhez szaladtunk, és ámultan néztük a szemünk elé táruló látványt.

Mintha valaki fogott volna egy borotvát, és lemetélte volna vele az erdő tetejét egyetlen tiszta, átlós mozdulattal az erdő szélétől egészen a tópartig. Ahol a sugár megérintette a földet, ott egy izzó árok húzódott, ami egészen a vízpartig futott.

– Működött – közölte David kábán. – Tényleg működött.

Csend támadt, aztán Zója nevetésben tört ki. Szergej csatlakozott hozzá, majd Marie és Nágya is. Hirtelen mind nevetni és ujjongani kezdtünk, még a mogorva Tolja is, aki a szédelgő Davidet egyszerűen a nyakába ültette. Katonák ölelkeztek össze grisákkal, az uralkodó tanácsosai tábornokokkal, Nyikolaj körbetáncolta a tetőt a védőszemüveges Pajával, az őrség kapitánya pedig megrészegülve rántott a karjaiba.

Éljeneztünk, ordibáltunk, fel-alá ugráltunk, de úgy, hogy szinte beleremegett az egész palota. Amikor az Éjúr úgy dönt, hogy megindul, a nyicsevóira szép kis meglepetés vár majd.

– Nézzük meg! – kiáltotta valaki, mi pedig az iskola végét jelző harangszót meghalló gyerekek módjára rohantunk le a lépcsőn, vihorászva, a falak mellett elsuhanva.

Átrobogtunk az aranykupolás csarnokon, kivágtuk a bejárati kaput, lerohantunk a lépcsőn, ki a szabadba. Míg mindenki a tó felé nyargalt, én hirtelen megtorpantam.

Az erdei alagútról ugyanis Mal lépett ki.

– Menj csak! – szóltam oda Nyikolajnak. – Majd beérlek.

Mal az utat figyelve jött, nem nézett a szemembe. Mikor közelebb ért, láttam, hogy a szeme véreres, a járomcsontját pedig egy kék-zöld folt csúfítja el.

– Mi történt? – emeltem fel a kezemet, hogy megérintsem az arcát, ő elhúzta a fejét, és a Kis Palota ajtajában álló szolgák felé pillantott.

– Belefutottam egy üveg kvaszba. – mondta. – Szükséged van valamire?

– Lekésted a bemutatót.

– Nem voltam szolgálatban.

Nem törődtem a mellkasomba hasító éles fájdalommal, és tovább erőltettem a társalgást.

– Lemegyünk a tóhoz. Nem szeretnél te is jönni?

Egy pillanatra mintha habozni látszott volna, de aztán megrázta a fejét.

– Csak azért jöttem vissza, hogy magamhoz vegyek egy kis pénzt. A Nagy Palotában komoly kártyázás folyik.

A mellemben megcsavarták a szilánkot.

– Esetleg át is öltözhetnél, mert úgy nézel ki, mint aki a ruhájában aludt. – Azonnal megbántam, amint kimondtam, de Mal láthatóan fel sem vette.

– Talán mert tényleg így történt. Van még valami más?

– Nincs.

– Moj szoverenyij. – Feszesen meghajolt, és úgy hágott fel a palota lépcsőin, mintha alig várná, hogy messze kerüljön tőlem.

Ráérősen elindultam a tó felé, abban reménykedve, hogy ez valamennyit enyhít sajgó szívemen. A tetőn a siker miatt érzett örömöm odalett, kiszippantották belőlem; olyan lettem, akár a kút, amibe ha belekiabál az ember, nem hall mást, csak visszhangot.

A tóparton egy csapat grisa az árok mentén haladt, és egyre diadalmasabban, egyre nagyobb ujjongással csodálták annak méreteit. Több mint fél méter széles és ugyanilyen mély volt, a megperzselt földbe vájt barázda egészen a víz széléig húzódott. Az erdőben a lemetszett lombkoronák ágak és kérgek szövevényében hevertek. Kinyújtottam a kezemet, végigsimítottam az egyik lemetélt törzsön. A fa sima volt, az azt áthasító vágás tiszta, és még mindig melegnek érződött. Két kisebb tűz keletkezett, de a hullámhívók gyorsan eloltották őket.

Nyikolaj megparancsolta, hogy pezsgőt és ennivalót hozzanak a tóhoz, mi pedig az est hátralevő részét a parton töltöttük. A tábornokok és a tanácsosok korán visszavonultak, de a kapitány és az őrség pár tagja maradt. Ledobták kabátjukat, cipőjüket, és belegázoltak a tóba, majd nemsokára mindenki úgy döntött, nem érdekli a vizes ruha, és követte a katonák példáját. Egymást fröcskölték, játékosan a víz alá nyomták, majd úszóversenyeket rendeztek a kis szigetig. Senki sem lepődött meg rajta, hogy mindig egy hullámhívó nyert, aki a szerencsés hullámok hátán tette meg az utat.

Nyikolaj és szélhívói felajánlották, hogy megmutatják a nemrégiben elkészült járművüket, a Jégmadarat. Kezdetben mindenki ódzkodott, de miután az első bátor csoport karjával csapkodva, és arról hablatyolva tért vissza, hogy tényleg repültek, mindenki szeretett volna menni egy kört. Én ugyan megfogadtam, hogy soha többé nem hagyom el a biztos anyaföldet, de végül engedtem, és velük tartottam.

Talán a pezsgő volt az oka, vagy az, hogy tudtam, mire számítsak, de a Jégmadár könnyebbnek és kecsesebbnek tűnt, mint a Kolibri. Noha még mindig két kézzel kapaszkodtam a fülkébe, éreztem, hogy jobb kedvre derülök, ahogy simán a levegőbe emelkedtünk.

Összeszedtem minden bátorságomat, és lenéztem. A Nagy Palotát sugárútszerűen körbeölelő vidék terült el alattunk, amit fehér murvás ösvények szeltek át. Láttam a grisa üvegház kupoláját, a kétfejű sasos szökőkút tökéletes körét, az aranylóan csillogó palotakaput. Aztán már a kúriák felett szárnyaltunk, majd a felsőváros hosszú, egyenes sugárútjai következtek. Az utcákon hemzsegtek a Beljanokhot ünneplő emberek. Zsonglőröket és gólyalábasokat láttam a Dzserszkij proszpekten, az egyik park megvilágított színpadán táncosok forogtak. A csatornán úszó csónakokról zene szűrődött fel.

Örökre szerettem volna itt maradni fenn, a mindent körülölelő és áramló szélben, és figyelni az alattunk nyújtózó apró, tökéletes világot. De Nyikolaj végül elforgatta a kormányt, és lassú, ereszkedő ívben megkezdtük a leszállást a tóra.

Az alkonyfény buja bíborrá mélyült. A pokolhívók örömtüzeket gyújtottak a tóparton, és a félhomályban valaki egy balalajkát hangolt. A lenti városból tűzijátékok süvítését és csattanásait hallottam.

Nyikolajjal a hevenyészett móló végén ültünk, feltűrt nadrágszárral, lábunkat belógattuk a víz fölé. A Jégmadár mellettünk himbálózott a tavon, fehér vitorlái összegöngyölve.

A herceg játékosan rúgott egyet, lába nyomán halkan loccsant a víz.

– A tányérok mindent megváltoztatnak – közölte. – Ha elég sokáig le tudod kötni a nyicsevókat, lesz elég időnk megtalálni, és célba venni az Éjurat.

Hátradőltem a móló deszkájára, karomat a fejem fölé nyújtva, elmerülve az éjszakai ég kibomló ibolyaszínében. Amikor elfordítottam a fejemet, éppen csak ki tudtam még venni az immár üresen álló iskolaépület alakját, ahol az ablakok sötéten ásítottak. Szerettem volna, ha a diákok is látják, mire képesek a tányérok, hogy egy csipet reménnyel töltse el őket. A csata még így is rémisztőnek ígérkezett, főleg, amikor azokra az életekre gondoltam, amelyek elveszhetnek. De legalább nem csak üldögéltünk valami dombtetőn, várva a halált.

– Még akár nyerhetünk is a harcban – szólaltam meg elámulva.

– Ne hagyd, hogy az izgatottságod úrrá legyen rajtad, de további jó hírrel is szolgálhatok!

Felnyögtem. Ismertem már ezt a hangszínt.

– Ne is mondd!

– Vaszilij visszatért Carjevából.

– Igazán lehetnél olyan kedves, hogy most rögtön vízbe fojtasz.

– Hogy egyedül szenvedjek tovább? Aligha.

– Talán kérhetnéd a születésnapodra, hogy uralkodói szájkosarat kapjon – vetettem fel.

– De akkor elmulasztanánk azt a rengeteg izgalmas történetet a nyári árverésekről. Mert a ravkai versenylovak kiváló nemzőképessége téged is lenyűgöz, nemde?

Felnyüszítettem. Úgy volt, hogy másnap este Mal szolgálatban lesz Nyikolaj születésnapi fogadásán. Talán rávehetem Tamart vagy Tolját, hogy vegyék át a helyét. Most nem tudtam elképzelni, hogy kibírnám, látva, amint kőmerev arccal áll vigyázzban egész éjjel, főleg úgy nem, hogy közben Vaszilij óbégatását kell hallgatnom.

– Légy jókedvű! – mondta Nyikolaj. – Lehet, hogy ismét megkéri a kezed.

Erre már felültem.

– Erről meg honnan tudsz?

– Ha emlékszel, én nagyjából ugyanezt tettem. Csak az lep meg, hogy másodszor még nem próbálkozott.

– A jelek szerint nem egyszerű, hogy egyedül maradjak.

– Tudom. Szerinted, miért kísérlek vissza a Nagy Palotából minden egyes megbeszélés után?

– A sziporkázó társaságom miatt? – kérdeztem fanyarul, mert bosszantott, hogy a szavai nyomán csalódás nyilallt belém. Nyikolaj remekül elfeledtette velem, hogy mindent, amit tesz, előre kiszámít.

– Azért is – felelte. Kihúzta a lábát a vízből, és szemügyre vette lábujjait, amiket megtornásztatott. – Előbb-utóbb ráveszi magát, hogy újra megtegye.

Eltúlozva feljajdultam.

– Hogyan mondhatna bárki is nemet egy hercegnek?

– Korábban már sikerült – jegyezte meg még a mindig a lábujjait méregető Nyikolaj. – És olyan biztos, hogy ezt is akarod?

– Ezt nem mondhatod komolyan.

Nyikolaj kínosan fészkelődött.

– Hát, ő a trón várományosa, tiszta uralkodói alomból származik, meg minden.

– Akkor sem mennék hozzá Vaszilijhoz, ha lenne egy Ludmilla nevezetű házi tűzmadara, és ennél kevésbé már nem is izgathatna az uralkodói vérvonala. – Rámeredtem a hercegre. – Azt mondtad, hogy a származásodról szóló pletykák nem érdekelnek.

– Nem voltam teljesen őszinte ebben a kérdésben.

– Te? Nem voltál teljesen őszinte? Meg vagyok döbbenve, Nyikolaj. Le vagyok taglózva, micsoda szörnyűség!

Felnevetett.

– Azt hiszem, könnyű ezt mondani, amikor az ember távol van az udvartól. Itt azonban a jelek szerint senki nem szeretné, ha elfelejteném, főleg a bátyám nem. – Vállat vont. – Ez mindig is így volt. Rólam már akkor pletykáltak, amikor még meg sem születtem. Anyám ezért nem hív soha Szabácskának. Azt mondja, úgy hangzik, mintha azt mondanák, hogy korcs.

A szívem ebbe egy kicsit belesajdult. Rengeteg mindennek hívtak, míg felnőttem.

– Én kedvelem a korcsokat – mondtam. – Aranyos lelógó fülük van.

– Az én fülem igen méltóságteljes.

Végighúztam az egyik ujjamat a móló karcsú deszkapallóján.

– Ezért maradtál távol olyan sokáig? Miért lett belőled Sturmhond?

– Nem tudom, hogy csak egyetlen oka van-e. Azt hiszem, soha nem éreztem úgy, hogy idetartozom, így megpróbáltam egy olyan helyet megteremteni, ahova tartozhatom.

– Én sem éreztem úgy soha, hogy bárhova is tartozom – vallottam be.

Csak ha Mallal voltam. Elhessegettem a gondolatot, aztán összeráncoltam a homlokomat.

– Tudod, hogy mit utálok benned?

Erre riadtan pislogott egyet.

– Nem.

– Hogy mindig a megfelelő dolgot mondod.

– És ezt utálod?

– Láttam, hogyan váltasz személyiséget, Nyikolaj. Mindig az vagy, amire épp mindenkinek szüksége van. Talán tényleg soha nem érezted úgy, hogy tartozol valahova, de az is lehet, hogy csak azért mondod, mert így egy szegény, magányos, árva lány jobban megkedvel.

– Szóval kedvelsz?

Erre csak a szememet forgattam.

– Igen, amikor éppen nem akarlak leszúrni.

– Ez a kezdet.

– Nem, nem az.

Nyikolaj felém fordult. A félhomályban mogyoróbarna szeme olyan volt, akár egy borostyánszilánk.

– Én kalóz vagyok, Alina – mondta halkan. – És megszerzem azt, amit csak tudok.

Hirtelen ráébredtem, hogy válla az enyémnek nyomódik, hogy a combunk összeér. Langymeleg volt az idő, és illatos a levegő, melybe a nyár aromája a fa füstjével keveredett.

– Meg akarlak csókolni – mondta.

– Már megcsókoltál egyszer – feleltem, és idegesen felkacagtam.

Ajka enyhe mosolyra görbült.

– Újra meg akarlak csókolni – helyesbített.

– Ó! – leheltem. A szája alig pár araszra volt az enyémtől. A szívem őrülten dobogott. Ez Nyikolaj – emlékeztettem magam. Maga a színtiszta számítás. Eszembe sem jutott, hogy meg akarnám csókolni. De a büszkeségemet még mindig sértette Mal elutasítása. Hát nem ő mondta, hogy rengeteg lánnyal csókolózott már?

– Meg akarlak csókolni – ismételte Nyikolaj. – De nem foglak. Addig nem, amíg nem rám gondolsz, hanem csak őt próbálnád feledni.

Hátrahőköltem, esetlenül talpra kecmeregtem, és éreztem, hogy elvörösödöm, egyben elönt a szégyen.

– Alina…

– Legalább most már tudom, hogy mégsem mindig a megfelelő dolgot mondod – dünnyögtem.

Azzal felkaptam a cipőmet, és elmenekültem a mólóról.

20. fejezet

S

ZÉLES ÍVBEN elkerültem a grisák örömtüzeit, ahogy nekiindultam a tópartnak. Nem akartam látni senkit, nem akartam beszélni senkivel.

Mit vártam Nyikolajtól? Hogy elterelje a figyelmemet? Hogy flörtöljön velem? Valamire, ami megszabadít szívem sajgásától? Talán csak kicsinyes bosszút szerettem volna állni Malon. Vagy talán annyira kétségbeesetten szerettem volna tartozni valakihez, hogy beértem volna még egy megbízhatatlan herceg színlelt csókjával is.

A holnap esti születésnapi vacsora gondolata rettegéssel töltött el. Talán előhozakodhatok valami ürüggyel, gondoltam, ahogy a palota felé csörtettem. Küldhetnek egy viasszal lepecsételt és a napidéző hivatalos címerével ékes kedves kis üzenetet a Nagy Palotába.

Amikor megérkeztem az Éjúr termeihez, Tamar éppen a társalgóban olvasott. Felnézett, amikor beléptem, és arcomon nyilván tükröződött, milyen jó hangulatban lehetek, mert egy árva szót sem szólt.

Tudtam, hogy képtelen lennék elaludni, így bemásztam az ágyba az egyik könyvtári könyvvel, egy régi útikalauzzal, ami Ravka híres emlékműveit sorolta fel. Dédelgettem magamban egy halvány reményt, hogy ez irányt mutat a boltív kérdésében.

Próbáltam összpontosítani, de azon kaptam magam, hogy ugyanazt a mondatot olvasom újra meg újra. A fejem még kába volt a pezsgőtől, a lábam fázott a tóban töltött sok időtől. Lehet, hogy Mal már visszaért a kártyázásból. Ha bekopognék az ajtaján, és válaszolna, mit mondanék?

Félrelöktem a könyvet. Nem tudtam, mit mondhatnék Malnak. Mostanában egyszer sem tudtam. De talán kezdhetném az igazsággal, hogy elvesztem és összezavarodtam, és hogy talán elmegy a józan eszem is, hogy időnként magamra is a frászt hozom, és hogy a hiánya már testi fájdalmat okoz nekem. Legalább meg kellett próbálnom áthidalni a köztünk támadt szakadékot, még mielőtt túl késő lenne bármit is tenni. Nem számított, hogy utána mit gondol rólam, mert már nem lehetett rosszabb a dolog. Egy újabb elutasítást túl fogok élni, de képtelen voltam elviselni azt a gondolatot, hogy meg sem próbáltam helyrehozni a dolgot.

Kikukkantottam a társalgóba.

– Itt van Mal? – kérdeztem Tamartól.

Õ erre csak a fejét rázta.

Lenyeltem a büszkeségemet, és megkérdeztem:

– Tudod, hova ment?

Tamar felsóhajtott.

– Bújj a cipődbe! Elviszlek hozzá.

– Hol van?

– Az istállóknál.

Nyugtalanul ráncoltam a homlokom, de gyorsan cipőt húztam, és követtem Tamart kifelé a Kis Palotából, át a pázsiton.

– Biztosan ezt akarod? – érdeklődött Tamar.

Nem feleltem. Bármit kell is mutatnia, tudtam, hogy nem fog tetszeni. De nem voltam hajlandó csak úgy visszasomfordálni a szobámba, és a takaróm alá bújni.

Rátértünk a banja mellett vezető szelíd lejtőre. A karámokban nyerítettek a lovak. Az istállókban sötétség honolt, de a gyakorlótermekből fény szűrődött ki. Kiabálást hallottam.

A legnagyobb gyakorlóhelyiség nem sokban különbözött egy földpadlós csűrtől, csak éppen a falaira aggattak minden elképzelhető fegyvert. Általában Botkin itt rótta ki a büntetéseket a grisa diákokra, és tartotta a kiképzéseket. Ma este azonban tömve volt emberekkel, főleg katonákkal, de akadt pár grisa és néhány szolga is. Mind kiáltoztak és éljeneztek, lökdösődtek és helyezkedtek, hogy jobban lássanak, bármi zajlott is a terem közepén.

Tamarral együtt észrevétlenül törtünk magunknak utat a lökdöső testek tengerében. Láttam két udvari nyomolvasót, Nyikolaj ezredének pár tagját, egy csapat korporált, és kiszúrtam Zóját, aki a többiekkel együtt kiáltozott és tapsolt.

Már majdnem a tömeg elejére küzdöttem magam, amikor megpillantottam egy szélhívót, amint felemelt ököllel, csupasz mellkassal köröz a nézők alkotta gyűrűben. Eskil, ugrott be a neve: az egyik grisa volt, aki Fjedorral érkezett. Fjerdából jött, és ez látszott is rajta – kék szempár, világosszőke haj, elég magas és széles ahhoz, hogy kitakarja előlem az ellenfelét.

Még nem késő – gondoltam. Még sarkon fordulhatsz, és úgy tehetsz, mintha sosem jártál volna itt.

De maradtam, földbe gyökerezett lábbal. Tudtam, mit fogok látni, de így is megdöbbentem, amikor Eskil oldalra lépett, és most először megpillantottam Malt. Akárcsak a szélhívó, ő is félmeztelen volt, izmos felsőtestét por és izzadság csíkozta. Kézfején horzsolások látszódtak. A szeme alatt felszakadt bőrből vérpatak csordogált, bár mintha észre sem vette volna.

A szélhívó előrelendült. Mal blokkolta ez első ütést, de a következő a veséje alatt találta el. Felnyögött, lefelé rántotta a könyökét, és egy kemény felütést mért a szélhívó állára.

Eskil azonban eltáncolt, ütéstávolságon kívülre, és széles ívben hátralendítette a karját. Rám tört a páni félelem, mikor ráeszméltem, hogy idézéshez folyamodik. A szélroham meglibbentette a hajamat, és a következő pillanatban Malt az étherál keltette fuvallat ledöntötte a lábáról. Eskil előrelökte a másik karját, amitől Mal teste felrepült, és nekicsapódott a csűr tetejének. Ott maradt egy pillanatra, ahogy a grisa ereje a fagerendákhoz préselte. Aztán Eskil elengedte. Csontreccsentő erővel zuhant a földre.

Felsikoltottam, de a hangom elveszett a tömeg morajában. Az egyik korporál Eskilt buzdította, míg egy másik Malnak kiabált, hogy keljen fel.

Még előrébb tolakodtam, kezemből máris fény áradt. Tamar kapta el a ruhaujjamat.

– Nem akarja, hogy segíts neki – kiáltotta.

– Nem érdekel – kiabáltam vissza. – Ez nem tisztességes harc. Ez szabálytalan! – A grisák sosem használhatták az erejüket a kiképzőtermekben.

– Botkin szabályai nem érvényesek sötétedés után. Mal egy verekedés kellős közepén van: ez nem egy óra.

Kirántottam magam a markából. A mérges Mal is jobb a halott Malnál.

Aki közben négykézlábra emelkedett, és megpróbált feltápászkodni. Elámultam, hogy egyáltalán még képes mozogni a szélhívó támadása után. Eskil ismét felemelte a kezét. Huzat támadt, felkavarva a port. Magamhoz szólítottam a fényt, nem törődve azzal, hogy mit szól hozzá Tamar vagy Mal. De ezúttal Mal félrehengeredett, kitért a légáramlat elől, és meglepő sebességgel talpra szökkent.

Eskil mogorva képet vágva nézett végig a körben állókon, lehetőségeit mérlegelve. Tudtam, hogy min töpreng. Nem szabadíthatta el kedvére a szelet, mert azzal azt kockáztatja, hogy mindnyájunkat ledönt a lábunkról, és talán még az istálló egy részét is lebontja. Úgyhogy vártam, feszülten markolva a fényt, elbizonytalanodva, hogy mit tegyek.

A kétrét görnyedt, tenyerét a combján nyugtató Mal hangosan zihált. Valószínűleg legalább egy bordája eltört. Szerencsésnek mondhatta magát, hogy nem a gerince volt az. Azt akartam, hogy feküdjön vissza, és maradjon is ott. Ám ehelyett, kínlódva felegyenesedett, sziszegve a fájdalomtól. Megtornásztatta a vállát, káromkodott egyet, és vért köpött. Aztán őszinte rémületemre ökölbe szorította a kezét, és intett a szélhívónak, hogy támadjon. A tömeg hangosan ujjongott.

– Mit művel? – nyögtem fel. – Megöleti magát.

– Nem lesz semmi baja – felelte Tamar. – Ennél rosszabbat is kibírt már.

– Mi?

– Majd’ minden este itt harcol, amikor elég józan. Időnként akkor is, ha nem.

– És grisákkal harcol?

Tamar erre vállat vont.

– Igazából elég jó benne.

Hát ezt csinálja Mal esténként? Eszembe jutott az összes reggel, amikor horzsolásokkal és kék-zöld foltokkal jelent meg. Mit próbál vajon bizonyítani? Eszembe jutottak óvatlan szavaim, amit akkor mondtam, amikor hazatértünk a jövendőmondós estélyről. Nem akarom a vállamra venni egy sereg szerencsétlen otkazác terhét is.

Bárcsak visszaszívhattam volna őket.

A szélhívó balra cselezett, aztán újabb támadásra emelte mindkét kezét. Szélroham tört be a körbe, és láttam, hogy Mal talpa elemelkedik a padlótól. A fogamat csikorgattam, mert biztosra vettem, hogy a legközelebbi falnak fog repülni. De az utolsó pillanatban megperdült, kitépte magát a fuvallat útjából, és megrohamozta a meghökkent szélhívót.

Eskil hangos uffot hallatott, ahogy Mal satuba fogta, testéhez préselve a grisa mindkét kezét, hogy az ne folyamodhasson az erejéhez. A nagydarab fjerdai felmordult, megfeszítette az izmait, kivicsorította a fogait, ahogy próbált kitörni Mal fogásából.

Tudtam, hogy ez nyilván kimeríti Malt, de sikerült még erősebben szorítania a másikat. Aztán testtartást váltott, és homlokával lefejelte ellenfele orrát, egy émelyítő reccsenés kíséretében. Még pislogni sem volt időm, de már elengedte Eskilt, és ütések egész záporát zúdította a szélhívó gyomrára és oldalára.

Eskil kétrét görnyedt, próbálta védeni magát, levegő után kapkodott, ahogy nyitott száján dőlni kezdett a vér. Mal megpördült, és könyörtelen erővel kirúgta a szélhívó alól a lábát. Eskil térdre rogyott, és bár ide-oda imbolygott, valahogy mégsem dőlt el.

Mal elhátrált, szemügyre véve a művét. A tömeg ujjongott, és vadul ugrált, már-már eksztázisba lovallva magát, de Mal éber tekintetét egyetlen pillanatra sem vette le a térdeplő szélhívóról.

Végigmérte ellenfelét, aztán leengedte az öklét.

– Folytasd! – szólt oda a grisának. Arca láttán végigfutott a hátamon a hideg. Kihívóan nézett, egyben zord elégtétel is tükröződött rajta. Mit látott vajon, amikor a térdelő Eskilt figyelte?

A szélhívó üveges tekintettel meredt rá. Nagy nehezen felemelte a tenyerét, és abból enyhe szélfuvallat legyintette meg Malt. A tömeg kórusban pfujolt.

Mal hagyta, hogy a huzat végigsimítson rajta, majd előrelépett. Az Eskil idézte erőtlen fuvallat elenyészett. Mal a szélhívó mellkasa közepének nyomta a tenyerét, és egyetlen, megvető mozdulattal meglökte.

Eskil eldőlt. Jókora teste döbbenve ért földet, aztán nyögve összegörnyedt.

Körülöttünk gúnyos kiáltások és éljenzések kakofóniája robbant. Az egyik fülig érő szájú katona megragadta Mal csuklóját, és diadalmasan a feje fölé rántotta, miközben pénzek cseréltek gazdát.

A tömeg Mal felé áramlott, magával sodorva engem is. Mindenki egyszerre beszélt. Egymást veregették hátba, érméket csaptak egymás tenyerébe. Aztán Zója bukkant fel előttem. Mal nyaka köré fonta a karját, és ajkát az övére nyomta. Láttam, hogy Mal teste megdermed.

Egy zubogó hang töltötte meg a fülemet, elnyomva a tömeg zsivaját.

Lökd el magadtól! – könyörögtem némán. Lökd el!

Egy pillanatig azt hittem, megteszi. De aztán Mal is átölelte, és visszacsókolta, míg a tömeg éljenzett és hurrázott.

Görcsbe rándult a gyomrom. Mintha rossz helyre léptem volna egy befagyott patakban, rianna a jég, hirtelen lefelé zuhannék, és tudnám, hogy alattam nincs más, csak a sötét víz.

Mal vigyorogva húzódott el Zójától, még mindig véres arccal, és tekintete ekkor találkozott az enyémmel. Arca hófehérre sápadt.

Zója követte a tekintetét, és dacosan felhúzta a szemöldökét, amikor meglátott.

Megfordultam, és átfurakodtam a tömegen. Tamar követett.

– Alina – mondta.

– Hagyj békén!

Leráztam magamról. Ki kellett jutnom, távolra mindenkitől. Könnyek kezdték elhomályosítani a látásomat. Nem tudtam biztosan, hogy a csók vagy az előtte történtek miatt, de nem hagyhattam, hogy bárki is meglássa őket. A napidéző nem sírt, főleg nem egy otkazác őre miatt.

És mi jogom lett volna rá? Hiszen nem csókoltam meg én is majdnem Nyikolajt? Talán még megkereshetném, és rávehetnem, hogy csókoljon meg, mindegy, kire gondolok.

Kirohantam az istállóból a szürkületbe. Körbeölelt a kinti sűrű langymeleg. Úgy éreztem, mintha nem kapnék levegőt. Letértem a karámok mellett vezető kivilágított útról, és az egyik oltalmazó nyírfaliget felé vettem az utamat.

Valaki karon ragadott.

– Alina! – Mal volt az.

Leráztam magamról, és felgyorsítottam a lépteim: most már lényegében futottam.

– Alina, állj meg! – kérlelt, könnyedén tartva velem a lépést, elszenvedett sérülései dacára is.

Nem törődtem vele, és bevetettem magam a fák közé. Éreztem a banját tápláló forró vizű források illatát, talpam alatt a nyírfalevelek csípős aromáját. A torkom lüktetett. Nem akartam mást, csak egyedül maradni, hogy sírhassak vagy hányhassak, netán mindkettőt.

– A fenébe is, Alina, lennél olyan kedves, és megállnál?

A fájdalmamnak nem engedhettem, így hát engedtem a haragomnak.

– A testőrkapitányom vagy – feleltem, ahogy a fákat kerülgettem. – Nem lenne szabad úgy verekedned, mint valami közembernek!

Mal ismét megragadta a karom, és megfordított.

– Én közember vagyok – morogta. – Nem valamelyik zarándokod, vagy grisád, netán az egyik elkényeztetett házőrző kutyád, ami egész éjjel az ajtód előtt üldögél, arra az esetre, ha szükséged lenne rá.

– Persze hogy nem. – Szinte sisteregtem a dühtől. – Sokkal jobban el tudod tölteni az idődet. Mondjuk úgy, hogy berúgsz, és ledugod a nyelvedet Zója torkán.

– Ő legalább nem hőköl vissza, amikor megérintem – köpte a szót Mal. – Nem akarsz engem, akkor meg mit törődsz azzal, hogy ő igen?

– Nem törődöm – mondtam, de a szavak zokogva buktak ki belőlem.

Mal olyan hirtelen engedett el, hogy majdnem hátrazuhantam. Otthagyott, és beletúrt a hajába. A mozdulattól összerezzent. Ujjaival végigtapogatta az oldalát. Legszívesebben rákiabáltam volna, hogy menjen, keressen egy gyógyítót. Legszívesebben magam is beleöklöztem volna a tört bordák közé, hadd fájjon neki még jobban.

– A szentekre! – szitkozódott. – Bárcsak sose jöttünk volna ide!

– Akkor menjünk el! – kiáltottam vadul. Tudtam, hogy ez értelmetlenség, de nem igazán érdekelt. – Fussunk el, még ma éjjel, és felejtsük el, hogy valaha is láttuk ezt a helyet!

Mal keserűen felkacagott.

– Tudod te, mennyire szeretném? Hogy csak veled lehessek, a köztünk álló rangok, falak vagy bármi más nélkül? Hogy ismét csak úgy együtt lehessünk? – Megrázta a fejét. – De nem fogod megtenni, Alina.

– Megteszem – mondtam, és könnyek csorogtak le az arcomon.

– Ne csapd be magad! Meglelnéd a módját, hogy visszagyere.

– Nem tudom, hogyan oldjam meg ezt a dolgot – sóhajtottam csüggedten.

– Nem tudod megoldani! – kiáltotta. – Ez már csak így van. Felmerült benned valaha is, hogy talán téged cárnénak szánt az ég, míg engem semminek sem?

– Ez nem igaz.

Mal elindult felém, a fák ágai furcsa, ide-oda sikló árnyakat vetettek az arcára az alkonyatban.

– Már nem vagyok katona – mondta. – Nem vagyok herceg, és olyan biztos, mint a pokol, hogy szent sem vagyok. Akkor hát mi vagyok, Alina?

– Én…

– Mi vagyok én? – suttogta.

Most már majdnem ott állt előttem. Az annyira jól ismert illata, a rétek sötétzöld aromája eltűnt az izzadság- és vérszagban.

– A gyámolítód vagyok?

Lassan végigsimított a karomon, a vállamtól az ujjhegyemig.

– Vagy a barátod?

Bal kezét végighúzta a másik karomon.

– A szolgád?

Éreztem ajkamon a leheletét. A szívem a torkomban dobogott.

– Mondd meg, mi vagyok! – Magához húzott, keze a csuklóm köré fonódott.

Mikor az ujjai összezárultak, valami hevesen belém nyilallt, amitől megrogyott a térdem. A világ megdőlt, én levegőért kaptam. Mal úgy engedett el, mintha tűz égetné a kezét.

Döbbenten hátrált el tőlem.

– Ez meg mi volt?

Próbáltam leküzdeni a rám törő kábulatot.

– Mi a pokol volt ez? – kérdezte Mal újfent.

– Nem tudom. – Az ujjaim még mindig bizseregtek.

Ajka örömtelen mosolyra húzódott.

– Hát nekünk már sosem lesz egyszerű, igaz?

Hirtelen rám tört a düh, és teljes magasságomban kihúztam magam.

– Nem, Mal, nem az. És velem sosem lesz sem könnyű, sem kellemes, vagy kényelmes. Nem hagyhatom csak így itt a Kis Palotát. Nem futhatok el, vagy színlelhetem, hogy nem az vagyok, aki, mert ha ezt teszem, még többen halnak meg. Nem lehetek ismét csak Alina. Annak a lánynak vége.

– Vissza akarom őt kapni – közölte kerek perec.

– Nem tudok már az lenni! – süvöltöttem, nem törődve azzal, hogy ki hallja. – Még ha lehántod rólam a nyakéket és a tenger ostorának pikkelyeit, akkor sem vághatod ki belőlem ezt az erőt.

– És ha mégis megtehetném? Akkor elengednéd? Akkor lemondanál róla?

– Soha.

A kimondott szó igazsága ott maradt köztünk. Mi csak álltunk ott, a sötét erdőben, s éreztem, hogy a szívembe fúródott szilánk megmoccan. Tudtam, mit hagy maga mögött az eloszló fájdalom: magányt, ürességet, összefércelhetetlen, mély szakadást, a félelmetes mélység peremét, amit egyszer már egy villanásra megláttam az Éjúr szemében.

– Gyerünk! – törte meg végül a csendet Mal.

– Hova?

– Vissza a Kis Palotába. Nem foglak csak úgy itt hagyni az erdőben.

Néma csendben kaptattunk fel a dombra, és léptünk be a palotába az Éjúr termeibe vezető kapun át. A társalgó hála az égnek üres volt.

A szobámba vezető ajtó előtt Malra néztem.

– Látom őt – közöltem. – Látom az Éjurat. A könyvtárban. A kápolnában. Láttam a Zónában, amikor a Kolibri kis híján lezuhant. A szobámban, azon az estén, amikor megpróbáltál megcsókolni.

Mal rám meredt.

– Nem tudom, hogy ezek látomások vagy tényleges látogatások-e. Azért nem meséltem róla, mert nem akartam, hogy azt hidd, megőrültem. És mert szerintem már így is tartasz tőlem egy kicsit.

Mal szóra nyitotta a száját, becsukta, újra megpróbálta. Még ekkor is azt reméltem, hogy esetleg ellenkezni fog. Am végül egyszerűen hátat fordított. Az őrség szállása felé indult, csak annyi időre állt meg, hogy felkapjon egy palack kvaszt az asztalról, majd halkan behúzta maga után az ajtót.

Átöltöztem a lefekvéshez, és elnyúltam a takaró alatt, de túl meleg volt az éjszaka, így a lábamhoz rugdostam rendetlen kupacban. A hátamon fekve bámultam a csillagképekkel pöttyözött obszidiánkupolát. Legszívesebben bezörgettem volna Mal ajtaján, hogy megmondjam, sajnálom, hogy szörnyen összekutyultam mindent, hogy már az első napon kéz a kézben kellett volna indulnunk Os Altába. De számított volna?

A hozzánk hasonló emberek nem ismerhetik a nyugodt hétköznapokat.

Nincsenek nyugodt hétköznapok. Csak csaták, félelem és döbbenetes, egész testünket megrázó titokzatos nyilallások. Annyi éven át szerettem volna azzá a lánnyá válni, akit Mal akart. Talán ez már nem lehetséges többé.

Nincsenek hozzánk foghatók, Alina. És sosem lesznek.

Amikor ömleni kezdtek a könnyeim, a harag égető, forró könnyei voltak. Arcomat a párnába temettem, hogy senki ne hallja. Zokogtam, és amikor már nem maradt mit kisírnom, nyugtalan álomba merültem.

– ALINA.

Arra riadtam, hogy Mal ajka lágyan végigsimít az enyémen, éppen csak megérinti halántékomat, szemhéjamat, szemöldökömet. Az ágyam mellett pislákoló láng fénye megcsillant barna haján, ahogy fölém hajolt, hogy végigcsókolja nyakam ívét.

Egy pillanatig haboztam, összezavarodva, hiszen még nem voltam teljesen ébren, aztán köré fontam a karomat, és közelebb vontam magamhoz. Nem érdekelt, hogy veszekedtünk, hogy megcsókolta Zóját, hogy otthagyott, hogy minden lehetetlennek tűnt. Egyvalami számított: hogy meggondolta magát. Hogy visszajött, és nem voltam egyedül.

– Hiányoztál, Mal – dünnyögtem a fülébe. – Annyira hiányoztál.

A karom felsiklott a hátán, és összefontam mindkettőt a nyakán. Újra megcsókolt, és én felsóhajtottam örömömben, mikor megéreztem az ajkamra tapadó száját. Éreztem, ahogy mellém siklik, és kezem végigsimított karja kemény izmain. Ha Mal még mindig velem volt, ha még mindig szeretett, akkor még van remény. Szívem vadul dübörgött a mellkasomban, ahogy szétáradt bennem a melegség. Nem hallatszott más nesz, csak a légzésünk, és egymáshoz simuló testünk zaja. A torkomat, a kulcscsontomat csókolta, beitta a bőrömet. Megborzongtam, és még jobban hozzábújtam.

Hát ezt akartam, nem? Hogy megleljem a módját a köztünk tátongó rés áthidalásának? Mégis belém hasított a rettegés egy szilánkja. Látnom kellett az arcát, tudnom kellett, hogy minden rendben. Két kezem közé fogtam a fejét, magam felé billentve az állát, és ahogy tekintetünk találkozott, elszörnyedve hőköltem hátra.

Mal szemébe néztem – az ismerős kék szempárba, amit még a sajátomnál is jobban ismertem. Csak éppen a színe nem kék volt. A haldokló lámpafényben kvarcszürkén csillant.

Ekkor Mal elmosolyodott, olyan hideg, számító mosollyal, amilyet sosem láttam az ajkán.

– Te is hiányoztál, Alina. – Ez a hang! Hűvös és sima, mint az üveg.

Mal vonásai beleolvadtak az árnyékba, majd átalakultak, mintha egy ködből előbukkanó arc lenne. Sápadt, szép vonások, sűrű, fekete haj, tökéletesen ívelt áll.

Az Éjúr egyik kezével szelíden megérintette az arcomat.

– Nemsokára – suttogta.

Felsikoltottam. Az Éjúr bevetette magát az árnyékok közé, és eltűnt.

Kikecmeregtem az ágyból, karomat a testem köré fonva. A bőröm bizsergett, rémülten a vágy emlékétől remegtem. Arra számítottam, hogy Tamar vagy Tolja bármelyik pillanatban beronthat az ajtón. A hazugság máris ott volt az ajkamon.

„Rémálom”, mondom majd. És a szó meggyőzően, higgadtan fog csengeni, hiába kalapál vadul a szívem a mellkasomban, és hiába készülődik újabb sikoly feltörni a torkomból.

De a csendet nem törte meg semmi. Nem jött senki. Remegve álltam a majdnem sötétben.

Reszketegen beszívtam egy kis levegőt. Majd újabbat kortyoltam.

Amikor már elég biztosnak éreztem a lábamat, belebújtam a köntösömbe, és kikukucskáltam a társalgóba. Üres volt.

Becsuktam az ajtót, és háttal nekitámaszkodtam, míg az ágy összegyűrt takarójára bámultam. Nem fogok visszaaludni. Talán soha többet nem alszom. A kandallópárkányon álló órára néztem. A Beljanokh idején korán van napkelte, de még így is órákba telik, mire a palota ébredezni kezd.

Beletúrtam a ruhahalomba, amit a Volkvolnyijon tett utunkról tartottam meg, és kikerestem egy jellegtelen barna kabátot meg egy hosszú kendőt. Túl meleg volt mindkettőhöz, de nem érdekelt. A kabátot a hálóingemre vettem, a kendőt a fejemre és a nyakam köré csavartam, majd felrángattam a cipőmet.

Ahogy átlopóztam a társalgón, láttam, hogy az őrség szállására vezető ajtó be van csukva. Ha Mal vagy az ikrek odabent voltak is, mélyen alhattak. Vagy talán Mal valahol máshol időzött a Kis Palota kupolái alatt, Zója karjának ölelésében. A szívem is belefacsarodott a gondolatba. A bal oldali ajtó felé vettem az irányt, és a sötétbe borult folyosókon kisiettem a néma udvarra.

21. fejezet

A

 FÉLHOMÁLYBAN OSONTAM a ködborította, néma pázsit mellett, az üvegház párás ablakai előtt. Az egyetlen hangot lépteim adták, ahogy cipőtalpam alatt megcsikordultak a murvás ösvény kavicsai. A kenyereket és terményeket ilyenkor szállították reggelenként a Nagy Palotába, én pedig követtem a kapun kisorjázó szekerek menetét, végig a felsőváros macskaköves utcáin. Még mindig akadt pár mulatozó, aki kihasználta a hosszú alkonyt. Láttam két embert, akik még estélyiben hortyogtak az egyik park padján. Egy szökőkútban lányok vihogtak és fröcskölték egymást vízzel, térdig felgyűrt szoknyában. A járdaszegélyen pipacskoszorút viselő férfi ült a tenyerébe hajtott fejjel, mialatt egy papírkoronás lány a vállát veregette. Láthatatlanul és észrevétlenül haladtam el mellettük: egy nem feltűnő lány voltam jellegtelen, barna kabátban.

Tudtam, hogy ostobaságot csinálok. Az Apparátus kémei figyelhetnek, vagy az Éjúréi. Bármelyik pillanatban elkaphatnak, és elhurcolhatnak. De nem voltam benne biztos, hogy érdekel-e még. De mennem kellett tovább, hogy tiszta levegővel tölthessem meg a tüdőmet, hogy lerázzam az Éjúr bőrömön végigsimító kezének az érintését.

Megérintettem a vállsebemet. Még a kabát szövetén át is éreztem tarjagos szélét. A bálnavadász fedélzetén megkérdeztem volna az Éjurat, miért hagyta, hogy a szörnyetege megmarjon. Akkor azt hittem, haragból tette, hogy mindig viseljem a bélyegét. De talán ennél többről volt szó.

Valóságos volt vajon a látomás? Tényleg ott volt, vagy csak az elmém idézte meg a képét? Milyen betegség terjeng bennem, hogy ilyesmiket álmodom?

De nem akartam ezen gondolkozni. Csak menni akartam, egyre tovább.

Áthaladtam a csatorna felett, a kis csónakok még mindig odalent himbálóztak a vízen. Valahonnan a híd alól egy harmonika nyekergését hallottam.

Elsuhantam az őrkapu mellett, és máris a vásárváros keskeny, zsúfolt utcáin találtam magam. Ahol minden eddiginél nagyobb volt a tumultus. Ellepték a verandákat, és nyüzsögtek a tornácokon. Egyesek dobozokból épített, rögtönzött asztalokon kártyáztak. Mások egymásnak döntött háttal, ülve aludtak. Egy pár lassan imbolygott az egyik kocsma verandáján a csak általuk hallott zenére.

Mikor elértem a városfalat, figyelmeztettem magam, hogy álljak meg, forduljak meg, és térjek haza. Majdnem felnevettem. A Kis Palota sosem volt igazán az otthonom.

A hozzád és hozzám hasonló emberek nem ismerhetik a nyugodt hétköznapokat.

Az én életem a kötelességről fog szólni a szerelem helyett, a lojalitásról a barátság helyett. Mérlegelni fogok minden döntést, átgondolok minden lépést, nem bízom senkiben. Kívülállóként fogom figyelni a saját életem.

Tudtam, hogy vissza kellene mennem, de csak lépdeltem tovább, és kisvártatva már a fal túloldalán voltam. Csak így, egyszerűen elhagytam Os Altát.

A sátorváros megnőtt. Több százan, talán több ezren táboroztak a falakon kívül. A zarándokokat nem volt nehéz megtalálni – meglepődtem, hogy a számuk mennyire felduzzadt. Egy jókora fehér sátor körül zsúfolódtak össze: mind keletre néztek, várva a korai pirkadatot.

A hang zümmögő suttogásként kezdődött, ami aztán erősödött, olyan lett, akár a szárnysuhogás, hogy végül halk duruzsolássá terebélyesedjen, mikor a nap kibukkant a láthatár mögül, és halványkékre festette az eget. Csak ekkor tudtam kivenni, mit is skandálnak.

Szankta. Szankta Alina. Szankta. Szankta Alina.

A zarándokok a kibontakozó hajnalt figyelték, én pedig őket, és képtelen voltam elfordulni a reménykedő, várakozó tömegről. Arcukra ujjongás telepedett, és ahogy a nap első sugarai végigsimítottak rajtuk, akadtak, akik sírva fakadtak.

A hümmögés erősödött, megsokszorozódott, emelkedett és süllyedt, és olyan mélabús jajongássá alakult, hogy libabőrös lett tőle a karom. Mintha egy patak lépett volna ki a medréből, mintha egy méhkast ráztak volna le a fáról.

Szankta. Szankta Alina. Ravka leánya.

Behunytam a szememet, ahogy a nap megérintette a bőrömet, és azért fohászkodtam, hogy erezzek valamit, bármit.

Szankta Alina. Keramzin leánya.

A zarándokok az ég felé emelték kezüket, hangjuk tomboló üvöltéssé erősödött: most már kiáltoztak, ordítottak, öreg arcok, fiatal arcok, betegek és törékenyek, egészségesek és erősek. Csupa-csupa vadidegen arc.

Körülnéztem. Ez nem remény – gondoltam. Ez téboly. Sóvárgás, ínség, kétségbeesés. Úgy éreztem, mintha transzból térnék magamhoz. Miért jöttem ide? Jobban egyedül voltam köztük, mint a palota falai között. Nem adhattak nekem semmit, ahogy én sem kínálhattam nekik semmit.

Fájt a lábam, és csak most eszméltem rá, mennyire fáradt vagyok. Megfordultam, és elkezdtem lökdösődve kifelé indulni a tömegből, vissza a városkapu felé, miközben a kántálás morajló lármává fokozódott.

– Szankta – harsogták. – Szol Koroljeva. Rebe Dvá Sztolba.

Két Malom Leánya. Hallottam már ezt korábban, úton Os Altába, az ősi romról elnevezett völgyet, ahol egy kicsi, jelentéktelen falucska terült el a déli határnál. Mal is a közelben született, de sosem volt lehetőségünk visszamenni oda. És ugyan mi értelme lett volna? A megmaradt családtagjainkat is már rég eltemették vagy elégették.

Szankta Alina.

Ismét a Keramzin előtti néhány emlékemre gondoltam: a szeletelt céklával teli tányérra, a tőlük vöröslő ujjaimra. Emlékeztem a poros útra, amit valakinek a széles vállán ülve láttam, az ide-oda lengő ökörfarkakra, árnyékunkra a földön. Ahogy valaki a malmok romjaira mutogat, a két keskeny sziklaszálra, amit a szél, az eső és az idő vézna orsókká csupaszított. Ennyi maradt csak meg az emlékeimben. A többi már Keramzinról szólt. A többi Malról szólt.

Szankta Alina.

Lökdösődve törtem magamnak utat a testek tömegén, szorosabbra vonva a fülemen a kendőt, hogy kirekesszem a kántálást. Egy zarándok öregasszony lépett elém, én pedig majdnem fellöktem. Odanyúltam, hogy megfogjam, el ne essen, mire ő belém csimpaszkodott, éppen csak megőrizve az egyensúlyát.

– Bocsáss meg, bábja – mondtam, a megfelelő megszólítást használva. Ana Kuya alaposan megtanított minket az illemre. Gyengéden segítettem neki, hogy visszanyerje az egyensúlyát. – Jól vagy?

De ő nem az arcomat nézte – hanem a torkomat bámulta. A nyakamhoz kaptam a kezemet. Elkéstem. A kendő már félrecsúszott.

– Szankta – nyögött fel az asszony. – Szankta! – Térdre rogyott, és megragadta a kezemet, ráncos arcához nyomva. – Szankta Alina!

Hirtelen mindenfelől kezek fogtak körül, a ruhaujjam után kapdostak, kabátom szegélyét fogdosták.

– Kérlek, ne! – próbáltam ellökdösni őket.

Szankta Alina. Motyogták, suttogták, jajongták, üvöltöttek. Furcsa volt hallani így a nevem, szinte imaként mormolták, valami idegen varázsigeként, ami távol tartja a sötétséget.

Az emberek körém gyűltek, egyre szorosabban és szorosabban, lökdösődve igyekeztek közel kerülni, hogy megérinthessék a hajamat, a bőrömet. Hallottam, amint valami elszakad, és ráeszméltem, hogy a kabátom szövete az.

Szankta. Szankta Alina.

A testek egyre szorosabb gyűrűt vontak körém, az emberek lökdösődtek, taszigálták egymást, összevissza kiabáltak, mindenki közelebb akart férkőzni. A lábam már nem érintette a földet. Felkiáltottam, ahogy kitéptek egy csomót a hajamból. Darabokra fognak szaggatni.

Tegyék csak!– gondoltam egy hirtelen jött tiszta pillanatban. Hát ilyen könnyen vége lehet! Nincs több félelem, nincs több felelősség, nincs több rémálom, nincs több összetört dereglye vagy a Zóna elnyelte gyermek, nincs több látomás. Megszabadulnék a nyakéktől, a béklyótól, a remény mázsás súlyától. Tegyék csak!

Behunytam a szememet. Ez lesz hát a vég. Kapok majd egy oldalt én is az Isztoriji Szanktjában, meg egy aranyglóriát a fejem fölé. Megtört Alina, Kicsinyes Alina, Eszelős Alina, a Dvá Sztolba Leánya, akit egy reggel darabokra téptek a városfal árnyékában. Majd eladhatják a csontjaimat az út mentén.

Valaki felordított. Dühödt kiáltást hallottam. Erős kezek ragadtak meg, és emeltek a levegőbe.

Kinyitottam a szememet, és Tolja komor arca bámult rám. ő kapott fel a karjába.

Tamar állt mellette, felemelt tenyérrel, lassú ívben fordulva.

– Hátra! – figyelmeztette a tömeget. Láttam, hogy pár zarándok álmosan pislog, mások egyszerűen leülnek. Tamar lelassította a szívverésüket, megpróbálta megnyugtatni őket, de egyszerűen túl sokan voltak. Egy férfi előrevetette magát. Tamar egy villanással előrántotta szekercéit. A férfi felbömbölt, ahogy vörös csík jelent meg a karján.

– Gyere közelebb, és annyi a karodnak! – csattant fel Tamar.

A zarándokok kegyetlen képpel meredtek rá.

– Hadd segítsek! – próbálkoztam.

Tolja nem törődött velem, hanem egyszerűen megindult a tömegben. Tamar körülötte körözött, pengéit forgatva, tágítva az utat. A zarándokok nyögtek és jajongtak, kinyújtott karral próbáltak közelebb férkőzni hozzám.

– Most – szólalt meg Tolja. Aztán hangosan megismételte: – Most!

És ekkor kilőtt. A fejem a mellkasának ütődött, ahogy a városfal biztonsága felé iramodott, Tamarral a sarkában. Az őrök már korábban észrevették, hogy felfordulás támadt, és elkezdték bezárni a kaput.

Tolja bikaként törtetett előre, félrelökdösve mindenkit, aki az útjába került, hogy átzúduljon a két vasszárny közti egyre keskenyebb résen. Tamar utánunk csusszant be, alig pár pillanattal azelőtt, hogy a kapu döngve bezárult. A túloldalról hallottam a kaput megrohanó testek puffanását, az azt karmoló kezeket, a sóvárgással átitatott kiabáló hangokat. És még mindig hallottam a nevemet is. Szankta Alina.

– Mi az ördög jutott eszedbe? – bömbölte Tolja, ahogy letett a földre.

– Ezt később – vágta rá Tamar kurtán.

A városőrök már így is engem bámultak.

– Tüntessétek el őt innen! – kiáltotta egyikük mérgesen. – Szerencsénk lesz, ha ez az egész nem torkollik egy mindent elsöprő zendülésbe.

Az ikrek lovon jöttek. Tamar lekapott egy pokrócot az egyik vásáros bódéról, és a vállamra dobta. Én a nyakamhoz szorítottam, elrejtve a nyakéket. Tamar nyeregbe szökkent, Tolja pedig minden további hercehurca nélkül felhajított mögé.

Némán, de feldúltan lovagoltunk vissza a palota kapujához. A városfalakon kívüli lázongás még nem terjedt át a falakon belülre, így csak pár kérdő pillantásban volt részünk.

Az ikrek egy árva szót sem szóltak, de láttam rajtuk, hogy dühösek. Minden joguk megvolt rá. Úgy viselkedtem, akár egy tökfilkó, és most csak abban reménykedhettem, hogy odalent az őrség helyre tudja állítani a rendet anélkül, hogy erőszakhoz folyamodna.

Ám a bánaton és a rettegésen túl felderengett egy ötlet. Magamban ugyan azt mondogattam, hogy badarság, egy vágyálom, de nem tudtam szabadulni tőle.

Amikor visszaértünk a Kis Palotához, az ikrek szerettek volna egyenesen az Éjúr termeibe kísérni, de én nem voltam rá hajlandó.

– Most már biztonságban vagyok – közöltem. – És valamit el kell intéznem.

Ragaszkodtak hozzá, hogy elkísérjenek a könyvtárba is.

Nem tartott sokáig megtalálnom, amit akartam. Hiszen végtére is térképész voltam. A hónom alá kaptam a könyvet, és visszatértem a szobámba, nyomomban morcos őreimmel.

Meglepetésemre a társalgóban Mal várt. Az asztalnál ült, egy pohár teát dajkálgatva.

– Hol jártál… – fogott bele, de Tolja kirántotta alóla a széket, és a falnak lódította, még mielőtt egyet pisloghattam volna.

– Te hol jártál? – vicsorogta Mal képébe.

– Tolja! – kiáltottam ijedten. Megpróbáltam letépni a kezét Mal torkáról, de mintha csak egy acélrudat akartam volna meghajlítani. Segélykérően Tamarra néztem, de ő karba font kézzel csak állt, és éppoly dühösnek tűnt, mint a fivére.

Mal hörgő hangot hallatott. Álla borostás volt, a vér és a kvasz szaga úgy csüngött rajta, akár egy mocskos kabát.

– A szentekre, Tolja! Letennéd őt?

Tolja egy pillanatig úgy festett, mintha nem lenne más szándéka, mint kiszorítani Malból a szuszt, de aztán az ujjai ellazultak, áldozata lecsúszott a fal tövébe, ahol köhögve kapkodott levegő után.

– A te szolgálatod alatt történt – morajlott elő Tolja hangja, és ujjával Mal mellkasába bökött. – Neked kellett volna vele lenned.

– Sajnálom – recsegte Mal a torkát dörgölve. – Nyilván elaludhattam. Ott voltam közvetlenül…

– Ahonnan jól láthattad az üveg fenekét – fortyogott Tolja. – Érzem rajtad a szagát.

– Sajnálom – nyögte Mal szánalmasan.

– Sajnálod? – Tolja keze ismét ökölbe szorult. – Darabokra kéne, hogy tépjelek.

– Később is megcsonkíthatod – szóltam közbe. – Most azonban meg kell találnod Nyikolajt, hogy közöld vele, várom a főparancsnokságon. Megyek, és átöltözöm.

Átszeltem a szobát, és behúztam magam mögött az ajtót, majd megpróbáltam összeszedni magam. Ma eddig csaknem meghaltam, és kirobbantottam egy lázongást. Talán még reggeli előtt sikerül felgyújtanom valamit.

Megmostam az arcomat, átöltöztem a keftámba, aztán siettem a főparancsnokságra. Mal már ott várt, az egyik székbe rogyva, noha nem hívtam. Ő is átöltözött, de még mindig véreres volt a szeme, és gyűröttnek tűnt. Az előző este szerzett friss véraláfutások tisztán látszottak az arcán. Felnézett, mikor beléptem, de hallgatott. Eljön az az idő, amikor anélkül tudok ránézni, hogy az ne fájjon?

A hosszú asztalra tettem az atlaszt, és odasétáltam a távolabbi fal teljes hosszában futó ősi Ravka-térképhez. A főparancsnokság összes földabrosza közül ez volt messze a legrégebbi és a legszebb. Végighúztam az ujjamat Szikurzoj kiemelkedő hátságain, a Ravka legdélebbi határát jelző hegyvonulaton, ami Shutól választotta el az országot, majd követtem annak vonalát a nyugati előhegyekig. Dvá Sztolba völgye túl kicsi volt ahhoz, hogy ez a térkép jelölje.

– Emlékszel bármire is? – kérdeztem Maltól anélkül, hogy ránéztem volna. – Keramzin előttről?

Mal nem sokkal volt idősebb nálam, amikor az árvaházba került. Még most is fel tudtam idézni a napot, amikor megjött. Hallottam már korábban, hogy újabb menekült érkezik, és reméltem, hogy lány lesz, akivel játszhatok. Ehelyett egy kövérkés, kék szemű kisfiút kaptam, aki fogadásból bármit meg mert csinálni.

– Nem. – A hangja még mindig reszelős volt Tolja fojtogatásától.

– Semmire?

– Régebben többször álmodtam egy aranyszínű, befont hajú nőről. Aki úgy hintáztatott engem maga előtt, mintha valami játékszer lennék.

– Az anyád volt?

– Az anyám, a nénikém, egy szomszéd. Honnan tudjam? Alina, arról, ami történt…

– És valami más emlék?

Mal egy hosszú pillanatig tűnődött, aztán sóhajtva folytatta:

– Valahányszor az édesgyökér illatát érzem, felrémlik egy tornác, rajta egy vörösre festett szék. Ennyi. Minden más… – Félbehagyta a mondatot, csak a vállát vonta meg.

Nem kellett magyaráznia. Az emlékek más gyerekek csodás kiváltsága volt, de nem a keramzini árváké. Légy hálás! Légy hálás!

– Alina – kezdett bele újfent Mal –, amit az Éjúrról mondtál…

Ám ebben a pillanatban belépett Nyikolaj. A korai óra ellenére minden ízében úgy festett, mint egy herceg: szőke haja csillogott, csizmája tükörfényesre volt suvickolva. Szemügyre vette Mal kék-zöld foltjait és borostáját, aztán felhúzta a szemöldökét, és így szólt:

– Gondolom, senki sem kért még teát?

Azzal leült, és kinyújtotta hosszú lábát. Tolja és Tamar már korábban elfoglalták őrhelyüket, én azonban arra kértem őket, hogy csukják be az ajtót, és tartsanak velünk.

Mikor mindannyian az asztal köré gyűltünk, megszólaltam:

– Ma reggel elvegyültem a zarándokok között.

Nyikolaj erre felkapta a fejét. Egyetlen pillanat alatt tovatűnt a fesztelen herceg.

– Azt hiszem, rosszul hallok.

– Jól vagyok.

– Majdnem megölték – közölte Tamar.

– De csak majdnem – fűztem hozzá.

– Hát teljesen elment a józan eszed? – kérdezte Nyikolaj. – Azok egytől egyig fanatikusak. – Tamarra nézett. – Miként hagyhattad, hogy ezt tegye?

– Nem én hagytam – felelte a lány.

– Mondd, hogy nem egyedül mentél! – fordult vissza hozzám a herceg.

– Egyedül ment.

– Tamar, fogd be! Nyikolaj, mint mondtam, jól vagyok.

– De csak azért, mert időben érkeztünk – szólalt meg ismét Tamar.

– Hogy kerültetek oda? – tudakolta Mal halkan. – Hogy találtátok meg?

Tolja arca elkomorult, és egyik óriási öklével lesújtott az asztallapra.

– Nem nekünk kellett volna megtalálnunk. Te voltál őrségben.

– Hagyd békén, Tolja! – vágtam közbe élesen. – Mal nem ott volt, ahol lennie kellett volna, én pedig saját magamtól is képes vagyok bármilyen ostobaságra.

Vettem egy nagy levegőt. Mal lesújtottnak tűnt. Tolja úgy festett, mint aki bármelyik pillanatban szétverheti valamelyik bútort. Tamar kőmerev arccal üldögélt, Nyikolajt pedig még soha nem láttam ilyen mérgesnek. De legalább felkeltettem a figyelmüket.

Az asztal közepére löktem az atlaszt.

– Ebben szerepel az a név, ahogy a zarándokok időnként hívnak. A Dvá Sztolba Leányának.

– A Két Malomé?

– Az egy völgy, amit a bejáratánál álló romok miatt hívnak így.

Kinyitottam az atlaszt a megjelölt oldalon. A délnyugati határ részletes térképe volt.

– Mallal innen származunk valahonnan – húztam végig az ujjamat a földabrosz szélén. – Ezen a vidéken egy sor falucska áll.

Arra az oldalra lapoztam, ahol az elszórt településekkel teli völgybe vezető utat rajzolták. Az út mindkét oldalán karcsú sziklaorsók meredeztek.

– Nem is hasonlítanak malomra – dörmögte Tolja.

– Pontosan. Ezek ősi romok. Ki tudja, mióta állnak ott, vagy, hogy mik lehettek? A völgy a Két Malom nevet viseli, de lehet, hogy ezek egy kapuház vagy egy vízvezeték romjai. – A két orsót összekötöttem egy íves vonallal. – Vagy egy boltívé.

Hirtelen csend telepedett a teremre. Elöl a boltívvel, a messzeségben pedig a hegyekkel, a romok pontosan úgy festettek, mint a Szankt Ilja mögötti táj az Isztoriji Szanktjában. Egyedül a tűzmadár hiányzott a képről.

Nyikolaj magához húzta az atlaszt.

– Nem lehet, hogy azt látjuk, amit látni akarunk?

– Talán – ismertem el. – Ám nehéz elhinni, hogy ez véletlen egybeesés.

– Kiküldünk felderítőket – vetette fel.

– Nem – feleltem. – Én akarok menni.

– Ha most elmész, minden, amit eddig elértél a Második Hadsereggel, semmivé foszlik. Én megyek. Ha Vaszilij elrohanhat Carjevába pónikat venni, akkor senki nem bánja, ha én meg elmegyek kicsit vadászgatni.

Megráztam a fejemet.

– Nekem kell megölnöm a tűzmadarat.

– Még csak azt sem tudjuk, ott van-e.

– Miről beszélünk egyáltalán? – kérdezte Mal. – Mind tudjuk, hogy nekem kell mennem.

Tolja és Tamar nyugtalan pillantást váltottak.

Nyikolaj megköszörülte a torkát.

– Minden tiszteletem a tiéd, Orecev, de nem mondhatni, hogy túl jó bőrben lennél.

– Jól vagyok.

– Néztél mostanában tükörbe?

– Szerintem te éppen eleget nézel kettőnk helyett is – vágott vissza Mal. Aztán megdörgölte az arcát, amitől megviseltebbnek tűnt, mint valaha. – Túl fáradt és másnapos vagyok, hogy ezen vitatkozzam. Én vagyok az egyetlen, aki megtalálhatja a tűzmadarat. Nekem kell mennem.

– Veled tartok – mondtam.

– Nem – tiltakozott meglepő erővel. – Én fogok vadászni rá. Én fogom el. Én hozom vissza neked. És te nem jössz velem.

– Túl kockázatos – ellenkeztem. – Még ha el is fogod, hogyan hozod vissza ide?

– Vedd rá az egyik fabrikátorodat, hogy üssön össze nekem valamit – felelte. – Így lesz a legjobb mindenkinek. Te megkapod a tűzmadarat, én pedig megszabadulok ettől a szentekverte helytől.

– Nem utazhatsz egyedül. Te…

– Akkor add mellém Tolját vagy Tamart! Ha magunk vagyunk, gyorsabban haladunk, és nem keltünk feltűnést. – Mal hátralökte a székét, és felállt. – Találd ki a többit, tedd meg a szükséges előkészületeket! – Nem is nézett rám, amikor lezárta a témát: – Csak szólj, hogy mikor indulhatok!

Mielőtt újabb ellenvetést fogalmazhattam volna meg, már el is ment.

Hátat fordítottam a többieknek, küzdenem kellett az előbuggyanni készülő könnyeimmel. Mögülem hallottam, hogy a terem kiürül, és Nyikolaj utasításokat suttog az ikreknek.

A térképet kezdtem tanulmányozni. Ott volt Poliznaya, ahol a katonai szolgálatunkat töltöttük. Rijevoszty, ahonnan megkezdtük utazásunkat a Petrazojba. Cibeja, ahol Mal először megcsókolt.

Nyikolaj a vállamra tette a kezét.

Nem tudtam, hogy le akarom-e rázni, vagy inkább megfordulnék, és legszívesebben a karjaiba omlanék. Mit tenne, ha ezt csinálnám? Megveregetné a hátamat? Megcsókolna? Megkérné a kezemet?

– Így lesz a legjobb, Alina.

Keserűen felnevettem.

– Észrevetted, hogy ezt csak akkor mondják, amikor nem igaz?

Leengedte a kezét.

– Nem tartozik ide.

Õ hozzám tartozik – üvöltöttem volna. De tudtam, hogy ez nem igaz. Mal véraláfutásos arcára gondoltam, ahogy fel és alá járkál, akár egy ketrecbe zárt állat, ahogy vért köp, és int Eskilnek, hogy még. Tovább! Arra gondoltam, amikor a karjában tart, ahogy átkelünk az Igaz-tengeren. A térkép elhomályosult előttem, amint a szemem megtelt könnyel.

– Engedd el őt! – mondta Nyikolaj.

– Hova engedjem? Hogy üldözzön valami mitikus lényt, ami talán nem is létezik? Valami lehetetlen küldetésre a hegyek közé, ahol hemzsegnek a shuk?

– Alina – mondta erre Nyikolaj halkan –, a hősöknek ez a dolga.

– Nem akarom, hogy hős legyen!

– Nem változtathat azon, hogy kicsoda, ahogy te sem dönthetsz úgy, hogy ne légy grisa.

Nyikolaj ugyanazt ismételte, amit alig pár órája magam is mondtam, de most nem akartam hallani.

– Téged nem érdekel, mi történik Mallal – vágtam oda dühösen. – Csak meg akarsz tőle szabadulni.

– Ha azt akarnám, hogy kiszeress Malból, akkor itt tartanám. Hagynám, hogy a gondjait kvaszba fojtsa, és hogy úgy viselkedjen, mint egy sértett segg. De tényleg ezt az életet kívánod neki?

Reszketegen beszívtam a levegőt. Nem ezt kívántam. És ezt tudtam is. Mal szenvedett itt. Attól a pillanattól fogva gyötrődött, hogy megérkeztünk, de nem voltam hajlandó belátni. Kirohantam ellene, amiért azt akarja, hogy olyasmi legyek, aki nem lehetek, de közben mindvégig ugyanezt követeltem tőle. Letöröltem a könnyeket az arcomról. Értelmetlen volt erről Nyikolajjal vitázni. Mal katona volt, akinek valami cél kellett. És itt most volt egy, feltéve, ha engedem, hogy az övé legyen.

És miért ne engedném? Noha tiltakoztam, odabent egy másik hangot is hallottam, egy mohó, szégyenteljesen sóvárgó hangot, ami befejezést követelt, ami azt zúgta, hogy induljon Mal, és keresse meg a tűzmadarat, ami azt forszírozta, hogy hozza csak el nekem a madarat, bármi áron. Azt mondtam korábban Malnak, hogy a lány, akit ismert, nincs többé. Jobb lesz hát, ha elengedem, még mielőtt belátná, hogy ez mennyire igaz.

Ujjaim Dvá Sztolba rajzára tévedtek. Két Malom vagy valami más? Ki mondhatná meg, amikor nem maradt belőle más, csak romok?

– Tudod, mi a gond a hősökkel és a szentekkel, Nyikolaj? – kérdeztem, ahogy becsuktam az atlaszt, és az ajtó felé indultam. – Hogy végül mindig meghalnak.

22. fejezet

M

AL EGÉSZ DÉLUTÁN KERÜLT, így meglepődtem, amikor Tamar mellett ő is felbukkant, hogy elkísérjen a Nagy Palotába Nyikolaj születésnapi vacsorájára. Feltételeztem, hogy valahogy rábeszélte Tolját, hadd álljon ő a helyére, de talán csak így akarta jóvátenni, hogy korábban elmulasztotta az őrködést.

Egészen komolyan gondoltam rá, hogy nem megyek el a vacsorára, de ez nem tűnt értelmes gondolatnak. Amúgy sem jutott eszembe egyetlen hihető kifogás sem, és a távollétemmel csak a cárt meg a cárnét sérteném meg.

Sávokra osztott, teljesen aranyszínben tündöklő könnyű keftát öltöttem. A pruszlikot az idézők mélykékjében szikrázó, a hajamban viselt ékkövekhez illő zafírokkal díszítették.

Mal tekintete felém villant, ahogy beléptem a társalgóba, és erről eszembe jutott, hogy ezek a színek jobban illenének Zójához. Azután kaptam csak észbe: bármilyen szép volt is Zója, nem ő jelentette a gondot. Hanem az, hogy Mal elmegy. És én hagyom elmenni. Senki mást nem hibáztathattam a köztünk tátongó szakadékért.

A vacsorát a Nagy Palota egyik fényűző ebédlőjében tartották, a Sasfészek néven ismert óriási teremben, ahol a mennyezeten egy hatalmas frízen a koronás kétfejű sast örökítették meg: a királyi állat egyik karmában jogart, a másikban vörös, kék és bíbor szalaggal átkötött fekete nyilakat markolt. Tollai igazi aranyból készültek, és erről önkéntelenül is a tűzmadár jutott eszembe.

Az asztalnál az Első Hadsereg legmagasabb rangú tábornokai és hitveseik foglaltak helyet, valamint a legelőkelőbb Lancov nagybácsik, nagynénik és unokatestvérek. A cárné az asztal egyik végén ült, és úgy festett, akár egy összegyűrt virág halvány rózsaszín selyemruhájában. A másik végében Vaszilij terpeszkedett az uralkodó mellett, és úgy tett, mintha nem venné észre, hogy az apja szeme majd’ kiugrik a helyéből, ahogy az egyik tiszt fiatal feleségét bámulja. Nyikolaj az asztal közepénél ült, mellettem, és mint mindig, most is elbűvölően sármos volt.

Õ maga kérte, hogy ne rendezzenek bált a tiszteletére. Nem tűnt illőnek, tekintettel arra, milyen sok menekült éhezett a város falain kívül. Viszont Beljanokh ünnepét ültük, és úgy tűnt, a cár és a cárné nem tudta visszafogni magát. A vacsora tizenhárom fogásból állt, köztük egy egész szopós malacot meg egy őzgida formába öntött, életnagyságú kocsonyát is feltálaltak.

Mikor az ajándékozásra került a sor, Nyikolajt az apja egy hatalmas, halványkék mázzal bevont tojással lepte meg. Feltörése után egy tökéletes, miniatűr hajó került elő belőle, lazurittengeren úszva. Sturmhond vörös kutyás lobogóját fújta a szél az árbocon, és aprócska ágyúja pukkanó hangot hallatva tüzelt, pirinyó fehér füstpamacs kíséretében.

A vacsora során csak fél füllel figyeltem a beszélgetést, és inkább Malt tanulmányoztam. Az uralkodó őrei szabályos közönként álltak a falak mentén. Tudtam, hogy Tamar valahol mögöttem van, Mal azonban egyenesen szemközt volt velem, merev vigyázzállásban, kezét a háta mögött tartva, tekintete egyenesen és üresen meredt előre, ahogy az a névtelen szolgák sajátja. Felért egy kínzással így látni őt. Alig pár méter választott el minket egymástól, de mintha mérföldekre lettünk volna. És nem így volt ez azóta, hogy megérkeztünk Os Altába? A mellkasomat mintha valami összepréselte volna, ami úgy tűnt, egyre jobban szorít, valahányszor rápillantottam. Mal mostanra megborotválkozott, a haját is levágatta. Egyenruhája élre vasaltan simult a testére. Fáradtnak és távolba révedőnek tűnt, de ismét önmaga volt.

A nemesek Nyikolaj egészségére emelték a poharukat. A tábornokok hadvezéri képességeit és bátorságát dicsérték. Arra számítottam, hogy Vaszilij gúnyosan mosolyogni fog az öccsének szánt minden egyes bók után, de ehelyett jó értelemben véve vidámnak látszott. Az arca rózsásra pirult a bortól, és az ajkán derengő mosolyt legfeljebb önelégültnek lehetett nevezni. Úgy festett, hogy a Carjevába tett látogatása jó hatással volt rá.

A tekintetem visszavillant Malra. Nem tudtam, hogy sírni szeretnék, vagy inkább felállni, és tányérokat vagdosni a falhoz. Úgy éreztem, túl meleg volt a teremben, a vállsebem pedig ismét viszketni és sajogni kezdett. Le kellett küzdenem a késztetést, hogy odakapjak, és megvakarjam.

Remek! – gondoltam lehangoltan. Talán újabb hallucinációban lesz részem az ebédlő közepén, az Éjúr pedig egyenesen a levesestálból fog kiugrani.

Nyikolaj lehajtotta a fejét, és odasúgta:

– Tudom, hogy a társaságom nem valami nagy szám, de nem próbálkoznál legalább? Úgy festesz, mint aki bármelyik pillanatban sírva fakad.

– Sajnálom – dünnyögtem. – Én csak…

– Tudom – mondta, és megszorította a kezemet az asztal alatt. – De a kocsonyagida csakis azért adta az életét, hogy téged szórakoztasson.

Megpróbáltam elmosolyodni, és onnantól kezdve tényleg igyekeztem. Nevetgéltem, és eltársalogtam a tőlem jobbra ülő kövérkés, vörhenyes tábornokkal, és úgy tettem, mintha érdekelne, mit zagyvál a szemközt ülő szeplős képű Lancov kölyök a megörökölt dácsája körüli javításokról.

Amikor felszolgálták a jégkásákat, Vaszilij felállt, és a magasba emelte pezsgőspoharát.

– Fivérem – mondta –, igazán remek, hogy ma köszönthetjük a születésnapodat, és veled együtt ünnepelhetjük, mikor oly sok időt töltöttél más partokon. Tisztelgek előtted, és rád ürítem poharam. Egészségedre, öcsém!

– Nye zaloszty! – kiáltották kórusban a vendégek, és jó nagyot húztak a poharukból, majd folytatódott a társalgás.

De Vaszilij még nem végzett. A villájával megkocogtatta pohara oldalát, hangos csilingeléssel kérve ismét figyelmet.

– Ma – közölte – többet ünneplünk fivérünk nemes születésénél. – Ha a hangsúly nem lett volna elég, Vaszilij önelégült mosolya minden szónál ékesebben beszélt. Nyikolaj továbbra is kedvesen mosolygott.

– Mint azt mindannyian tudjátok – folytatta Vaszilij –, az elmúlt pár hétben utazgattam.

– És nem kétséges, költöttél is – horkant fel a vörös képű tábornok. – Ha jól gyanítom, hamarosan új istállót kell építened.

Vaszilij jegesen meredt rá.

– Nem Carjevában jártam. Hanem északra mentem a drága atyánk szentesítette küldetésre.

Az oldalamon Nyikolaj mozdulatlanná dermedt.

– Hosszú és fárasztó tárgyalások végén örömmel jelentem be, hogy Fjerda beleegyezett, az oldalunkon száll harcba az Éjúr ellen. Csapatokat és erőforrásokat egyaránt ígértek az ügyünknek.

– Lehetséges volna? – kérdezte az egyik nemes.

Vaszilij büszkén kidüllesztette a mellkasát.

– Lehetséges. Végre-valahára és nem csekély erőfeszítéseknek hála, legádázabb ellenségünkből a legerősebb szövetségesünk lett.

A vendégek izgatottan tárgyalták a fejleményeket. Az uralkodó arca valósággal sugárzott, és megölelte idősebbik fiát.

– Nye Ravka! – harsogta, magasba emelve a pezsgőjét.

– Nye Ravka! – zengték a vendégek.

Meglepve láttam, hogy Nyikolaj a homlokát ráncolja. Korábban arról beszélt, hogy a bátyja szereti lerövidíteni a dolgokat, és úgy tűnt, Vaszilij talált is egy rövidítést. De nem Nyikolajra vallott volna, ha hagyja, hogy csalódottsága vagy bosszankodása kiüljön az arcára.

– Ez kiemelkedő teljesítmény, bátyám. Tisztelgek előtted – emelte magasba poharát a kisebbik fiú. – Vehetem a bátorságot, és megkérdezhetem, hogy mit kívántak cserébe a támogatásukért?

– Keményen alkudoztak, meg kell hagyni – nevetett fel engedékenyen Vaszilij. – Viszont semmiféle fajsúlyos dolgot nem kérnek. Nyugat-ravkai kikötőinkbe kívánnak bebocsátást, valamint szeretnék, ha segítenénk felügyelni a déli kereskedelmi útvonalakat a zemeni kalózok ellenében. Úgy gondolom, hogy ebben te lehetsz a segítségükre, öcsém – mondta Vaszilij egy újabb szívből jövő kuncogás kíséretében. – Néhány északi farönkszállító útvonal újranyitását akarták még, továbbá az Éjúr legyőzése után számítanak arra, hogy a napidéző együttműködik a Zóna visszaszorítására tett közös erőfeszítésünkben.

Széles vigyort eresztett meg felém. Engem kicsit sértett ez az öntelt feltételezés, de kézenfekvő és észszerű kívánság volt, ráadásul a Második Hadsereg vezére a király alattvalójának számított. Reményeim szerint méltóságteljes bólintással viszonoztam a vigyort.

– Melyik utakat? – kérdezte Nyikolaj.

Vaszilij megvetően legyintett.

– Valahol Halmhendtől délre, az örök fagy birodalmától nyugatra. Az utakat kielégítően védi az ulenszki erőd, ha a fjerdaiaknak bármi is eszébe jutna.

Nyikolaj felállt, székének lába hangosan csikordult a parkettán.

– Mikor oldottad fel a torlaszokat? Mióta állnak nyitva az utak?

Vaszilij a homlokát ráncolta.

– Ugyan, mit számít…

– Mióta?

A vállsebem lüktetni kezdett.

– Több mint egy hete – felelte Vaszilij. – Csak nem amiatt aggódsz, hogy a fjerdaiak Ulenszk felől megindulnának ellenünk? A folyók még hónapokig nem fagynak be, addig pedig…

– Elgondolkoztál egyetlen percig is azon, ugyan miért érdekelnék őket a farönkszállító útvonalak?

Vaszilij unottan legyintett egyet.

– Felteszem azért, mert szükségük van faanyagra. Vagy talán mert azt szentként tisztelik valamelyik nevetséges fatündérük miatt.

Az asztal körül ideges nevetgélés csapott fel.

– Mert egyetlen erőd védi – morogta Nyikolaj.

– Mert az átjáró túl keskeny ahhoz, hogy komolyabb haderő átjusson arra.

– Te még egy régi háborút vívsz, bátyám. Az Éjúrnak nincs szüksége sem egy gyalogos zászlóaljra, sem nehézlövegekre. Csak a grisáira és a nyicsevóira. Azonnal ki kell ürítenünk a palotát.

– Micsoda képtelenség!

– Az egyetlen előnyünk az volt, hogy időben megkapjuk a figyelmeztetést, és az ottani torlaszoknál állomásozó felderítők jelentették az első védelmi vonalat, ők voltak a szemeink, és te megvakítottál minket. Az Éjúr mostanra talán már csak pár mérföldre jár innen.

Vaszilij szomorúan ingatta a fejét.

– Nevetségessé teszed magad.

Nyikolaj mindkét öklével lesújtott az asztalra. A tányérok hangos csörömpölés közepette ugrottak egyet.

– Miért nincs itt a fjerdai küldöttség, hogy osztozzon a dicsőségedben? Hogy tósztot mondjon erre a példa nélkül álló szövetségre?

– Sajnálkozásukat fejezték ki, hogy nem tudnak azonnal ideutazni, mivel…

– Azért nincsenek itt, mert itt mészárlást rendeznek. Lepaktáltak az Éjúrral.

– Minden jelentés arról számol be, hogy délen van, a shuknál.

– És szerinted neki nincsenek kémei? Hogy nincsenek ügynökei, akik a mi hálózatunkban működnek? Olyan csapdát állított, amit egy gyerek is észrevett volna, te pedig egyenesen belesétáltál.

Vaszilij arca bíborszínűre pirult.

– Nyikolaj, biztosan…

– Az ulenszki erődünkben egy teljes ezred állomásozik – szólt közbe az egyik tábornok.

– Látod? – kérdezte Vaszilij. – Ez a legrosszabb fajta félelemkeltés, és nem is fogom eltűrni.

– Egy ezred egy sereg nyicsevó ellen? Abban az erdőben mostanra mindenki halott – jelentette ki Nyikolaj –, akik életüket áldozták a büszkeségedért és az ostobaságodért.

Vaszilij a kardja markolata után kapott.

– Túlmész minden határon, te kis fattyú!

A cárné levegő után kapott.

Nyikolaj nyersen felnevetett.

– Igen, hívj csak ki, bátyám! Sok jó származik majd belőle. Nézz körül ennél az asztalnál! Minden tábornok, minden főrang, a Lancov vérvonal zöme, és a napidéző is itt van. Mindenki egy helyen, egyetlen estén.

Az asztal körül számosan elsápadtak ennek hallatán.

– Talán – szólalt meg a velem szemközt ülő szeplős képű fiú –, érdemes lenne megfontolnunk…

– Nem! – kiáltotta Vaszilij remegő ajakkal. – Ez csak kicsinyes féltékenység! Nem bírja elviselni, hogy sikert arattam. Ő…

A riadóharangok ekkor kezdtek kongani, először a messzeségben, a városfalak mentén: először egy, majd még egy, csatlakozva egymáshoz, kórusban egyre hangosabb riadót verve, ami Os Alta utcáin, a felsővárosban és a Nagy Palota falain túl visszhangzott.

– Ezüsttálcán adtad át neki Ravkát – fejezte be Nyikolaj.

A vendégek felugráltak, hátralökve széküket, el az asztaltól, rettegve vágtak egymás szavába.

Mal azonnal mellettem termett, kezében máris kivont szablyájával.

– El kell jutunk a Kis Palotába – mondtam, és a tetőre erősített tükörtányérok jártak a fejemben. – Hol van Tamar?

Az ablakok berobbantak.

Üvegszilánk záporozott ránk. A magasba löktem a karomat, hogy védjem az arcomat, a vendégek pedig ordítva kapaszkodtak egymásba. A nyicsevók szétfolyó árnyékszárnyakon özönlöttek a terembe, és surrogó rovarzümmögéssel fojtva el minden más zajt.

– Helyezzétek biztonságba a cárt! – kiáltotta Nyikolaj, előrántva kardját, és anyja mellett termett.

A palotaőrök bénultan álltak, a rettegés megdermesztette őket.

Az egyik árny felkapta a szeplős fiút, és nekivágta a falnak. Az törött nyakkal csúszott le a földre.

Felemeltem a kezemet, de a szoba túl zsúfolt volt, hogy megkockáztassam a Vágást.

Vaszilij még mindig az asztalfőnél állt, mellette a remegő uralkodó.

– Ez a te műved! – ordított rá Nyikolajra. – A tiéd és a boszorkányé!

Szablyáját a magasba emelve rohamra lendült, bömbölve haragjában. Mal elém szökkent, és felkapta kardját, hogy védje a csapást. De mielőtt Vaszilij lesújthatott volna, egy nyicsevó megragadta, és a karját tövestül kitépte, kardostul, mindenestül. A herceg egy pillanatig még állt ott, imbolyogva, sebéből vérgejzír fröcskölt, aztán élettelen kupacként omlott a padlóra.

A cárné hisztérikus sikoltozásban tört ki. Meglódult előre, megpróbált eljutni fia testéig, már a vérében csúszkált, amikor Nyikolaj megragadta.

– Ne tedd! – kérlelte, és átfogta karjával. – Elment, Madrája. Elment.

Az ablakok felől újabb falka nyicsevó érkezett, Nyikolaj és anyja felé törve.

Kockáztatnom kellett. Két lángoló ívben csaptam le a fénnyel, egyik szörnyet a másik után hasítva ketté, kis híján majdnem eltaláltam az egyik tábornokot, aki remegve kuporgott a padlón. Az emberek üvöltöttek és zokogtak, ahogy a nyicsevók lecsaptak rájuk.

– Hozzám! – harsogta Nyikolaj, anyját és apját az ajtó felé terelve. Mi követtük az őröket, kihátrálva a folyosóra, aztán futásnak eredtünk.

A Nagy Palotában tombolt a káosz. Pánikba esett szolgák és lakájok lepték el a folyosókat: egyesek a bejáratok felé iszkoltak, mások a szobákat torlaszolták el. Jajveszékelést, betörő ablakok csörömpölését hallottam. Valahonnan kintről egy robbanás hallatszott.

Add, hogy a fabrikátorok legyenek! – gondoltam kétségbeesetten.

Mallal együtt kirohantunk a palotából, és cikcakkban lerohantunk a márványlépcsőkön. Megcsavarodó fém sikolya hasított a légbe. Még időben néztem le a fehér murvás ösvényre, hogy lássam, amint a Nagy Palota aranykapuját letépi a zsanérjairól egy étherál szélfal. Az Éjúr grisái beözönlöttek az udvarra élénk színű keftáikban.

A Kis Palota felé vezető ösvényen rohantunk. Nyikolaj és az udvari őrség mögöttünk iparkodott, őket lelassította a törékeny uralkodó.

Az erdei alagút bejáratánál a cár kétrét görnyedt, és rémesen zihált, míg a cárné zokogott, és erősen csimpaszkodott a karjába.

– El kell juttatnom őket a Jégmadárra – mondta Nyikolaj.

– A kerülőúton vidd őket! – javasoltam. – Az Éjúr a Kis Palota felé indul először. Értem jön majd.

– Alina, ha elfog téged…

– Menj! Mentsd őket, mentsd Baghrát! Én nem hagyom el a grisáimat.

– Kijuttatom őket, aztán visszajövök. Ígérem.

– A szavadat adod rá, mint gégemetsző és kalóz?

Egy pillanatra megérintette az arcomat.

– Mint államilag megbízott kalóz.

Újabb robbanás rázta meg a földet.

– Gyerünk! – süvöltötte Mal.

Ahogy berohantunk az alagútba, még visszapillantottam, és megláttam a bíbor alkonyban Nyikolaj kirajzolódó körvonalait. Az jutott eszembe, vajon viszontlátom-e valaha.

A vállsebem lángolt, és lüktetett, még gyorsabb futásra ösztökélt, ahogy az úton rohantunk. A gondolataim kavarogtak: bárcsak eltorlaszolhattuk volna magunkat a nagycsarnokban, bárcsak lett volna időnk elfoglalni helyünket a tetőre szerelt fegyvereknél, bárcsak eljutnék a tányérokig! Az összes tervünket tönkretette Vaszilij önteltsége.

Kirobbantam a nyílt terepre, és könnyű cipőbe bújtatott lábam mindenfelé murvát szórt, ahogy csúszva lefékeztem. Nem tudom, hogy a lendület, vagy az elém táruló látvány miatt zuhantam térdre.

A Kis Palotát elborították a mindenfelé hemzsegő árnyak. Kattogtak és surrogtak, ahogy felfelé szaladtak a falakon, és lecsaptak a tetőre. A lépcsőkön tetemek hevertek, kifacsarodott testek a földön. A bejárati ajtó tárva-nyitva állt.

A lépcső előtti ösvényen egy széttört tükör szilánkjai látszódtak. Az oldalára dőlve feküdt David egyik tányérjának összetört váza, alatta egy lány szétzúzott teste, arcán félrecsúszott a védőszemüveg. Paja. A tükör előtt két nyicsevó kuporgott, ezernyi tükörképüket bámulva.

Színtiszta haragomban felüvöltöttem, és tüzes fénypászmával égettem át mindkettőt. A tányér széle szilánkokra hasadt, ahogy a nyicsevók eltűntek.

A tetőről fegyverropogást hallottam. Valaki még élt. Valaki még harcolt. És maradt még egy tányér. Nem valami sok, de ez minden, ami megmaradt nekünk.

– Erre! – kiáltotta Mal.

Futni kezdtünk a pázsiton, az Éjúr termeibe vezető ajtó felé. A lépcső tövébe érve az ajtónyílásból egy sivító nyicsevó rontott ránk, és fellökött. Mal lesújtott a szablyájával, mire a lény megremegett, aztán újra összeállt.

– Vissza! – rikoltottam. Mal lebukott, én pedig a Vágással kettémetszettem az árnykatonát. Kettesével vettem a fokokat, a szívem vadul zakatolt. Mal szorosan a sarkamban loholt. A levegőt sűrűn megülte a vér szaga, és a fegyverropogás csontig hatoló staccatója még mindig hallatszott.

Ahogy kiértünk a tetőre, hallottuk, ahogy valaki felkiált.

– A földre!

Még épp időben buktunk le, amikor a grenatki felrobbant magasan felettünk, amitől éles fény perzselte lehunyt szemhéjunkat, és csengeni kezdett a fülünk. A korporálok kezelték Nyikolaj fegyvereit, és golyózáport zúdítottak az árnyak tömegébe, míg a fabrikátorok adogatták a lőszert. A megmaradt tányért fegyveres grisák vették körül, azon igyekezve, hogy távol tartsák tőle a nyicsevókat. David is ott volt, sután markolt egy puskát, és próbált helytállni. Vakító ostorpattintásként szállt a kezemből egy fénysugár a magasba, amitől meghasadt a fejünk felett az ég, amivel nyertünk pár értékes másodpercet.

– David!

David kétszer, erősen megfújta a nyakába akasztott sípját. Nágya a szemére rántotta a védőszemüvegét, a tányért mozgató djuraszták pedig elfoglalták a helyüket. Én nem vártam – máris felemeltem a kezemet, és patakzó fényt küldtem a tányérba. Sípszó harsant. A tányér megdőlt. Egyetlen tiszta fénysugár robbant ki a tükrös felületről. Még a másik tányér nélkül is belehasított az égbe, átszelve a nyicsevókat, amik aztán lángolva enyésztek el a semmibe.

A sugár csillogó ívet írt le a levegőben, szétszaggatva az útjába kerülő fekete testeket, addig ritkítva a horda sorait, míg már ismét látni lehetett Beljanokh mélylila alkonyát. A grisák felujjongtak, amikor először feltűntek a csillagok, és a rettegésem falába apró rést ütött egy reményszilánk.

Ekkor azonban egy nyicsevó áttört. Kitért a sugár elől, és a tányérra vetette magát, amitől az megingott talapzatán.

Mal egy szemvillanás alatt a lénynél termett, vágta és kaszabolta. Egy csapat grisa megpróbálta elkapni a teremtmény izmos lábait, de az alakot váltott, és odább iszkolt. Ekkor már minden irányból ereszkedtek lefelé a nyicsevók. Láttam, ahogy az egyikük elslisszol a sugár mellett, és egyenesen ráugrik a tányér hátuljára. A tükör előrebillent. A fény megremegett, aztán kihunyt.

– Nágya! – sikoltottam. Ő és a djuraszta még éppen időben ugrottak le. A tányér üvege hatalmas csattanással oldalra dőlt, mire a nyicsevók újult erővel lendültek támadásra.

Egyik fénypászmát a másik után lőttem ki.

– A csarnokba! – kiáltottam. – Lezárni az ajtókat!

A grisák futásnak eredtek, de nem elég gyorsan. Egy kiáltás harsant, és egy villanás erejéig láttam Fjedor arcát, ahogy felkapják, és lehajítják a tetőről. Ragyogó fényzáport keltettem életre, hogy fedezzen minket, de a nyicsevók egyre csak jöttek. Bárcsak meglett volna mindkét tányérunk! Bárcsak lett volna egy kicsivel több időnk!

Mal hirtelen ismét mellettem termett, puskával a kezében.

– Ez így nem jó – közölte. – Le kell jutnunk innen.

Bólintottam, és a lépcső felé hátráltunk, ahogy az eget ismét sűrűn ellepték a vonagló árnyékok. Valami puhára léptem magam mögött, és megbotlottam.

Szergej kuporgott a kupola falához tapadva. Marie-t tartotta a karjában, akinek testét a nyakától a köldökéig feltépték.

– Senki sem maradt – zokogta Szergej. Ide-oda hintázott, és még erősebben szorította magához a lányt. Képtelen voltam Marie-ra nézni. A butuska, kuncogó Marie-ra azokkal az aranyos barna fürtjeivel.

A nyicsevók már a tetőn szaladtak csattogó hangokat hallatva, hogy fekete áradatként zúduljanak felénk.

– Mal, kapd fel őt! – kiáltottam. És lesújtottam a felénk áramló árnymasszára.

Mal megragadta Szergejt, és elrángatta Marie-tól. A grisa csapkodott és ellenállt, de bevonszoltuk a lépcsőházba, és berántottuk az ajtót magunk mögött. Félig vittük, félig lökdöstük Szergejt lefelé a lépcsőn. A második fordulónál jártunk, mikor hallottuk, hogy a tetőtéri ajtót betörték felettünk. Én megeresztettem a magasba egy hasító vágást, abban a reményben, hogy nem csak a lépcsőház falát találom el, és szaladtunk tovább az utolsó forduló felé.

Bevetődtünk a nagycsarnokba, és a kétszárnyú ajtó döndülve zárult be mögöttünk, ahogy a grisák a helyére csapták a retesz. Hangos dübbenés hallatszott, majd egy újabb, ahogy a nyicsevók megpróbálták betörni az ajtót.

– Alina! – ordította Mal. Megpördültem, és láttam, hogy a többi ajtót lezárták ugyan, de még mindig voltak odabent nyicsevók. Zója és Nágya öccse hátukat a falnak vetve a szélhívók fuvallataival döntögettek fel asztalokat és törött bútordarabokat, hogy így állják útját a közelgő árnykatonák falkájának.

Felemeltem a kezemet, és a fény sistergő szalagok tormájában suhant elő, egymás után szaggatva szét a nyicsevókat, míg az utolsó is el nem enyészett. Zója leengedte a kezét, mire egy szamovár hangos csattanással zuhant a földre.

Minden ajtó felől hangos kaparászások és puffanások hallatszottak. A nyicsevók a fát karmolták, próbáltak bejutni, rést vagy nyílást kerestek, amin átszivároghatnak. Mintha mindenfelől áradt volna a zümmögés és a kattogás. A fabrikátorok azonban jó munkát végeztek. Az illesztések kitartottak, legalábbis még egy ideig.

Ekkor végre körülnézhettem a teremben.

A csarnok vérben úszott. A falakra kenődött, a kőpadló csúszós lett tőle. Mindenütt testek hevertek, bíbor, vörös és kék halmok.

– Maradtak még mások? – kérdeztem, és kihallatszott hangomból a remegés.

Zója egyetlen, kábult fejcsóválással válaszolt. Arca egyik felére vér fröccsent.

– Éppen vacsoráztunk – mondta. – Meghallottuk a harangokat. Nem maradt időnk lezárni az ajtókat. Egyszerre csak ott voltak… mindenütt.

Szergej csendesen zokogott. David sápadtnak tűnt, de nyugodtnak. Nágyának is sikerült lejutnia a csarnokba. Most átölelte Adrikot, aki még mindig dacosan szegte előre az állát, bár remegett. Három pokolhívó és két másik korporál volt még ott – egy gyógyító és egy szívtörő. Ennyien maradtak összesen a Második Hadseregből.

– Látta valaki Tolját és Tamart? – kérdeztem. Senki nem látta. Lehet, hogy meghaltak. Vagy az is lehet, hogy volt valami közük a katasztrófához. Tamar már korábban eltűnt az ebédlőcsarnokból. Ezek alapján, akár a kezdetektől fogva együttműködhettek az Éjúrral.

– Lehet, hogy Nyikolaj még nem ment el – szólalt meg Mal. – Megpróbálhatnánk eljutni a Jégmadárig.

Megráztam a fejemet. Ha Nyikolaj nem ment el, akkor ő és a családja többi tagja halott, és feltehetően Baghra is. Hirtelen megjelent lelki szemeim előtt a tóban arccal lefelé lebegő Nyikolaj, és körülötte a széttört Jégmadár képe.

Nem. Nem gondolkodhatok így. Erről eszembe jutott, mit képzeltem a hercegről először, amikor megláttam. Hinnem kellett benne, hogy a ravasz róka ebből a csapdából is kijut.

– Az Éjúr ide összpontosította az erőit – jelentettem ki. – Elmenekülhetünk a felsővárosba, és megpróbálhatjuk kiverekedni magunkat onnan.

– Sosem érnénk el odáig – mondta erre Szergej csüggedten. – Túl sokan vannak. – Ez igaz volt. Tudtuk, hogy sor kerülhet erre, de nagyobb haderővel számoltunk, és bíztunk a poliznayai felmentő seregben.

Valahol a messzeségben morajló mennydörgés hallatszott.

– Közeleg – nyögött fel az egyik pokolhívó. – Ó, a szentekre, közeleg.

– Meg fog ölni mindnyájunkat – suttogta Szergej.

– Ha szerencsénk van – válaszolta Zója.

Nem ez volt a legnagyobb segítség, amit mondhatott, de igazat szólt. Láttam már, valójában miként bánik el az Éjúr az árulókkal, méghozzá saját anyja árnyakkal teli szemgödrében, és gyanítottam, hogy Zójával meg a többiekkel sokkal cudarabb dolgokat művel majd.

Zója megpróbálta letörölni a vért az arcáról, de csak elkennie sikerült.

– Azt mondom, próbáljuk meg elérni a felsővárost. Inkább tennék próbát a kinti szörnyekkel, minthogy itt várjam be az Éjurat.

– Nem túl jók az esélyeink – figyelmeztettem, noha rühelltem, hogy nem kelthetek reményt senkiben. – Nem vagyok elég erős ahhoz, hogy mindet megállítsam.

– De legalább a nyicsevók viszonylag gyorsan végeznek velünk – mutatott rá David. – Szerintem inkább harcban essünk el. – Mind ránéztünk. Mintha önmagát is meglepte volna azzal, amit mondott, de aztán csak vállat vont. A szemembe nézve így szólt: – Megteszünk minden tőlünk telhetőt.

Körülnéztem az összegyűlteken. Egymás után bólintottak.

Úgyhogy vettem egy nagy levegőt.

– David, maradt még grenatkid?

Válaszul két vashengert húzott elő a keftájából.

– Ezek az utolsók.

– Használd az egyiket, a másik maradjon meg tartaléknak! Én majd jelzek. Amikor kinyitom az ajtót, fussatok a palota kapujához!

– Veled maradok – mondta Mal.

Már nyitottam a számat, hogy ellenkezzek, de elég volt egy pillantást vetnem rá, hogy tudjam, felesleges.

– Ne várjatok ránk! – fordultam a többiekhez. – Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy fedezzelek titeket.

Újabb mennydörgés rázta meg az eget.

A grisák felkapkodták a halottak puskáit, és körém gyűltek az ajtónál.

– Jól van – mondtam. Megfordultam, és a faragott kilincsekre tettem a kezem. A tenyeremen át éreztem a nyicsevó testek puffanásait, ahogy újra meg újra nekiveselkedtek a fának. A vállsebem perzselően lüktetett.

Odabólintottam Zójának. A retesz hátrasiklott.

Feltéptem az ajtót, és felordítottam:

– Most!

David kihajította a fénybombát az alkonyatba, míg Zója meglendítette a karját, a szélhívók fuvallatával még magasabbra lódítva a hengert.

– A földre! – rikoltotta David. A csarnok adta menedék felé pördülve hasra vetettük magunkat, szemünket szorosan behunytuk, kezünket a fejünkre szorítottuk, felkészülve a robbanásra.

A detonációba beleremegett alattunk a padló, és villanása még lezárt szemhéjunkon is átvöröslött.

Aztán felpattantunk, és futottunk. A nyicsevók szétszóródtak, szétkergette őket a fény és a robaj, de kisvártatva már ismét surrogva nyomultak utánunk.

– Futás! – süvöltöttem. Felemeltem a karomat, és tüzes kaszaként sújtottam le a fénnyel, sarabolva az ibolyaszínű eget, egyik nyicsevót a másik után hasítva ketté, míg Mal tüzet nyitott. A grisák az erdei alagút felé szaladtak.

Megidéztem a szarvas összes hatalmát, a tenger ostorának erejét, Baghra valamennyi trükkjét, amire valaha is megtanított. Magam felé húztam a fényt, és perzselő ívekre szedtem, amelyek aztán fénylő csíkokat metszettek az árnyak seregébe.

De egyszerűen túl sokan voltak. Mibe került vajon az Éjúrnak ekkora hadat állítani? A nyicsevók felénk lódultak, folyton változó alakban, surrogva, mint valami csillogó bogárfelhő, előrenyújtott karokkal, kimeresztett karmokkal. Visszaűzték a grisákat az alagúttól, fekete szárnyaikkal csapkodva, széles torz szájukat máris eltátva.

Aztán egyszer csak fegyverropogás nyomta el a surrogást. Tőlem balról katonák özönlöttek elő az erdőből, futás közben tüzelve. Az ajkukról előtörő csatakiáltástól égnek meredt minden szőrszál a karomon. Szankta Alina!

A nyicsevókra vetették magukat, kivont karddal és szablyával, hogy rettentő vadsággal kezdjék vagdalni a szörnyeket. Egyesek úgy öltöztek, mint a földművesek, mások az Első Hadsereg megtépázott egyenruháját viselték, de mindegyikükön jól látszott egy tetoválás: az én napkorongom, arcuk egyik felére pingálva.

Közülük csak ketten nem hordtak tetoválást. A rohamot vezető Tolja és Tamar, akik parázsló tekintettel, villogó pengével harsogták a nevemet.

23. fejezet

A

 NAP KATONÁI az árnyékhordára vetették magukat, vágva és szúrva, visszaszorítva a nyicsevókat, míg a puskások megállás nélkül tüzeltek. Ám minden vadságuk dacára, csak emberek voltak, és hús meg acél feszült neki az élő árnyaknak. A nyicsevók egymás után kezdték őket leteríteni.

– Irány a kápolna! – harsogta Tamar.

A kápolna? Vajon az volt a terve, hogy zsoltárokkal győzi le az Éjurat?

– Ott csapdába esünk! – kiáltotta a felém rohanó Szergej.

– Máris csapdába estünk – lendítette a hátára puskáját Mal, és karon ragadott. – Gyerünk!

Nem is tudtam, mit gondoljak, de kifogytunk a lehetőségekből.

– David! – rikoltottam. – A második bombát!

A djuraszta a nyicsevók felé hajította. Csak tessék-lássék célzott, de ott volt Zója, hogy segítsen.

Berohantunk az erdőbe, a hátvédet a nap katonái adták. A robbanás fehér fényt szórva hatolt a fák közé.

A kápolna lámpásai már égtek, kapuja nyitva állt, mire odaértünk. Berohantunk, mire a lépteink ütötte zajt a padsorok és a mázas kék kupola visszaverte.

– Hova megyünk? – kiáltott fel Szergej rettegve.

Odakintről máris behallatszott a kattogó, surrogó zümmögés. Tolja becsapta a kápolna kapuját, és egy súlyos fa tolórudat lökött a helyére. A nap katonái elhelyezkedtek az ablakokban, puskájukkal a kezükben.

Tamar átlendült az egyik padsoron, és elrohant mellettem a folyosón.

– Gyerünk!

Értetlenül figyeltem. Hova kellene mennünk?

A shu elszáguldott az oltár mellett, és megragadta a triptichon egyik aranyozott sarkát. Levegő után kaptam, ahogy a víztől rongált fatábla kinyílt, felfedve egy folyosó sötét száját. Hát így jutottak el a nap katonái a palota udvarára! És így menekült el az Apparátus a Nagy Palotából.

– Ez hova vezet? – kérdezte David.

– Számít az? – vágott vissza Zója.

Az épület megremegett, ahogy hangos égzengés támadt. A kápolna kapuja darabokra robbant. Tolja hátrarepült, és beözönlött a sötétség.

Az Éjúr egy árnyhullámon érkezett, a szörnyetegek emelték a magasba, akik végtelenül óvatosan léptek csak a kápolna padlójára.

– Tűz! – kiáltotta Tamar.

Lövések dörrentek. A nyicsevók az Éjúr körül vergődtek és vonaglottak, alakot váltva, újra formálódva, ahogy a golyók a testükbe fúródtak, egymás helyére lépve az illesztés nélküli árnyáradatban. Az Éjúr még csak le sem lassította lépteit.

A nyicsevók beözönlöttek a kápolna kapuján. Tolja máris talpon termett, és pisztolyát kivonva mellém rohant. Tamar és Mal közrefogott kétoldalt, a grisák mögöttünk sorakoztak. Felemeltem a kezemet, szólítottam a fényt, és felkészültem a rohamra.

– Tedd le a fegyvert, Alina! – szólalt meg az Éjúr. Hűvös hangját visszaverte a kápolna, áthatolt a zajon és a káoszon. – Tedd le a fegyvert, és megkímélem őket.

Válaszul Tamar végighúzta szekercéje egyik pengéjét a másikon, a fémen csúszó fém rémes sikolyát váltva ki. A nap katonái felemelték puskáikat, és hallottam a pokolhívók kovaköveinek csattanását.

– Nézz körül, Alina! – folytatta az Éjúr. – Nem győzhetsz. Csak végignézheted, amint meghalnak. Gyere ide most, és nem fognak bántani senkit… sem a fanatikus katonáidat, de még az áruló grisákat sem.

Felmértem a kápolnába zúduló lidércnyomást. A nyicsevók felettünk rajzónak, a kupola alatt gyülekeztek. Az Éjurat testek és szárnyak sűrű fellege övezte. Az ablakokon kinézve még többet láttam, ahogy az alkonyi égen lebegtek.

A nap katonáinak arca elszántságot tükrözött, de soraik szörnyen megritkultak. Egyikük állán pörsenéseket fedeztem fel. A tetoválás alatti arc nem tűnt többnek egy tizenkét éves fiúénál. Csodára lett volna szükségük a szentjeiktől, olyanra, amilyenre én nem voltam képes.

Tolja felhúzta pisztolyának kakasait.

– Várjatok! – mondtam.

– Alina – súgta oda Tamar –, még mindig ki tudunk juttatni.

– Várjatok! – ismételtem.

A nap katonái leengedték a fegyvereiket, Tamar a csípőjéhez eresztette szekercéit, de továbbra is erősen markolta.

– Mik a feltételeid? – kérdeztem.

Mal a homlokát ráncolta, Tolja a fejét rázta. Nem érdekelt. Tudtam, hogy talán csak csel az egész, de ha volt rá esély, hogy megmentsem az életüket, meg kell tennem.

– Add meg magad! – közölte az Éjúr. – És a többiek mind szabadon elmehetnek. Lemászhatnak abba a nyúlüregbe, hogy mindörökre eltűnjenek.

– Szabadon? – suttogta Szergej.

– Hazudik – vélekedett Mal. – Mindig ezt csinálja.

– Nem kell hazudnom – felelte az Éjúr. – Alina velem akar jönni.

– Egyetlen porcikádat sem kívánja – köpte a szót Mal.

– Nem? – kérdezte az Éjúr. Sötét haja csillogott a kápolna lámpáinak fényében. Az árnysereg megidézése nagy árat követelt tőle. Soványabb lett, sápadtabb, ám arca szögletes élei valahogy még szebbé varázsolták. – Figyelmeztettelek, Alina, hogy az otkazácod soha nem fog megérteni téged. Megmondtam, hogy végül félni fog tőled, és meggyűlöli az erődet. Mondd, hogy tévedtem!

– Tévedtél. – A hangom higgadtan csengett, de szívemben ott motoszkált a kétely.

Az Éjúr a fejét csóválta.

– Nekem nem hazudhatsz. Azt hiszed, hogy újra meg újra eljöhettem volna hozzád, ha nem vagy ennyire magányos? Te szólítottál, és én válaszoltam.

Nem hittem a fülemnek.

– Te… te… ott voltál?

– A Zónában. A palotában. A múlt éjjel.

Elpirultam, ahogy eszembe jutott a hozzám simuló teste. Elöntött a szégyen, de vele együtt a mindent elsöprő megkönnyebbülés is. Hát nem csak képzeltem az egészet.

– Ez lehetetlen – bukott ki Malból.

– Fogalmad sincs, hogy mire vagyok képes, nyomolvasó.

Behunytam a szememet.

– Alina…

– Én láttam, hogy ki vagy valójában – folytatta az Éjúr –, és sosem fordítottam neked hátat. Soha nem is fogok. Ő is elmondhatja ugyanezt?

– Nem tudsz te róla semmit – vágta oda Mal hevesen.

– Most velem jössz, és akkor mindennek vége szakad – a félelmeidnek, a bizonytalanságnak, a vérontásnak. Engedd el őt, Alina! Engedd el mindet!

– Nem – feleltem. De míg a fejemet ráztam, valami odabent azt harsogta: Igen!

Az Éjúr felsóhajtott, és hátrapillantott a válla felett.

– Hozzátok be!

Egy alak csoszogott elő, vastag kendőjébe burkolózva, görnyedten és lassan, mintha minden lépés fájdalmat okozna neki. Baghra.

Felkavarodott a gyomrom az émelygéstől. Miért kellett ilyen makacsnak lennie! Miért nem ment el Nyikolajjal? Feltéve, ha a herceg egyáltalán kijutott.

Az Éjúr Baghra vállára tette a kezét, aki ettől összerezzent.

– Hagyd őt békén! – förmedtem rá mérgesen.

– Mutasd meg! – felelte válaszul az Éjúr.

Baghra leoldotta magáról a kendőt. Hangosan levegő után kaptam. Mögöttem valaki felnyögött.

Nem Baghra volt az. Nem tudom, hogy mi volt. Mindenütt össze volt harapdálva a teste, húsa feketén türemkedett elő, a szövetek megcsavarodva gyűltek csomókba, gyógyíthatatlanul, amit sem grisa, sem senki más nem tudott volna orvosolni: egyértelműen a nyicsevók műve. Aztán észrevettem a kifakult lángvörös hajat, az egyetlen megmaradt szem bájos borostyánszínét.

– Zsenya – hörögtem.

Dermedt csend telepedett ránk. Léptem egyet felé, de ekkor David viharzott el mellettem, le az oltár lépcsőin. Zsenya visszariadt tőle, maga köré húzta kendőjét, és megfordult, hogy elrejtse az arcát.

David lelassított, habozott. Aztán finoman megérintette a vállát. Láttam, ahogy Zsenya háta megemelkedik, és leereszkedik, és tudtam, hogy sír.

A számhoz kaptam a kezemet, ahogy zokogás tört elő a torkomból.

Ezen a hosszú napon ezernyi rémséget láttam, de ez volt az, ami megtört. Zsenya úgy húzódott el Davidtól, akár egy riadt állat. A fénylő Zsenya, alabástrom fehér bőrével és kecses kezével. Az ellenálló Zsenya, aki számtalan sértést és méltánytalanságot eltűrt, de aki mindig magasra emelte a fejét. Az ostoba Zsenya, aki megpróbált a barátnőm lenni, aki megpróbált irgalmas lenni hozzám.

David átkarolta a vállát, és lassan visszasétáltak hozzánk a padsorok közti folyosón. Az Éjúr nem állította meg őket.

– Olyan háborút vívtam, amire te kényszerítettél, Alina – szólalt meg. – Ha nem szöktél volna meg tőlem, a Második Hadsereg még most is érintetlen lenne. És azok a grisák mind élnének. A nyomolvasód sértetlen lenne, és boldog az ezredében. Mikor lesz már elég? Mikor engeded, hogy befejezzem?

Rajtad nem lehet segíteni. Az egyetlen reményed, ha menekülsz. Baghrának igaza volt. Bolond voltam, hogy azt hittem, harcolhatok az Éjúr ellen. Megpróbáltam, és számtalan ember vesztette miatta az életét.

– Gyászolod a Novokribirszkben megölteket – folytatta az Éjúr –, a Zónában odaveszetteket. De mi van azokkal az ezrekkel, akik előttük haltak meg, akik a végtelen háborúk áldozatai lettek? Mi van azokkal, akik most halnak meg távoli partokon? Együtt véget vethetünk ennek az egésznek.

Észszerű. Logikus. Most az egyszer hagytam, hadd ülepedjenek le bennem a szavak. Véget vetni az egésznek.

Vége van.

Le kellett volna sújtania a gondolatnak, hogy legyőztek, de helyette inkább furcsán megkönnyebbültem. Hiszen egy részem mindig is tudta, hogy így lesz vége!

Abban a pillanatban, amikor az Éjúr belém karolt a grisa pavilonban oly régen, minden tekintetben rám tette a kezét. Csak én nem vettem észre.

– Jól van – suttogtam.

– Alina, ne! – kiáltotta Mal dühösen.

– Elengeded mindet? – kérdeztem. – Az összeset?

– A nyomolvasóra szükségünk van – felelte az Éjúr. – A tűzmadár miatt.

– Szabadon távozik. Mindkettőnket nem kaphatsz meg.

Az Éjúr hallgatott, aztán bólintott egyet. Tudtam, hogy azt hiszi, talál majd módot arra, hogy elkapja Malt. Hát higgye csak! Sosem hagyom, hogy újra megtörténjen.

– Én nem megyek sehova – szűrte a szót Mal összeszorított fogai között.

Toljára és Tamarra néztem.

– Vigyétek el őt innen! Még ha erővel kell, akkor is.

– Alina…

– Mi sem megyünk – közölte Tamar. – Megesküdtünk.

– De mentek.

Tolja megrázta busa fejét.

– Az életünkkel esküdtünk fel rád. Mindannyian.

Feléjük fordultam.

– Akkor tegyétek, amit parancsolok! Tolja Yul-Baatar, Tamar Kir-Baatar, vigyétek biztonságos helyre ezeket az embereket! – Fényt idéztem, és ragyogásával dicső glóriát vontam magam köré. Olcsó trükk ugyan, de jó. Nyikolaj büszke lett volna rám. – Ne valljatok kudarcot!

Tamar szemébe könnyek gyűltek, de ő is, fivére is meghajtották a fejüket.

Mal belém karolt, és durván maga felé fordított.

– Mit művelsz?

– Ezt akarom. – Erre van szükségem. Önfeláldozás vagy önzés, többé már nem számított.

– Nem hiszek neked.

– Nem futhatok többé attól, ami vagyok, Mal, attól, amivé válók. Nem hozhatom vissza azt az Alinát, akit ismersz, de téged felszabadíthatlak.

Nem… nem választhatod őt.

Nincs többé választásom. Ennek így kell lennie. – És ez igaz volt. Éreztem a nyakékben. A béklyó lehúzó súlyában. Hetek óta először éreztem magam erősnek.

Mal a fejét rázta.

– Ez az egész rossz így. – Az arcára kiülő pillantástól majdnem meginogtam. Elveszettnek, riadtnak tűnt, mint a leégett faluja romjai között egyedül álldogáló kisgyerek. – Kérlek, Alina! – mondta halkan. – Kérlek! Nem érhet így véget.

Megérintettem az arcát, azt remélve, hogy kötődünk még annyira egymáshoz, hogy megértse. Lábujjhegyre álltam, és megcsókoltam a sebet az állán.

– Egész életemben téged szerettelek, Mal – suttogtam a könnyeim közepette. – Még nincs vége a történetünknek.

Hátraléptem, és eszembe véstem szeretett arcának minden vonását. Aztán megfordultam, és elindultam a padsorok közti folyosón. Magabiztos léptekkel. Malnak lehetett még rendes élete. Majd megleli az életcélját. Nekem is meg kellett lelnem az enyémet. Nyikolaj azt ígérte, kapok tőle egy esélyt Ravka megmentésére, hogy jóvátehessem mindazt, amit elkövettem. Megpróbálta, de az ajándékot az Éjúr adta.

– Alina! – kiáltotta Mal. Dulakodást hallottam magam mögül, és tudtam, hogy Tolja lefogja őt. – Alina! – Mal hangja olyan volt, mint a fa mélyéről kitépett nyers fehér rost. Nem fordultam meg.

Az Éjúr várakozva állt, árnyőrei körülötte lebegtek, és szüntelen alakot váltottak.

Féltem, de a félelem alatt ott lapult a lelkesedés is.

– Egyformák vagyunk – mondta –, mivel nincsenek hozzánk foghatók, és sosem lesznek.

Szavainak igaza visszhangzott bennem. A hasonló dolgok vonzzák egymást.

Az Éjúr kinyújtotta a kezét, én pedig átöleltem.

Tenyerem a tarkójára fonódott, éreztem, ahogy selymes haja az ujjhegyeimhez ér. Tudtam, hogy Mal figyel. El kellett fordulnia. El kellett mennie. Az Éjúr felé fordítottam az arcomat.

– Az erőm a tiéd – suttogtam.

Láttam a szemében az ujjongást és a diadalt, ahogy szája közeledett az enyémhez. Ajkunk összeforrt, és létrejött köztünk a kapcsolat. Nem olyan volt, mint amikor látomásaimban megérintett, amikor árnyékként jött el hozzám. Ez valóság volt, és én belefúlhattam.

Az erő végigáradt bennem – a szarvas ereje, ahogy erős szíve ott dobogott mindkettőnkben, az élet, amit elvett, az élet, amit én próbáltam megmenteni. Ugyanakkor éreztem az Éjúr erejét is, a Fekete Eretnekét, a Zónáét.

A hasonló dolgok vonzzák egymást. Ezt éreztem, amikor a Kolibri belépett a Beltenger fölé, de akkor féltem a keblemre ölelni. Ezúttal nem harcoltam. Elengedtem a félelmemet, a bűntudatomat, a szégyenemet. Sötétség lappangott bennem. Az Éjúr plántálta belém, és többé nem fogom megtagadni. A volkrák, a nyicsevók, mind az én szörnyetegeim voltak, mindegyikük. És az Éjúr is az én szörnyem volt.

– Az erőm a tiéd – ismételtem, mire szorosabban átölelt. – És a tiéd az enyém – súgtam az ajkának.

Az enyém. A szavak visszhangot vertek bennem, mindkettőnkben.

Az árnykatonák surrogtak, és folyamatosan változtatták az alakjukat.

Emlékeztem, milyen érzés volt a havas ligetben, amikor az Éjúr a nyakamra erősítette a nyakéket, és birtokba vette az erőmet. Most én nyúltam ki a köztünk lévő kapcsolaton át.

Visszahőkölt.

– Mit művelsz?

Már tudtam, miért nem állt soha szándékában, hogy maga ölje meg a tenger ostorát, hogy miért nem akarta kialakítani azt a második kapcsolatot. Mert félt.

Az enyém.

Átküzdöttem magam a Morozova nyakéke kovácsolta köteléken, és megragadtam az Éjúr erejét.

A sötétség csak úgy ömlött belőle, fekete tintaként a tenyerébe, hullámozva és áradva, a nyicsevók alakjában megtestesülve, kezeket, fejeket, karmokat, szárnyakat formálva. Az első förtelmeimet.

Az Éjúr megpróbált elhúzódni tőlem, de én erősebben szorítottam magamhoz, és hívtam az erejét, szólítottam a sötétséget, ahogy egykor ő használta a nyakéket arra, hogy megidézze a fényemet.

Újabb lény robbant elő, aztán még egy. Az Éjúr felkiáltott, ahogy kiszakadtak belőle. Én is éreztem, éreztem, ahogy a szívem összeszorul, ahogy mindegyik árnykatona kitép belőlem egy kis darabkát, mert az volt az ára a létrejöttüknek.

– Állj! – recsegte az Éjúr.

A nyicsevók idegesen surrogtak körülöttünk, egyre gyorsabban és gyorsabban kattogtak és zümmögtek. Egymás után hívtam életre a sötétség harcosait, és a seregem körülöttünk tornyosult.

Az Éjúr felnyögött, és én is. Egymásnak zuhantunk, de én még mindig nem eresztettem el.

– Megölsz mindkettőnket! – kiáltotta.

– Igen – feleltem.

Az Éjúr lába megbicsaklott, és mindketten térdre rogytunk.

Ez nem az Alaptudomány volt. Ez mágia volt, valami ősi dolog, a világ szívének megteremtése. Rémítő volt, és határtalan. Nem csoda, hogy az Éjúr még többre vágyott belőle.

A sötétség zúgott és kattogott, ezernyi sáskaként, bogárként, éhes légyként: lábaikkal csattogtak, szárnyaikkal csapkodtak. A nyicsevók alakja megremegett, újraformálódott, őrjöngve surrogtak a dühömtől és eksztázisomtól űzve.

Újabb szörny született. Megint újabb. Vér csorgott az Éjúr orrából. A terem mintha hintázott volna, és rájöttem, hogy én rázkódom. Haldokoltam, ízenként, minden egyes belőlem kiszakadó szörny után meghalva kicsit.

Még egy kicsit – gondoltam. Már csak pár kell. Csak annyi, hogy tudjam, átküldöm a másvilágra, mielőtt követném.

– Alina! – Mal hangja mintha nagyon messziről jött volna. Ráncigálni kezdett, el akart rángatni.

– Ne! – kiáltottam. – Hadd vessek ennek véget!

– Alina!

Mal megmarkolta a csuklómat, és akkor valami döbbenetes történt. A vérpermeten és az árnyakon át megpillantottam valami szépet, mintha csak egy aranyajtón át néznék befelé.

Mal elrántott engem az Éjúrtól, de csak azután, hogy még egy utolsó kiáltást küldtem gyermekeim felé: Romboljátok le!

Az Éjúr a földre roskadt. A szörnyek örvénylő fekete oszlopot alkottak körülötte, aztán nekivetették magukat a kápolna falainak, amibe a kis épület alapjai is beleremegtek.

Mal a karjába kapott, és rohanni kezdett a padsorok közti folyosón. A nyicsevók mind a kápolna falait ostromolták. Vakolatdarabok zuhantak a padlóra. A kék kupola megingott, ahogy a támfalai kezdték megadni magukat.

Mal elrohant az oltár mellett, és bevetette magát a folyosóba. Nyirkos föld és penész szaga tolult az orromba, elkeveredve a kápolna füstölőinek kellemes illatával. Mal csak rohant, versenyt futva az általam elszabadított katasztrófával.

Valahonnan messze mögülünk egy irtózatos robaj hallatszott, amikor a kápolna összedőlt. A becsapódás ereje végigmorajlott a járaton. A por- és törmelékfelhő a lezúduló hullám erejével sújtott le ránk. Mal elrepült, én kizuhantam a karjából, és ránk szakadt a világ.

AZ ELSŐ, AMIT MEGHALLOTTAM, Tolja mély hangú dörmögése volt. Nem tudtam sem beszélni, sem kiáltani. Nem létezett más, csak a kín, és a föld rám nehezedő könyörtelen súlya. Később majd megtudom, hogy ekkor már órák óta ástak kifelé, levegőt fújtak a tüdőmbe, próbálták elállítani a vérzést, és igyekeztek beforrasztani a legrosszabb csonttöréseimet.

Hol elájultam, hol magamhoz tértem. A szám kiszáradt, és megduzzadt. Majdnem biztos voltam benne, hogy elharaptam a nyelvemet. Hallottam, ahogy Tamar parancsokat osztogat.

– Omlasszátok be az alagút maradékát is! A lehető legmesszebb kell innen jutnunk.

– Mal.

Õ is itt volt? A törmelék alá temetve? Nem hagyhattam, hogy itt hagyják. Ajkam nagy erőfeszítés árán a nevét formálta.

– Mal. – Egyáltalán meghallottak? A hangom tompán szólt, és furcsának hatott saját fülemnek.

– Alinának fájdalmai vannak. Nem kellene elaltatnunk? – kérdezte Tamar.

– Nem szeretném még egyszer megkockáztatni, hogy leáll a szíve – felelte Tolja.

– Mal – ismételtem.

– Hagyd nyitva a zárdába vezető folyosót! – mondta most Tamar valakinek. – Remélhetőleg azt hiszi majd, hogy ott jöttünk ki.

A zárda. Szankta Lizabeta. A Grickij-kúria melletti kert. Nem tudtam összeszedni a gondolataimat. Megpróbáltam ismét kimondani Mal nevét, de már képtelen voltam megszólalni. A kín ismét erősödött. Mi van, ha elveszítem? Ha lett volna elég erőm, sikítottam volna. Szitkozódtam volna. Ehelyett azonban magába nyelt a sötétség.

MIKOR MAGAMHOZ TÉRTEM, a világ ringott alattam. Emlékeztem még rá, milyen volt felébredni a bálnavadászhajón, és egy rémisztő pillanatig azt hittem, hogy egy hajón vagyok. Kinyitottam a szememet, és fölém magasodva földet és sziklákat láttam. Egy óriási barlangban haladtunk. A hátamon feküdtem, valamiféle hordágyon, ami két ember között himbálózott ide-oda.

Küszködnöm kellett, hogy el ne ájuljak ismét. Életem nagy részében betegnek és erőtlennek éreztem magam, de efféle fáradtságról még soha nem is hallottam. Egy belül teljesen kivájt, üreges húsburoknak éreztem magam. Ha ilyen messze a föld alatt fújt volna bármiféle szél, a legenyhébb szellőtől semmivé foszlok.

Noha testem minden csontja és izma sikoltva tiltakozott, sikerült elfordítanom a fejemet.

Mal is ott volt, egy másik hordágyon hevert, és tőlem alig pár lépésre cipelték. Ő engem figyelt, mintha csak arra várt volna, hogy felébredjek. Kinyújtotta a kezét.

Valahonnan elővarázsoltam egy kevéske erőtartalékot, és én is kinyújtottam a kezemet a saroglya széle fölött. Mikor az ujjaink találkoztak, zokogás ütötte meg a fülemet, és csak ekkor eszméltem rá, hogy én sírok. A megkönnyebbüléstől bőgtem, hogy nem kell együtt élnem Mal halálának terhével. Viszont a hála mellett a neheztelés fénylő tövise is ott virított a gondolataim között. A haragtól is sírtam, amiért élnem kell.

MÉRFÖLDEKET TETTÜNK MEG, olyan szűk járatokban haladtunk, hogy a hordágyamat a földre kellett tenni, és a sziklán tolni előre, míg máshol az alagutak olyan magasan és szélesen nyújtóztak, hogy tíz szénásszekér is elfért volna. Nem tudom, meddig mentünk így. A föld alatt nem létezett sem éjjel, sem nappal.

Mal hamarabb épült fel nálam, és már sántikálva tudott baktatni a hordágyam mellett. Ő is megsebesült, amikor az alagút beomlott, de a grisák felgyógyították. Amit viszont én éltem át, amit én öleltem a keblemre, ahhoz nem rendelkeztek kellő gyógyító erővel.

Egyszer megálltunk egy barlangban, ami tele volt egy sor csepegő, függő cseppkővel. Hallottam, hogy az egyik engem cipelő ember Féregszájnak hívja. Mikor letettek, Mal ott termett, és a segítségével felültettek, hogy hátamat a barlang falának vethessem. Már ettől elkábultam, és amikor Mal a ruhaujjával megtörölte az orromat, láttam, hogy az vérzik.

– Mennyire rossz a helyzet? – kérdeztem.

– Néztél már ki jobban is – vallotta be. – A zarándokok valami Fehér-Katedrálist emlegettek. Szerintem oda tartunk.

– Az Apparátushoz visznek.

Mal körülnézett a barlangban.

– Így szökött meg a Nagy Palotából a puccs után. Így sikerült ilyen sokáig elkerülnie, hogy elfogják.

– És ugyanígy tűnt fel, majd tűnt el a jövendőmondós estélyen is. Emlékszel, hogy a kúria a Szankta Lizabeta zárda mellett állt? Tamar egyenesen a karjaiba vezetett, aztán pedig hagyta elmenni. – Kihallottam a keserűséget a hangomból.

Kába agyam lassan összerakosgatta a dolgokat. Csak Tolja és Tamar tudott az estélyről, és ők rendezték el, hogy az Apparátus találkozhasson velem. Aznap reggel már akkor ott voltak a zarándokok között, amikor én kis híján kirobbantottam egy zendülést: azért mentek oda, hogy a hívőkkel együtt megnézzék a napkeltét. Ezért értek oda olyan gyorsan. Tamar pedig azonnal eltűnt a Sasfészekből, amint gyanítani kezdte, hogy veszély fenyeget. Tudtam, hogy csak az ikreknek és a nap katonáinak köszönhető, hogy a grisák közül még bárki is él, de a hazugságaik attól még fájtak.

– Hogy vannak a többiek?

Mal odanézett, ahol a grisák megviselt csapata kuporgott az árnyékban.

– Tudnak a béklyóról – közölte. – És rémültek.

– És a tűzmadárról?

Megrázta a fejét.

– Arról nem hiszem.

– Hamarosan úgyis elmondom nekik.

– Szergej nincs jól – folytatta Mal. – Szerintem még mindig sokkos állapotban van. A többiek, úgy fest, tartják magukat.

– Zsenya?

– Daviddel együtt lemaradtak a csapattól. Zsenya nem tud valami gyorsan mozogni. – Tétovázott. – A zarándokok Razrusájának hívják.

A Tönkretettnek.

– Találkoznom kell Toljával és Tamarral.

– Pihenned kell.

– Most – erősködtem. – Kérlek!

Felállt, de habozott. Mikor ismét megszólalt, érdesen csengett a hangja.

– El kellett volna mondanod, hogy mi a szándékod.

Elkaptam a tekintetemet. A köztünk lévő szakadék mélyebbnek tűnt, mint valaha. Megpróbáltalak megszabadítani, Mal. Az Éjúrtól. Tőlem.

– Hagynod kellett volna, hogy végezzek vele – feleltem. – Hagynod kellett volna, hogy meghaljak.

Amikor már nem hallottam a lépteit, lehajtottam a fejem. Hallottam, hogy pihegve veszem a levegőt. Miután sikerült elég erőt gyűjtenem, hogy felemeljem a tekintetemet, Tolja és Tamar térdelt előttem lehajtott fejjel.

– Nézzetek rám! – mondtam.

Engedelmeskedtek. Tolja felgyűrte a ruhaujját, és láttam, hogy hatalmas alkarjára napokat festetett.

– Miért nem mondtátok el?

– Akkor sosem engedtél volna a közvetlen közeledbe – felelte Tamar.

Ez igaz volt. Még most sem tudtam biztosan, mit gondoljak róluk.

– Ha szerintetek szent vagyok, miért nem hagytátok, hogy meghaljak a kápolnában? Mi van akkor, ha ez lett volna az én mártíromságom?

– Akkor meghaltál volna – felelte Tolja habozás nélkül. – Nem találtunk volna rád a törmelék alatt időben, vagy tudtunk volna feléleszteni.

– Hagytátok, hogy Mal utánam jöjjön. Miután esküt tettetek.

– Kiszabadult – felelte Tamar.

Erre felhúztam az egyik szemöldökömet. Az a nap, amikor Mal ki tudott törni Tolja fogásából, valóban a csodák napja volt.

Tolja lehajtotta a fejét, óriási vállát leeresztette.

– Bocsáss meg! – kérte. – Nem tudtam őt távol tartani tőled.

Felsóhajtottam. Egy szent harcos, csak ez hiányzott!

– A szolgálatomban álltok még?

– Igen – felelték kórusban.

– Nem a papéban?

– Mi téged szolgálunk – morajlott Tolja eltökélt hangja.

– Majd meglátjuk – dünnyögtem, és intettem, hogy mehetnek. Felálltak, hogy távozzanak, de visszahívtam őket. – Pár zarándok rákapott arra, hogy Zsenyát Razrusájának hívja. Egyszer figyelmeztessétek őket! Ha ismét kimondják ezt a szót, vágjátok ki a nyelvüket!

Nem pislogtak, még csak hátra sem hőköltek. Csak meghajoltak, és távoztak.

———————

A FEHÉR-KATEDRÁLIS alabástromszínű kvarc alkotta barlang volt, olyan irdatlan, hogy egy egész város elfért volna csillogó elefántcsont falai között, amik nyirkosak voltak, és ehető gombák, sóliliomok, meg csillag formájú mérges gombák nőttek rajtuk. Mélyen Ravka alatt terült el, valahol északra a székvárostól.

A saját lábamon állva akartam találkozni a pappal, így szorosan markoltam Mal karját, mikor elé vezettek, és igyekeztem eltitkolni, mekkora erőfeszítésembe kerül egyáltalán talpon maradni, illetve, hogy mennyire remeg a testem.

– Szankta Alina – szólított meg az Apparátus –, végül csak eljöttél hozzánk.

Ekkor térdre rogyott rongyos, barna csuhájában. Megcsókolta a kezemet, a ruhám szegélyét. Odakiáltott a híveinek, akik ezrével gyűltek egybe a barlangüregben. Mikor ismét megszólalt, mintha a levegő is belereszketett volna.

– Felemelkedünk, hogy új Ravkát alkossunk! – bömbölte. – Egy zsarnokoktól és uralkodóktól mentes Ravkát! Előjövünk a föld alól, és elűzzük az árnyakat az igazság nevében!

Alattunk a zarándokok kántálni kezdték a Szankta Alinát.

A sziklába termek voltak vájva, elefántcsontszínben csillogó üregek, ahol vékony ezüsttelérek szikráztak. Mal a szállásomra támogatott, belém diktált némi kását, és hozott egy korsó édesvizet, hogy megtöltsön egy lavórt. A sziklába belevéstek egy tükröt, és amikor megláttam magam, halkan felkiáltottam. A súlyos korsó darabokra tört a földön. A bőröm sápadt volt, ráfeszült kiugró arccsontjaimra. A szemem két véraláfutásos üreg. A hajam teljesen fehér lett, sprőd hóként hullott a vállamra.

Ujjhegyeimmel megérintettem a tükröt. Mal tekintete találkozott az enyémmel a tükörben.

– Figyelmeztetnem kellett volna – mondta.

– Úgy festek, akár egy szörny.

– Inkább mint egy hitka.

– A fatündérek gyerekeket esznek.

– De csak amikor éhesek.

Megpróbáltam mosolyogni, belecsimpaszkodni a köztünk tündöklő melegségbe. De feltűnt, hogy Mal milyen messze áll tőlem, hátratett kézzel, mint egy őrt álló katona. Félreértette a szememben megcsillanó könnyeket.

– Javulni fog az állapotod – mondta. – Amint ismét használod az erődet.

– Hát persze – feleltem, hátat fordítva a tükörnek, és úgy éreztem, mintha a kimerültség és a fájdalom a csontomig hatolna.

Tétováztam, aztán sokatmondó pillantást vetettem azokra, akiket az Apparátus állított az üregbe vezető ajtóhoz. Legszívesebben Mal mellkasához nyomtam volna az arcomat, hogy érezzem, amint átkarol, halljam egyenletes, emberi szívverését.

De nem tettem.

Inkább halkan, alig mozdítva az ajkamat, azt mondtam:

– Már próbáltam – suttogtam. – De valami nincs rendjén.

Mal erre a homlokát ráncolta.

– Nem tudod megidézni? – kérdezte tétován. Vajon félelem csendült a hangjában? Remény? Törődés? Nem tudtam volna megmondani. Mindössze annyit éreztem, hogy óvatos.

– Túl gyenge vagyok. Túlságosan mélyen vagyunk a föld alatt. Nem tudom.

Az arcát figyeltem, és eszembe jutott a nyírfaligetben folytatott vitánk, amikor azt kérdezte, feladnám-e a grisa létet. Soha, mondtam akkor. Soha.

A reménytelenség sűrű, fekete fellegként gyűlt körém, súlyosan, komoran, ahogy a talaj nehezedik az emberre. Nem akartam kimondani ezeket a szavakat, nem akartam hangot adni a félelmemnek, amit magammal hurcoltam a föld alatti hosszú, sötét mérföldeken át, de kényszerítettem magam, hogy kimondjam.

– Többé nem fogok fényt előcsalni, Mal. Az erőm oda van.

Valamivel később

A

 LÁNY ISMÉT HAJÓKRÓL ÁLMODOTT, de ezúttal ezek repültek. Fehér vászonszárnyaikon szárnyaltak, és egy ravasz tekintetű róka állt a kormánynál. A róka időnként herceggé változott, aki szájon csókolta, és drágaköves koronát kínált neki. Időnként vörös pokolkutyává alakult át, habzott a pofája, és a sarka felé kapdosott, ahogy üldözte a menekülő lányt.

Időről időre a tűzmadárról álmodott. A madár tűzszárnyaival átölelte, és nem eresztette, míg ő lángolt.

Jóval azelőtt, hogy híre jött volna, ő már tudta, hogy az Éjúr életben maradt, és hogy ő ismét kudarcot vallott. Az Éjurat grisái mentették ki, és most ő ült Ravka árnylepte trónján, szörnyhordája gyűrűjében. Hogy meggyengült-e attól, amit a lány tett a kápolnában, azt nem tudta. Az Éjúr ősi lény volt, és az erőt olyan mértékig ismerte, ahogy a lány sosem.

Opricsnyik őrei kolostorokba és templomokba törtek be, letépték a cseréptetőket és felásták a padlókat, a napidézőt keresve. Jutalmat ajánlottak, fenyegetőztek, és a lány után ismét megindult a hajtóvadászat.

A pap megesküdött, hogy biztonságban van a Ravkát keresztül-kasul, mintegy titkos térképként átszelő járatok hálójában. Egyesek szerint az alagutakat a hívők serege vájta, mások szerint több száz éven át vésték ki csákányokkal és fejszékkel. Megint mások szerint egy szörny műve volt, aki földalatti utakat ásott a régi szent helyekre, ahol még mindig félig-meddig elfeledett fohászokat mormoltak. A lány csak azt tudta, hogy nincs a világon olyan hely, ahol sokáig biztonságban lehetne.

Hívei arcát nézte: öregemberekét, fiatalasszonyokét, gyerekekét, katonákét, földművesekét, fegyencekét. Nem látott mást, csak hullákat, még több tetemet, amit az Éjúr a lába elé halmozhat.

Az Apparátus sírva kiáltotta világgá háláját, hogy a napidéző még mindig él, hogy ismét megmenekült a halál torkából. Vad, fekete pillantása mélyén azonban a lány másféle igazságot látott. Egy halott mártír kevesebb gonddal járt, mint egy élő szent.

A fiú és a lány körül a hívők torkából felszakadó fohászokat visszaverte és megsokszorozta a föld, azok lepattantak a Fehér-Katedrális felfelé törő kőfalairól. Az Apparátus szerint ez szent hely volt, a menedékük, a szentélyük, az otthonuk.

A fiú csak a fejét rázta. Felismert egy zárkát, ha látta.

Persze tévedett. A lány megmondhatta abból, ahogy az Apparátus figyelte, amint megpróbál talpra állni. Kihallotta azt szíve minden erőtlen dobbanásából. Ez a hely nem egy börtön volt. Hanem egy kripta.

Ám a lány hosszú éveken át játszotta a láthatatlan embert. Élte már a szellemek életét, elrejtőzve a világ és önmaga elől. Mindenkinél jobban ismerte a rég eltemetett dolgok hatalmát.

Éjszakánként hallotta, ahogy a fiú fel s alá járkál a szobája előtt, és őrködik az aranyló szemű ikrekkel együtt. Ő maga némán feküdt az ágyában, számolta a légzését, a felszín felé nyújtózott, a fényt kereste. Az összetört dereglyére gondolt, Novokribirszkre, a megdőlt templomfalra vörössel festett nevekre. Eszébe jutottak az aranykupola alatt, a földön heverő kis emberkupacok; Marie megcsonkított teste; Fjedor, aki egyszer megmentette az életét. Hallotta a zarándokok dalait és lelkesítő beszédeit. A volkrákra gondolt, és a sötétben kuporgó Zsenyára.

A lány megérintette a nyakékét, csuklóján a béklyót. Annyian próbálták már a királynőjükké tenni. Most megértette, hogy őt ennél is többre szánta az ég.

Az Éjúr azt mondta neki, hogy uralkodásra született. Igényt formált a trónra, és a lány egy részére is. És az Éjúr ezt örömmel fogadta. A lány pedig az élők és a holtak nevében le fog számolni vele.

Vár rá a felemelkedés.

Köszönetnyilvánítás

Köszönetnyilvánítás

A köszönetnyilvánításokkal az a gond, hogy gyorsan nevek hosszú listájává degradálódik, amit az ember hajlamos átugrani. Viszont sok ember szükségeltetik egy könyv megszületéséhez, ők pedig megérdemlik az elismerést, így kérlek, legyetek elnézőek velem! (Ha unalmassá válna, javaslom a hangos dalolászást. Keress egy barátot, aki szájdobon kísér! Én addig várok.)

Friss szerzőként az ember gyorsan rájön, mennyi mindent vár el az ügynökétől: diplomatának, terapeutának, közbenjárónak, időnként pedig kidobónak is kell lennie. Nagy szerencse számomra, hogy mindezeket megtaláltam a kiváló Joanna Volpe-ban. Sok-sok köszönet a New Leaf Literary and Media csapatának, köztük Pouya Shahbaziannak, Kathleen Ortiznak és Danielle Barthelnek.

Szerkesztőm, Noa Wheeler egyértelműen az Alaptudomány mestere. Itt megbökdös, ott noszogat, olyan kérdéseket tesz fel, amiket nem szeretnél hallani, és végezetül azt látod, hogy a történeted valami sokkal jobbá alakult át. Már-már olyan az egész, mint valami varázslat.

Szeretnék köszönetet mondani mindenkinek a Macmillan/Holt Children’snél. Imádom ezt a tiszteletreméltó, menő, ragyogó kiadót, és annyira büszke vagyok, hogy a része lehetek. Külön köszönet Jean.

Feiwelnek és Laura Godwinnak, akik a sorozat kedvéért újra meg újra kitérőkre kényszerültek, az ádáz Angus Killicknek, az elbűvölő Elizabeth Fithiannek, az örök maximalista Allison Verostnak, a káprázatos Molly Bronillette-nek és Jón Yagednek, aki még mindig egy rock punk. Ksenia Winnicki rajongótársam fáradhatatlanul dolgozott azon, hogy elérje a bloggereket. Kate Lied útközben szervezte meg a Fierce Reads turnét. Kathryn Bhirud és Karen Frangipane csodálatos előzetest készítettek az Árnyék és csonthoz (ez aztán az epikus alkotás, ember). Hálás vagyok Rich Deasnek, April Wardnak, Ashley Halsey-nek, Jen Wangnak és Keith Thompsonnak, akik illusztrált formába öntik a könyveket. Egyben Mark von Bargennek, Vannessa Croninnak és mindazoknak a csodálatos embereknek az értékesítésnél, akik segítettek a könyveimet eljuttatni az olvasókhoz.

És most beszéljünk a seregemről: a bátor és szép Michelle Chiharáról a thisblueangel.comról; Joshua Joy Kamenskyról, aki zenével, szellemességgel és kedvességei táplál; Morgan Fahey-ről, a vakmerő nőről, aki vakmerő kijelentéseket tesz – és aki egyben nagylelkű olvasó és remek consigliere vagyis tanácsadó háború idején; Sarah Mesle-nek a sunsetandecho.comról, aki ért a szerkezethez, a történethez és a szívhez, és ismeri az összes módját, ahogy ezek egybefűzhetők; és Liz Hamiltonnak (más néven Zenit Nadírnak a Darlings Are Dyingból), aki olyan csodákra képes a kézirattal és a koktélokkal, mint senki más. Gamynne Guillote türelemmel és tévedhetetlenül keltette életre a grisák cuccait. Szeretném megköszönni Peter Bibringnek, Brandon Harvey-nak, Dán Braunnak, Jón Zerolniknak, Michael Pessah-nak, Heather Repenningnek, Kurt Mattilának, Rico Gaglianónak, Corey Ellisnek, William Lexnernek és a Lobogó Nélküli Testvériségnek (főleg Andi és Ben Galushának, Lady Narcissának, Karié Rasknak, Lee és Rachel Greenbergnek, Xray the Enforcernek, Blackfyre-nek,

Adam Teshnek és a Mountain Goatnak, Ann Kingmannek a Books on the Nightstandtól, E. Aaron Wilsonnak és Laura Recchinek, Laurie Wheelernek, Viviane Hebelnek a HebelDesign.comtól, David Petersonnak, Aman Chaudharynak, Tracey Taylornak és Romi Cortiernek. Ezek az emberek támogattak engem és a Grisa-trilógiát minden egyes lépésnél, és el nem tudom mondani, mennyire nagyra tartom, és mennyire csodálom őket. Külön hurrá jár Rachel Tejadának, Austin Wilkinnek és Ray Tejadának, akik segítettek kibővíteni a grisaverzumot végtelen kreativitásukkal és segítségükkel.

Bizonyos szuperlángelmék közreműködésével vált valószínűvé a lehetetlen: ők a bájos Heather Joy Kamensky, akivel átbeszéltem David tükörtányérjainak logisztikáját; John Williams, aki segített megépíteni a Kolibrit; és Davey Krieger, aki a hajóépítésben, a csáklyázásban és egyéb tengerészeti dolgokban adott tanácsokat (bár igen valószínű, hogy el fog szörnyedni, hogy milyen szabadosán kezeltem őket).

Sok-sok köszönet a Pub(lishing) Crawl ihletadó hölgyeinek – főleg Amie Kaufmannak, Susan Dennardnak és Sarah J. Maasnak. Továbbá Jacob Cliftonnak, Jenn Rushnak, Erica O’Rourke-nak, Lia Keyesnek, Claire Legrandnak, Anna Banksnek (hogy mered?), Emmy Laybourne-nek és az Apocalypsiesnek.

Továbbá különleges írók segítették ezt a trilógiát már korai szakaszában, jó hangosan: Veronica Roth, Cinda Williams Chima, Seanan McGuire, Alyssa Rosenberg és az utolérhetetlen Laini Taylor. Végezetül ott van LA-beli csapatom, főként Jenn Bosworth, Abby McDonald, Gretchen McNeil, Jessica Brody, Jessica Morgan, Julia Collard, Sarah Wilson Etienne, Jenn Reese és Kristen Kittscher. Hölgyeim, nélkületek az idegösszeomlás szélére kerültem volna. Kösz, hogy (többé-kevésbé) megőriztétek a józan eszemet.

Én ezt a könyvet az anyámnak ajánlottam, de itt is jár neki a külön köszönet. Az Ostrom és vihar első változatán sem tudtam volna átvergődni, ha nincs ott, hogy elolvassa, hogy bátorítson, és hogy ellásson hínársütivel. Csodálatos anyuka, és még annál is jobb barátnő. Robbanékony. Zsémbes. Dacos. Ez a mi jelmondatunk.

Mindörökre hálás leszek azoknak az elképesztő könyvárusoknak, könyvtárosoknak és bloggereknek, akik beszéltek az Árnyék és csontról, és rátukmálták azt barátaikra, ügyfeleikre és minden szerencsétlenre, aki arra járt.

És végezetül, az én csodálatos olvasóimhoz szólok: köszönök minden e-mailt, minden tweetet, minden gifet. Mindennap hálát adok értetek.

Table of Contents

Title page

Korábban

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

Valamivel később

Köszönetnyilvánítás