Putyin világháborúja

Jessikka Aro

Corvina (2025 júl)

Címke: politika, háború, Oroszország

politikattt háborúttt Oroszországttt

Utazás a putyini hibrid hadviselés legmélyebb bugyraiba

Oroszország a harmadik világháború kirobbantásával fenyegeti a Nyugatot, és a konfliktus rejtetten már évek óta zajlik. A Kreml régóta fegyverként használja az információk manipulációját, a szabotázsakciókat, a zavarkeltésre alkalmas nyugati együttműködő partnereit, de legfőképp az emberek hiszékenységét.

Jessikka Aro könyve a Kreml által folytatott hibrid háború csatatereire kalauzolja az olvasót: az oroszországi Szmolenszk katonai repülőterétől a helsinki fellebbviteli bíróság előcsarnokáig, a tallinni Bronzharcos vitáktól övezett szobrától a Vlagyimir Putyin belső köre által irányított berlini médiaszolgáltatókig, végül egy, a nyugat-afrikai Ghánában működtetett trollgyárig vezet ez a korántsem veszélytelen utazás.

Elöljáróban

A tömegmédia fegyver. Az információ fegyver.

Szergej Sojgu orosz védelmi miniszter (2015)

2016 nyarán a lengyel fővárosban, Varsóban találkoztam Michał Rachoń újságíróval.

A NATO védelmi szövetség csúcstalálkozója kapcsán szervezett konferencián tartottam előadást az orosz közösségimédia-hadviselésről, és Michał, a lengyel közszolgálati televízió, a TVP riportereként interjút készített velem.

Ez a találkozás – talán Michał bámulatos beszédkészségének köszönhetően is – mélyen az emlékezetembe vésődött. Kitűnő anyagokat készített korábban Oroszországról, kritikus éleslátással közelítve a témáihoz. A következő évben újra találkoztunk, azzal a céllal, hogy interjút készítsek vele egy könyvhöz, amelyen akkoriban dolgoztam – az orosz trollokról és az információs hadviselésről.

Michał ekkor beszélt nekem arról a katasztrófáról, amely az orosz részről terjesztett hazugságok következtében két táborra szakította a lengyel társadalmat és az újságírókat: a 2010-es szmolenszki repülőgép-szerencsétlenségről, amely a lengyel elnök és további 95 ember halálát okozta.

Tudtam a balesetről, hisz külföldi tudósítóként dolgoztam korábban. Annak idején úgy tudtuk, hogy a baleset a pilóta hibájából történt. Állítólag sűrű ködben kezdte el a leszállást, méghozzá Lengyelország köztársasági elnökének és a légierő parancsnokának nyomására, az orosz légiforgalmi irányítók figyelmeztetései ellenére, és fának ütközött. A mai napig ez az uralkodó nézet.

2017 őszén azonban ott ült velem szemben ez az általam nagyra becsült lengyel kolléga egy varsói étteremben, és azt állította, hogy a baleset szabályszerű kivizsgálására valójában soha nem került sor. Voltak bizonyítékok arra, hogy Oroszországnak köze lehetett a balesethez, ám azokat az újságírókat és kutatókat, akik a Kremlhez vezető szálakat és a robbanóanyagok jelenlétét vizsgálták, befeketítették Lengyelországban, összeesküvés-elméletek terjesztésével vádolták őket, és egyeseket ki is rúgtak.

Hitelt érdemlő vizsgálat hiányában az áldozatok hozzátartozói közül néhányan kénytelenek voltak maguk finanszírozni kisebb, nem hivatalos kutatásokat, hogy kiderítsék az igazságot.

Arról sem tudtam, hogy azon a nyáron, amikor Michałlal megismerkedtem, felnyitották a hat évvel korábban eltemetett magas rangú állami vezetők sírjait a lengyel temetőkben. A vizsgálat során megdöbbentőbbnél megdöbbentőbb felfedezéseket tettek. A katasztrófa után az elhunytak földi maradványait részint kegyeletsértő módon kezelték, részint összekeverték őket a hazaszállítás során Oroszországból, az akkori lengyel vezetés pedig asszisztált ehhez azzal, hogy nem engedte a hozzátartozókat belenézni a koporsókba a temetés előtt.

Sosem felejtem el azt a beszélgetést, amikor Michał mindezt elmesélte nekem. Mintha megállt volna az idő.

Kétségtelenül sokkoltak ezek az információk, ám ami igazán meglepett és aggasztott újságíróként, az az volt, hogy személyesen kellett ismernem egy élvonalbeli lengyel újságírót ahhoz, hogy minderről tudomást szerezzek.

Bár Lengyelországban akkoriban még naponta szerepelt Szmolenszk a hírekben, az oroszoknak a tragédiában játszott szerepéről szóló diskurzus rejtélyes módon mindössze néhány lengyel médiumra korlátozódott.

Döbbenten álltam. A legtöbb információval ellentétben ez nem terjedt el nemzetközi szinten. Elakadt. Olyan volt, mintha vasfüggönyt húztak volna Lengyelország és a világ többi része közé az információs térben.

Mintha csak a Szovjetunióban lettünk volna.

Mintha a Kreml hibrid háborút folytatna a Nyugattal szemben.

Michał segített ötletekkel a forrásokat illetően, és elkezdtem beleásni magam néhány lengyel újságíró kiváló oknyomozó anyagaiba. Valaki vagy valakik az évek során angolra fordították és összegyűjtötték egy honlapon a legfontosabb cikkeket és a szmolenszki balesettel kapcsolatos tudományos kutatási eredmények egy részét.

Minél többet tudtam meg az orosz vezetők és hatóságok szmolenszki intézkedéseiről, annál világosabbá vált számomra, hogy Oroszország milyen szisztematikusan és csillapíthatatlanul folytatja gyilkos hadjáratát a Nyugat ellen a 21. század folyamán. Illetve hogy mennyire sok fedett műveletet hajtott végre a Kreml ez idő alatt, információs támadásokkal ködösítve el a nyomokat, miközben szövetségesei a nyugati országokban óvták a jó hírnevét.

Évekig foglalkoztatott annak a gondolata, hogy Szmolenszkről írjak. A munkám miatt azonban annyi bűntényszámba menő támadás céltáblájává váltam, hogy a könyvterv megvalósítása elhúzódott. Aztán 2022 februárjában, miközben szülői szabadságon voltam, a Kreml új szintre emelte az Ukrajna elleni népirtó agresszióját. Ekkor láttam munkához. Eljött az ideje nemcsak annak, hogy a szmolenszki tragédiáról írjak, hanem a Kreml terrorizmusba hajló hibrid háborújáról is az egész nyugati világ ellen.

Elkezdtem kapcsolatokat építeni Lengyelországban: felkerestem két szmolenszki áldozat, Natalia Januszko és Janusz Kochanowski nagyszerű családját, illetve kapcsolatba léptem azokkal a lengyel oknyomozó újságírókkal is, akiknek a munkáját régóta figyelemmel kísértem. Megismerkedtem egy dán származású mérnökkel és egy lengyel dokumentumfilmessel is, akik a szmolenszki incidens felderítésének szentelték minden erejüket az embert próbáló nehézségek ellenére.

Könyvem megírása során azoknak az általam megismert embereknek a rendkívüli bátorsága lelkesített, akik az elnémítást szolgáló óriási nyomás ellenére igyekeztek kideríteni az igazságot, és másokkal is megosztották az eredményeiket. Példájuk ösztönzésül szolgálhat mindazok számára, akik a jó ügy érdekében küzdenek. Ezek az emberek segítségemre voltak abban, hogy e könyv olvasóinak szeme elé tárjam azt, amit ők már régóta a bőrükön éreznek: hogy Putyin világháborúja mindaz ellen irányul, ami érték számunkra, és számos fronton, a szemünk láttára zajlik Európa szívében.

Könyvem további fejezeteiben a Kremlnek Észtország, Finnország, Németország, az Egyesült Államok és számos más ország ellen folytatott, részben közvetetten, Németországon és afrikai országokon keresztül irányított, hibrid hadműveleteiről fogok beszámolni. Ezekben a fejezetekben is elképzelhetetlenül bátor, önfeláldozó civilek, kutatók és újságírók által nyújtott információkra hagyatkozom.

Nem csupán a Kreml támadásait igyekeztem részletesen dokumentálni, hanem azt is megpróbáltam bemutatni, hogy a célba vett országok hatóságai hogyan reagáltak – vagy nem reagáltak – ezekre. Hogyan védték – vagy nem védték – meg a célországokat és azok polgárait. Az talán nem meglepő, hogy a Kreml terrorista eszközökkel állóháborút vív az ellenállásunk felőrlésére. Ami viszont megdöbbentő, az az, hogy egyes nyugati országok nem tesznek erőfeszítéseket ellene.

2022 augusztusában a kisgyermekemet gondos kezekben hagytam otthon, és Varsóba utaztam, hogy információkat gyűjtsek ennek a könyvnek a megírásához. Mielőtt találkoztam volna Michał barátommal, elsétáltam egyedül a Varsó központjában lévő Piłsudski térre, megnézni a szmolenszki áldozatok emlékművét.

A tér szélén felállított fekete gránittömb egy hatalmas repülőgép-lépcsősort formáz. A reptereken az utasok ilyeneken lépdelnek fel a gépekre. Ezek a lépcsőfokok az ég felé vezetnek.

Egy másik szögből nézve a gránittömb alakja a repülőgépek farokszárnyának formájához hasonlít. Ugyanakkor az emlékmű katafalkra is emlékeztet, olyan magas, ünnepi ravatalra, amelyre a templomban helyezik a koporsót.

Megilletődtem, elcsendesültem az emlékműhöz érve. Mint oly gyakran e könyv írása során, forró könnyek gyűltek a szemembe. A gránittömb oldalába neveket véstek, nevek egész sorát: a szmolenszki repülőgép-szerencsétlenség kilencvenhat áldozatáét.

SZMOLENSZK

96 NÉV

Lech Kaczyński, a Lengyel Köztársaság elnöke

Maria Kaczyńska, a Lengyel Köztársaság elnökének felesége

Ryszard Kaczorowski, Lengyelország emigráns kormányának utolsó elnöke

Franciszek Gągor vezérezredes, vezérkari főnök

Tadeusz Buk altábornagy, a szárazföldi erők parancsnoka

Andrzej Błasik vezérezredes, a Lengyel Légierő parancsnoka

Andrzej Karweta tengernagy, a haditengerészet parancsnoka

Włodzimierz Potasiński altábornagy, a különleges erők parancsnoka

Bronisław Kwiatkowski vezérezredes, a fegyveres erők műveleti parancsnoka

Kazimierz Gilarski vezérőrnagy, a varsói helyőrség parancsnoka

Tadeusz Płoski altábornagy, római katolikus tábori püspök

Miron Chodakowski vezérőrnagy, érsek, ortodox tábori püspök

Adam Pilch dandártábornok, evangélikus tábori lelkész

Jan Osiński ezredes, tábori lelkész, a római katolikus tábori püspök titkára

Joanna Agacka-Indecka, a lengyel ügyvédi kamara elnöke

Ewa Bakowska, a Katinyi Családok Egyesületének aktivistája

Krystyna Bochenek, a Lengyel Köztársaság Szenátusának alelnöke

Anna Maria Borowska, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Bartosz Borowski, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Czeslaw Cywinski, az Armia Krajowa (Honi Hadsereg) veteránszövetségének elnöke

Leszek Deptula parlamenti képviselő

Zbigniew Debski ezredes, Lengyelország legmagasabb katonai kitüntetése, a „Virtuti Militari” birtokosa

Grzegorz Dolniak parlamenti képviselő

Katarzyna Doraczyńska, a lengyel Elnöki Kabinet sajtóirodájának munkatársa

Edward Duchnowski, a Związek Sybiraków, a Szibériába hurcolt lengyelek szövetségének főtitkára

Aleksandr Fedorowicz orosz tolmács

Janina Fetlińska szenátor

Jarosław Florczak ezredes, a kormányőrség tagja

Artur Francuz hadnagy, a kormányőrség tagja

Grażyna Gęsicka parlamenti képviselő, volt lengyel területfejlesztési miniszter

Przemysław Gosiewski parlamenti képviselő, Lengyelország volt miniszterelnök-helyettese, a Jog és Igazságosság Párt alelnöke

Bronisław Gostomski római katolikus kanonok, Ryszard Kaczorowski káplánja, a londoni katinyi családok plébánosa

Mariusz Handzlik, az Elnöki Kabinet külpolitikáért felelős helyettes államtitkára

Roman Indrzejczyk prelátus, Kaczyński elnök plébánosa

Paweł Janeczek százados, a kormányőrség tagja

Dariusz Jankowski, az Elnöki Kabinet lengyel hivatalnoka

Izabela Jaruga-Nowacka parlamenti képviselő

Jozef Joniec atya, római katolikus pap, a Parafiada Egyesület elnöke

Sebastian Karpiniuk parlamenti képviselő

Mariusz Kazana ezredes, a Külügyminisztérium diplomáciai protokollfőnöke

Janusz Kochanowski ombudsman és emberi jogi biztos

Kenraalimajuri Stanisław Komornicki kitüntetett háborús veterán és hadtörténész

Stanisław Komorowski honvédelmi minisztériumi helyettes államtitkár

Paweł Krajewski hadnagy, a kormányőrség tagja

Andrzej Kremer külügyminisztériumi helyettes államtitkár

Zdzisław Król római katolikus pap és kancellár, a varsói Katinyi Családok Egyesületének plébánosa volt 1987–2007 között

Janusz Krupski, a Háborús Veteránok és az Elnyomás Áldozatai Hivatalának elnöke

Janusz Kurtyka történész, a lengyel Nemzeti Emlékezet Intézetének vezetője

Andrzej Kwasnik római katolikus kanonok, a Katinyi Családok Egyesületének papja

Dr. Wojciech Lubiński dandártábornok, Kaczyński elnök orvosa

Tadeusz Lutoborski, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Barbara Maminska, a lengyel Elnöki Kabinet Személyzeti és Kitüntetési Irodájának vezetője

Zenona Mamontowicz-Łojek, a lengyelországi Katinyi Alapítvány igazgatója, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Stefan Melak aktivista és újságíró, a Katiny Bizottság vezetője

Tomasz Merta történész, a kulturális minisztérium helyettes államtitkára

Dariusz Michałowski őrnagy, a kormányőrség tagja

Stanisław Mikke, a lengyel kormánynak a harc és mártíromság helyszíneinek védelméért felelős tanács helyettes vezetője

Aleksandra Natalli-Świat parlamenti képviselő

Janina Natusiewicz-Mirer társadalmi aktivista, művészettörténész, régész

Piotr Nosek főhadnagy, a kormányőrség tagja

Piotr Nurowski, a Lengyel Olimpiai Bizottság elnöke

Bronisława Orawiec-Löffler, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Katarzyna Piskorska, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Maciej Płażyński parlamenti képviselő, a „Wspólnota Polska” (a lengyelek világszövetsége) elnöke, a Szejm (a lengyel képviselőház) volt elnöke

Agnieszka Pogródka-Węcławek hadnagy, a kormányőrség tagja (először tévesen légiutas-kísérőként azonosították)

Andrzej Przewoźnik, a lengyel nemzeti emlékhelyek védelmére létrehozott bizottság főtitkára

Krzysztof Putra, a Szejm alelnöke

Ryszard Rumianek, a varsói Stefan Wyszynski Bíboros Egyetem rektora

Arkadiusz Rybicki parlamenti képviselő

Andrzej Sariusz-Skąpski, a Katinyi Családok Egyesületének elnöke

Wojciech Seweryn, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Sławomir Skrzypek, a Lengyel Nemzeti Bank elnöke

Leszek Solski, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Władysław Stasiak, az Elnöki Kabinet vezetője

Jacek Surówka hadnagy, a kormányőrség tagja

Aleksander Szczygło volt védelmi miniszter, a lengyel nemzetbiztonsági hivatal vezetője

Jerzy Szmajdziński volt lengyel védelmi miniszter és belügyminiszter, a Szejm alelnöke

Jolanta Szymanek-Deresz parlamenti képviselő

Izabela Tomaszewska, az Elnöki Kabinet diplomáciai protokollfőnöke

Marek Uleryk törzszászlós, a kormányőrség tagja

Anna Walentynowicz, a Szolidaritás mozgalom egyik alapítója

Teresa Walewska-Przyjałkowska, a katinyi vérengzés áldozatainak emlékét ápoló egyesület alelnöke, a Bobola Szent András Egyesület elnöke

Zbigniew Wassermann parlamenti képviselő

Wiesław Woda parlamenti képviselő

Edward Wojtas parlamenti képviselő

Paweł Wypych, az Elnöki Kabinet államtitkára

Stanisław Zając szenátor

Janusz Zakrzeński színész

Gabriela Zych, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Legénység

Arkadiusz Protasiuk őrnagy, a Lengyel Köztársaság légierejének pilótája

Robert Grzywna alezredes, a Lengyel Köztársaság légierejének pilótája, másodpilóta

Andrzej Michalak törzszászlós, a Lengyel Köztársaság légierejének pilótája, fedélzeti mérnök

Artur Ziętek százados, a Lengyel Köztársaság légierejének pilótája, navigátor

Barbara Maciejczyk légiutas-kísérő

Natalia Januszko légiutas-kísérő

Justyna Moniuszko légiutas-kísérő

A szmolenszki tragédia áldozatait posztumusz elismerésként magasabb rendfokozatba léptették elő.

A listában a legmagasabb katonai rangjukat tüntettük fel.

NATALIA JANUSZKO

Natalia Januszko volt a legfiatalabb a szmolenszki áldozatok közül.

A légi katasztrófa idején huszonkét éves Natalia szerette az állatokat, és a gondozásukkal akart foglalkozni. 2010 tavaszán állattenyésztést tanult Varsóban, tanulmányai mellett pedig légiutas-kísérőként dolgozott, édesanyja nyomdokaiba lépve.

A LOT légitársaságnál kapott állást, majd nemsokára munkahelyet váltott, és a lengyel légierő szolgálatába állt.

A légierő légiutas-kísérőjeként Natalia egy orosz gyártmányú Tupoljev repülőgép1 személyzetéhez tartozott. A lengyel légierő még ekkor is ezt a típust használta a VIP-utasok szállítására. Natalia édesanyja, Izabela korábban jelezte a lányának aggályait az orosz repülőgépekkel kapcsolatban: ő maga is repült Tupoljevek fedélzetén Varsó és Moszkva között a szovjet időkben, az 1980-as években, és megbízhatatlannak tartotta őket.

Natalia meghallgatta és tudomásul vette az édesanyja figyelmeztetéseit, de miután döntött, már nem tudták megingatni az elhatározásában.

– Lehetetlen volt – hangsúlyozza Natalia apja, Greg Januszko.

Natalia komolyan vette a munkáját. Amikor olyan helyekre repült szolgálat közben, mint az afganisztáni Bagram légi támaszpont, a szüleinek sem szólt róla. Ő maga is röviddel, néhány nappal az indulás előtt értesült a megbízatásai részleteiről. Hivatalos útjaikon gyakran kísérte Lech Kaczyński lengyel elnököt és feleségét, Maria Kaczyńskát is.

Natalia mindig pozitívan beszélt az elnökről. Amikor a first

lady is vele tartott a repülőútra, az elnök állítólag nagyon nyugodt, mondhatni rendkívül csendes volt. Egyáltalán nem parancsnokoskodó, ahogy az orosz média állította a baleset után. Az elnök felesége pedig egyenesen anyáskodva aggódott a légiutas-kísérők egészségéért, mesélte szüleinek Natalia.

– Nincs ennél melegebb kabátja, kedves? – kérdezgette Kaczyński asszony a légiutas-kísérőktől.

De nem az elnök és felesége voltak az egyedüli közéleti személyiségek, akikkel Natalia találkozott a munkája során. Édesapja, Greg szerint Natalia ezért is nagyon büszke volt a munkájára.

A légikísérői munkának azonban csak átmeneti fázisnak kellett volna lennie. Natalia hosszú távú terve az volt, hogy állatorvos-tudományi egyetemre megy tanulni, és állatorvosi képesítést szerez.

2010 tavaszán írta első nagyobb tanulmányát a stressz és a fény hatásáról a tyúkok tojásrakási szokásaira.

Natalia halála

Natalia apja, Greg Januszko szerint az a sorsdöntő nap átlagosan indult. Ő akkoriban angol nyelvet tanított a varsói Łazarski Egyetemen.

Április 10-én, szombaton, délelőtt épp előadást tartott, amikor arra lett figyelmes, hogy a diákok egyszeriben mind a telefonjukat bámulják. Egyikük elmondta neki is az okát: az elnök repülőgépe lezuhant.

– Felhívtam a feleségemet, Izabelát, aki addigra látta a híreket a tévében. Az egyik diák hazavitt autóval – emlékszik vissza Januszko a baleset napjára.

A szmolenszki baleset, a „katasztrófa” volt a hírcsatorna fő témája.

Natalia családjának szomszédságában lakott a lengyel biztonsági szolgálat egyik nyugalmazott tisztje, akinek voltak megbízható ismerősei a varsói repülőtéren. Sikerült megtudakolnia tőlük, hogy kik utaztak a gépen, és megerősítette, hogy Natalia is „annak” a gépnek a fedélzetén teljesített szolgálatot.

Hamarosan a nagyszülők, az édesanya, Izabela szülei is megérkeztek a Varsó külvárosában lévő családi házba, illetve Natalia volt barátja, Michał is. Natalia tizennégy éves húga, Małgorzata szintén otthon volt. Mindannyian úgy gondolták, hogy levegőre van szükségük, amíg a fejleményekre várnak. Sétálni indultak – Natalia édesapja egyedül maradt a házban. Eközben négy ismeretlen kopogtatott az ajtón: Natalia közvetlen felettese, egy másik egyenruhás katona, egy orvos és egy pszichiáter.

– Felhívtam a feleségemet, és kértem, hogy jöjjön haza. Mert „megjöttek” – idézi fel a nehéz perceket Greg Januszko.

A katonák a hivatalos részvétnyilvánítást jöttek átadni egy kézszorítás kíséretében.

– Hivatalosan is közölték velünk, hogy Natalia meghalt.

Greg Januszko szerint az üzenetet szakszerűen, a lengyel katonai hagyományoknak megfelelően közvetítették. A katonaságnál hozzászoktak ahhoz, hogy hasonló üzeneteket közöljenek a katonák hozzátartozóival, megvannak a bevett gyakorlatok az ilyen ügyek kezelésére. Pszichológiai támogatást kínáltak a család számára, és segítettek a gyakorlati ügyekben.

– Egyikük ismerte Nataliát. Ő és sokan mások is egy barátjukat is elvesztették Natalia személyében.

Már aznap különféle elméletek hangzottak el a televízióban a baleset okáról, meséli Greg. Az egész család követte a híradásokat. A beszámolók szerint a gép a kedvezőtlen időjárási viszonyok ellenére megkísérelte a leszállást, sikertelenül – és később a pilóta többször is megpróbálta újra letenni a gépet.

Utólag aztán – hosszú idő elteltével – a média beszámolt arról, hogy közvetlenül a baleset után a lengyel miniszterelnök pártjának vezetése sms-ben arról értesítette a politikusokat, hogy a katasztrófa a pilóták hibájából történt. Az ügyet Sławomir Petelicki tábornok hozta nyilvánosságra.

A baleset másnapján, 2010. április 11-én, vasárnap a hozzátartozókat Moszkvába hívták. Natalia holttestét kellett azonosítaniuk.

A holttest azonosítása

Az azonosítás céljából történő oroszországi útra a lengyel egészségügyi miniszter, Ewa Kopacz és Donald Tusk lengyel miniszterelnök kabinetfőnöke, Tomasz Arabski küldött hivatalos meghívást.

Natalia családja sokkos állapotban volt, de megtették, amit kértek tőlük. Úgy vélték, hogy ha valaki képes lesz azonosítani Natalia holttestét, az a volt barátja, Michał és az édesanyja, Izabela. Michał öt évig járt Nataliával, és igazán közelről ismerte őt.

Moszkvában a Renaissance Hotelben szállásolták el a hozzátartozókat. Izabela úgy emlékszik, hogy az más látogatók előtt zárva volt. A szálloda halljában Kopacz egészségügyi miniszter és a kabinetfőnök, Arabski szolgált útmutatással a továbbiakra vonatkozóan, majd csoportokra osztották őket.

Az első csoportba azok kerültek, akiknek a családtagjáról azt mondták, hogy könnyen azonosítható. Minél nagyobb volt a csoport sorszáma, annál kevésbé tartották lehetségesnek az egyértelmű azonosítást.

Natalia édesanyja és Michał az utolsó csoportba kerültek.

Ewa Kopacz egészségügyi miniszter, aki szakmájára nézve orvos, arra kérte a hozzátartozókat, hogy „legyenek erősek, és figyelmesen vizsgálják meg az áldozatokat”, hisz nem lesz más alkalmuk erre, a koporsókat ugyanis lepecsételik, és Lengyelországban nem fognak további vizsgálatokat folytatni.

Hétfőn késő délután, öt órakor, az utolsó csoportban szállították Izabelát és Michałt az intézetbe, ahol az azonosítást végezték. A miniszter és Arabski fogadta őket.

– Ismét elmondták, külön kihangsúlyozva, mennyire fontos ügyelnünk arra, hogy azonosítani tudjuk az áldozatot. Ez az utolsó esélyünk – meséli Izabela Januszko.

Úgy tűnt neki, hogy a miniszter szavai nem is az áldozatok hozzátartozóinak, hanem sokkal inkább a jelen lévő oroszoknak szóltak. Sokan vették őket körül az intézetben: orvosok, tolmácsok, pszichológusok és egy ügyész.

Ottléte alatt Izabela egészen elvesztette az időérzékét. Bevitték egy laboratóriumba, hogy vérmintát adjon, majd részletes információkat kértek, például arról, hogy volt-e az áldozatnak valamilyen különleges testi jegye, esetleg betegsége, átesett-e valamilyen műtéten, milyen ruhát és fehérneműt viselt. Ez talán egy órát vett igénybe, de az is lehet, hogy háromszor annyit.

Az intézet munkatársai előkészítették a holttesteket és testrészeket az azonosításhoz. Megmutatták Izabelának és Michałnak azt a termet, amelyikben szerintük Natalia feküdt.

– Nem tudtam átlépni a küszöböt. Nem volt hozzá erőm. Michał ment be végül, de egy másik légiutas-kísérő feküdt ott – meséli Natalia édesanyja.

Ezután már senki sem törődött Izabelával és Michałlal. Magukban ténferegtek a folyosókon. A termekben ott hevertek a szmolenszki áldozatok holmijai: ékszerek, órák, ruhák. Úgy tűnt, azokra sem ügyel senki. Izabelának az volt a benyomása, hogy csak a magas társadalmi státuszú emberek hozzátartozói álltak a figyelem középpontjában. Egy légiutas-kísérő családjára senkinek sem volt ideje.

A folyosón ültek, amikor a lengyel helikopteres mentőcsapat egyik tagja észrevette őket, és szólt, hogy menjenek lejjebb egy emelettel, mert, mint mondta, „még mindig érkeznek oda egyelőre azonosítatlan holttestek és testrészek”. Az alsó szinten találkoztak a lengyel mentőcsapat vezetőjével, aki megerősítette az információkat, ám hozzátette:

– Ha eddig nem sikerült felismerniük egyik holttestet sem, akkor aligha fogják tudni azonosítani azok között, akik most érkeznek ide. Lehetetlen felismerni őket – idézi fel Izabela Januszko a csapatvezető szavait.

Kedden, hajnali egy óra után tértek vissza a szállodába, miután feladták a keresést. Nataliának nyoma sem volt. Reggeli után úgy döntöttek, hogy hazarepülnek Varsóba. Ez utólag jó döntésnek bizonyult. Néhány áldozat hozzátartozói ugyanis napokig vártak arra, hogy azonosíthassák Moszkvában a szeretteiket – mindhiába.

Izabela azt hitte induláskor, a moszkvai út olyan rövid lesz, hogy még fogkefét és váltóruhát sem kell csomagolnia. Amikor pedig kezdett elhúzódni az ott-tartózkodásuk, azt eleinte jó jelnek vélte. A hosszas várakozás azt a benyomást keltette benne, hogy a hatóságok gondosan végzik a munkájukat.

– Az ember azt gondolja, hogy a hatóságok minden tőlük telhetőt megtesznek, és a mi érdekeinket tartják szem előtt – jegyzi meg Greg Januszko.

Ám az ellentmondások egyre nyilvánvalóbbá váltak. Két nappal a baleset után a lengyel egészségügyi miniszter arról tájékoztatta a hozzátartozókat, hogy az áldozatok DNS-vizsgálatát elvégezték, és ami ezt illeti, pontot tettek az ügy végére. Ugyanakkor azonban az áldozatok maradványainak egy része ekkor még mindig Szmolenszkben volt. Lehetetlen lett volna minden áldozatot megvizsgálniuk annyi idő alatt, vélekedik Greg Januszko.

Natalia családja csak később tudta meg, hogy a Nemzetközi Bűnügyi Rendőrségi Szervezet, az Interpol gyakorlata szerint egy nagy katasztrófa áldozatainak azonosítása során nem az a döntő, hogy a hozzátartozók felismerik-e az áldozatokat, hanem a DNS-tesztek, ujjlenyomatok, fogászati leletek és más egészségügyi információk segítségével azonosítják az áldozatokat. Általában az azonosítás a nyomozók feladata, nem pedig a hozzátartozóké.

Oroszországban nem követték a nemzetközi irányelveket. Greg Januszko eltűnődött azon, hogy ez vajon az orosz fél lustaságának számlájára írandó, vagy a családtagok szándékos sokkolása volt-e a cél.

A lengyel különleges erők katonái átvizsgálták az áldozatok otthonát is. Átkutatták a papírkosarak és szennyestartók tartalmát, hajszálakat kerestek a fésűk fogai közt, fogkeféket és borotvákat foglaltak le – olyan tárgyakat, amelyek segítségükre lehetnek a DNS alapján történő, szabályszerű azonosításban.

Natalia családjának biztonságérzetét növelte a katonák látogatása, a hatóságok professzionalizmusáról és eltökéltségéről tanúskodott számukra.

– Megnyugtatott bennünket. Kevesebb gyanakvás ébredt így bennünk, mint kellett volna.

A Szmolenszkben történtek lengyelországi vizsgálatát katonai ügyész vezette. Hat hónappal a moszkvai utazás után, 2010 végén, a tél beköszöntével Izabela Januszko felkereste annak a varsói ügyésznek az irodáját, aki látszólag a balesetet vizsgálta. Beszélgetésük során az ügyész azt hajtogatta, hogy Natalia édesanyja nem járt Moszkvában, annak ellenére, hogy hivatalos meghívást kapott, illetve hogy a lengyel hatóságok szállították az orosz fővárosba, fogadták ott, és DNS-mintát is vettek tőle.

– Ekkor kaptam észbe, hogy valami nincs rendben. Az ügyészségi eljárás kész zűrzavar volt – emlékszik vissza Izabela Januszko.

Díszrepülés

Tizenhárom nappal a baleset után Moszkvából Lengyelországba szállították a koporsót, amelyben – legalábbis a hatóságok állítása szerint – Natalia maradványait helyezték el. Lech Kaczyński elnök holtteste érkezett haza elsőként, Natalia lezárt koporsója pedig az utolsók között.

Az egész család kiment a varsói katonai repülőtérre az elhunytak fogadására. A szertartás során Natalia és a többi áldozat koporsóját a repülőgépről halottaskocsikba tették át, és a Torwar Arénába szállították a közös temetésig.

A lengyelek tömegével vonultak az utcára, hogy leróják kegyeletüket. A gyászolók az út szélére sereglettek, és kalapjukat levéve tisztelegtek az előttük haladó gyászmenet előtt, virágokat szórva az autók motorháztetőire.

Három másik légiutas-kísérő is életét vesztette Szmolenszkben, de Natalia halála került a címlapokra. Édesapja emlékeiben úgy él, hogy a repülőgépen utazók közül csak a legfiatalabb stewardess volt az, akit mindenki név szerint ismert. Kínos érzés volt.

A médiumok híradásait a szmolenszki tragédia uralta. A Donald Tusk miniszterelnök pártjához, a Polgári Platformhoz tartozó miniszterek sorban nyilatkoztak a sajtónak, és több lengyel médium kommentár nélkül közvetítette is a kormány üzeneteit.

– Kopacz egészségügyi miniszter annak idején ígéretet tett arra, hogy minden koporsó Lengyelországban lesz egy adott napon, adott órában. Bennem voltak kételyek ezzel kapcsolatban – meséli Greg Januszko.

Minden a tervek szerint történt. Az előre meghirdetett időpontban az egészségügyi miniszter sajtótájékoztatót tartott a kedvenc csatornáján, és bejelentette, hogy a koporsók Lengyelországban vannak, az azonosítás befejeződött. Greg Januszko számára azonban az esemény politikai színezetűnek tűnt.

– Nem tetszett a kommunikáció módja. Azt vártam volna, hogy személyesen hívnak fel, és közlik velünk, hogy a lányunk földi maradványainak azonosítása lezárult. De nem, ők a tévében jelentették be – nehezményezi Januszko.

Ahogy a miniszter már Moszkvában figyelmeztette őket, a hozzátartozók nem nézhettek bele a Lengyelországba szállított koporsókba. Idő éppenséggel lett volna rá, hiszen a koporsók hazaszállítása két héten át tartott. Lengyelországban törvénybe ütközött megakadályozni, hogy a család tagjai láthassák hozzátartozójukat a temetés előtt, és ez egyébként is példátlannak számított. Mindennek ellenére sem Natalia apja, sem az édesanyja, sem a húga, sem a volt barátja, sem bármelyik rokona nem nézhette meg a holttestet a koporsóban.

A temetési szertartásra a varsói óvárosban található katonai székesegyházban került sor. Miközben Natalia koporsóját a Varsó nyugati részén fekvő Powązki katonai temetőben helyezték nyugalomra, a lengyel légierő vadászrepülőgépei díszrepülést hajtottak végre a temető fölött.

– Natalia mellett egy másik légiutas-kísérő nyugszik, és a kormányőrség tisztjei, akik a járatot kísérték – folytatja Greg Januszko. – Úgy érezzük, Natalia a barátai körében pihenhet ott.

A Powązki temetőben huszonnyolc szmolenszki áldozatot temettek el.

A gyászidőszak még nem ért véget, amikor a szmolenszki áldozatok családtagjai közül sokaknak kezdett az a benyomásuk támadni, hogy az események túl gyorsan haladnak előre. Úgy tűnt, a lengyel kormány a szőnyeg alá akarja söpörni a balesetet. Különösen azt a kérdést igyekeztek elbagatellizálni és megkerülni, hogy az orosz hatóságoknak lehetett-e bármi közük azokhoz az eseményekhez, amelyek a lengyel légierő gépének lezuhanásához és a Tupoljev utasainak életét követelő tragédiához vezettek Nyugat-Oroszországban.

A lengyel miniszterelnök pártja arra törekedett, hogy ellenőrzése alatt tartsa a Szmolenszkről szóló közéleti diskurzust. Donald Tusk miniszterelnök azt nyilatkozta, veszélyes lenne találgatásokba bocsátkozni az orosz fél érintettségéről a szmolenszki incidens kapcsán. Ez a nézet terjedt el leginkább a lakosság körében.

Azt is nyilatkozták, hogy Lengyelország a saját helyzetét nehezítené, ha a hivatalos lengyel baleseti vizsgálati jelentés lényegi módon eltérne az orosz hatóságok által készített jelentéstől.

Greg Januszko különösnek találta ezeket a kijelentéseket. Máig szeretné tudni, hogy mit értettek ez alatt.

Az orosz boncolási jegyzőkönyvek

Az orosz hatóságok viszonylag későn adták át a hozzátartozóknak a boncolási jegyzőkönyvnek nevezett dokumentumokat. Natalia családja körülbelül egy évvel a baleset után kapta meg az iratokat, fényképek kíséretében.

A Nataliáról szóló jelentés most, tizennégy évvel a baleset után, még mindig a lezárt borítékban van. Sem Greg Januszko, sem a felesége nem akarja elolvasni vagy megnézni a papírokat, mert minden bizonnyal téves információkat tartalmaznak.

Más szmolenszki áldozatok családtagjai elmondták Gregnek és Izabelának, hogy Oroszországból olyan boncolási jegyzőkönyveket kaptak, amelyek hamis információkat tartalmaznak elhunyt rokonaikról: a szemszín, testmagasság, vércsoport vagy cipőméret gyakran tévesen szerepel bennük. Néhány esetben a hibák olyan súlyosak voltak, hogy a hozzátartozók a leírás alapján nem is ismertek rá a szerettükre.

– Nem értem, a jegyzőkönyvek hogyan lehetnek ennyire tele hibákkal, amikor egy évig tartott az összeállításuk – háborog Izabela.

A valóságnak nem megfelelő ismertetőjeleket tartalmazó orosz jelentések kérdéseket vetettek fel a hozzátartozók körében: vajon valóban azok az emberek kerültek a sírokba, akiknek mondták őket?

– Az emberek ekkor kezdték azt követelni, hogy nyissák fel a sírokat – meséli Greg Januszko.

Kizárólag a sírok átvizsgálása révén tartották lehetségesnek, hogy meggyőződjenek az eltemetett emberek valódi személyazonosságáról. A nyomás akkor kezdett erősödni, amikor néhány család már követelte a hatóságoktól, hogy felnyithassák a hozzátartozójuk sírját, de Tusk miniszterelnök elutasította a tömeges exhumálásra vonatkozó javaslatot. Ám amikor az egyik magas rangú áldozat családja mégis megvizsgáltatta a sírt, kiderült, hogy abban egy másik szmolenszki áldozat holtteste fekszik.

Az exhumálást kezdeményező családokat bírálni kezdték, a további vizsgálatokat pedig ellenezték, mivel azok állítólag sokba kerülnének a lengyel adófizetőknek. Egyesek azt hangoztatták, hogy az exhumálás mellett kardoskodókat arra kellene kényszeríteni, hogy végignézzék az egész műveletet.

Ugyanebben az időszakban, körülbelül egy évvel a baleset után, újabb testrészeket küldtek át Oroszországból, mondja el Greg. Nagy méretű emberi maradványokat, teszi hozzá Izabela.

Az orosz hatóságok ilyen későn kezdték el átadni a lengyel ügyészségnek a szmolenszki áldozatok egyes maradványait. Senki sem mondta meg, hogy miért tartották vissza őket ilyen sokáig Oroszországban. Greg Januszko úgy véli, hogy talán egy oroszországi laboratóriumban tárolták őket, erről azonban nincs biztos információ.

A jelek szerint az akkori lengyel katonai főügyész intézte a testrészek átvételét, azonosítását és továbbítását a hozzátartozókhoz. Az áldozatok családtagjai feltételezték, hogy a lengyel hatóságok szakszerűen elvégzik a maradványok vizsgálatát, és segítenek a megfelelő sírba helyezni őket.

Néhány család elhamvasztatta az utólag érkezett testrészeket. Mások felnyittatták a sírt, és egy kis dobozban helyezték a koporsó mellé az utólagosan elküldött, feltehetően a családtagjukhoz tartozó testrészeket.

Greg kifejti, hogy az emberi kultúrákban egyetemesen tabu a holttestek meggyalázása. Oroszország azonban a jelek szerint nem törődik a civilizált világban uralkodó konszenzussal ezzel kapcsolatban. Egy tömegtragédia áldozatainak földi maradványait fegyverként használja fel ellenségei megalázására.

Csak évekkel később derült ki, hogy a lengyel hatóságok nem ellenőrizték, kiknek a testrészei érkeztek utólag Oroszországból, és kiknek a sírjába temették őket.

– A hatóságok nem tudták, hogyan járjanak el. Az elhamvasztott maradványok esetében a probléma legalább visszavonhatatlanul lezárult – jegyzi meg Greg Januszko.

A konferenciasorozat

Egy nap Izabela Januszko a Powązki temetőben üldögélt. Nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy a hivatalos baleseti vizsgálat azt állapította meg: lezuhanása előtt a repülőgép orsószerűen megpördült a levegőben, mielőtt a földbe csapódott volna. Az orsófordulat azt jelenti, hogy a gép 360 fokkal fordul el a hossztengelye körül.

Izabela Januszko különösnek találta az elméletet. Egykori légiutas-kísérőként egész pályafutása során repülőgépeken dolgozott.

– Egy ilyen repülőgép hatalmas, több tucat tonnás monstrum. Hogyan tudott volna orsófordulatot végrehajtani? Kételyek ébredtek bennem – emlékszik vissza.

Greg Januszko azt mondja, ő nem tud felidézni ilyen döntő pillanatot, amikor egyszeriben rádöbbent arra, hogy a szmolenszki beszámolókkal nem stimmel valami. Kezdettől fogva tele volt kérdésekkel, mert a baleset okáról különösnek tűnő elméletek keringtek a médiában.

– Kezdetben az egyik kormánybarát lengyel tévécsatorna azt állította, hogy a pilóták négyszer próbáltak leszállni. Azt sugallta, hogy a pilóták makacssága okolható a balesetért. Nem tudtam mire vélni az egészet.

Az akkori orosz és a lengyel vezetés elméleteinek hitelességét az is aláásta a Januszko család szemében, ahogy a lengyel hatóságok nyilvánosan hálájukat fejezték ki Oroszországnak az együttműködésért. A hivatalos nyilatkozatok szerint a szmolenszki baleset közelebb hozta egymáshoz a két ország népét.

Kopacz egészségügyi miniszter egyenesen úgy fogalmazott, hogy az oroszoktól valójában bocsánatot kellene kérni azokért a problémákért, amelyeket Lengyelország okozott Oroszországnak.

– Nem hittünk a fülünknek – méltatlankodik Greg Januszko.

Vlagyimir Putyin volt az orosz miniszterelnök a szmolenszki baleset idején. Greg szerint Putyin a sajtókonferenciákon egyenesen szégyenkezni látszott a lengyel kormány meghunyászkodása miatt.

Natalia édesanyja, Izabela azzal folytatja, hogy két évvel a baleset után, 2012 októberében kerültek napvilágra újabb gyanús körülmények. Ekkor rendezték tudósok és kutatók részvételével az első tudományos konferenciát Lengyelországban a szmolenszki légikatasztrófáról. A konferencián különböző tudományágak szakértői ismertették eredményeiket a repülőgép megsemmisüléséhez vezető eseménysort és a baleset lehetséges okait illetően.

Az előadók között voltak matematikusok, mérnökök, fizikusok, valamint repülési és aerodinamikai szakértők. A konferencia helyszíni híradásai szerint a tudósok egyöntetűen úgy vélték, hogy a szerencsétlenségről szóló hivatalos beszámoló nem meggyőző. Szmolenszk világszerte felkeltette a tudományos körök érdeklődését.

A területről készült műholdfelvételek, a fényképeken látható hatalmas mennyiségű törmelék és a szétszóródás mértéke, valamint a repülőgépen keletkezett sérülések jellege alapján a tudósok arra a megalapozott következtetésre jutottak, hogy a gép belsejében keresendő a pusztítás előidézője.

A számos kutató által különböző forrásokból és különböző módszerekkel összegyűjtött bizonyítékok arra utaltak, hogy a fedélzeten egy vagy akár több robbanás is történhetett, még amikor a gép a levegőben volt.

Natalia szülei először a tudósok szájából hallottak a robbanás lehetőségéről. Az ezzel kapcsolatos elméletek nem érték őket különösebb meglepetésként, hisz észszerű magyarázatul szolgáltak a nagymérvű pusztításra. Sokkal meglepőbb volt számukra az, hogy a lengyel egészségügyi miniszter orvos létére nem volt képes átlátni a legegyszerűbb összefüggéseket sem.

– Annak ellenére, hogy a miniszter a találkozóinkon azon szörnyülködött, hogy milyen rossz állapotban vannak a holttestek, abba nem gondolt bele, hogy miért is – idézi fel Izabela Januszko.

A miniszter a nemzethez intézett beszédében a televízióban azt mondta, reméli, soha az életben nem kell többé olyasmit látnia, mint ami Moszkvában tárult a szeme elé.

– Igen, diplomás orvos, mégsem csodálkozott azon, hogy ez mégis hogy a fenébe történhetett. Az azért nem normális dolog, hogy egy lezuhanó repülőgép százezer darabra, apró szilánkokra robban szét – vélekedik Greg Januszko.

Ha egy repülőgép viszonylag alacsony magasságból, 280 kilométer per órás sebességgel egy darabban csapódik a puha, sáros talajba, akkor feltételezhetően a törzs viszonylag szabályosan törik darabokra. Ahogy egy tábla csokoládé töredezik kockákra – keresi a megfelelő hasonlatot Greg. Ez a gép azonban úgy nézett ki, mint egy játék repülő, amit egy pszichopata gyerek kalapáccsal potyolt szét – írja le a látványt.

– A konferenciákon a szakértők képeket mutattak arról, hogy hogyan kunkorodott kifelé a gép burkolata. Ezt pedig csak belülről ható erő okozhatta.

Sok más áldozat családtagjaihoz hasonlóan Greg és Izabela is évről évre eljárt a Piotr Witakowski professzor által szervezett konferenciákra. A szakértők előadásait hallgatva egyre határozottabban körvonalazódott bennük a gyanú: valami nagyon nem stimmel a baleset hivatalos vizsgálatával és a nemzet nyilvánossága felé közvetített üzenetekkel.

Nem a pilóta hibájából történt az egész. Nem történt semmiféle spontán orsófordulat.

Valami más történt. De vajon micsoda?

A szmolenszki balesettel kapcsolatos megállapításokat ismertető kutatók közül többeket kirúgtak. Amikor egyes tudósok egy kólásdoboz segítségével szemléltették a repülőgépen keletkezett károkat, az újságírók kinevették és primitívnek nevezték őket.

– A média azon gúnyolódott, hogy „előástak egy lengyel tudóst egy isten háta mögötti amerikai egyetemről, hogy nyilatkozzon” Szmolenszkről. Kíváncsi voltam, hogy Oxfordra vagy Cambridge-re, esetleg a Harvardra vagy a Yale-re gondoltak-e – meséli Greg.

Az oroszok megpróbálták lefizetni a tudósokat, hogy befogják a szájukat. Wiesław Binienda lengyel-amerikai professzor és kutató például éveken keresztül tanulmányozta a balesetet. Lengyel újságírók arról számoltak be, hogy az oroszok egymillió dolláros kutatási támogatást ajánlottak neki, hogy más témák felé forduljon.

Natalia szülei beszélgetni kezdtek más áldozatok hozzátartozóival, majd közösen próbáltak minél több információt megtudni a szerencsétlenség körülményeiről és szeretteik sorsáról. A családok neves repülésbiztonsági szakértők segítségét vették igénybe, meghallgatásokat kértek Brüsszelben az európai parlamenti képviselőktől, és felajánlották segítségüket a kutatóknak. Mivel a lengyel hatóságok nem tették a dolgukat, a családok magánnyomozásba kezdtek, és azt a saját pénzükből finanszírozták. Például összegyűjtötték az áldozatok Oroszországból visszajuttatott tárgyait, többek közt órákat, ékszereket és ruhákat, majd megvizsgáltatták őket egy robbanóanyag-szakértővel az egyik áldozat családtagjának otthonában. Tudni akarták, hogy van-e rajtuk nyoma robbanóanyagnak.

A moszkvai közvetítéssel a családokhoz visszajuttatott tárgyakon nem találtak robbanóanyagra utaló nyomokat. Greg Januszko szerint valamilyen vegyi anyaggal tisztították meg őket. Az egyik áldozat hozzátartozói azonban maguk vitték haza Oroszországból a családtagjuk kabátját.

Ezen a ruhadarabon robbanóanyag nyomaira bukkantak.

A kormányhoz hű média azonnal előállt a magyarázattal: a robbanóanyag-maradványok szerintük „az afganisztáni járatokon szolgálatot teljesítő legénység egyenruháiról” származhattak.

Greg Januszko azt meséli, a családtagok célja az volt, hogy megpróbáljanak választ találni a tudományosan megalapozott kérdésekre, olyanokra, amelyeket a lengyel hatóságok meg sem próbáltak tisztázni.

Saját erőfeszítéseik és a tudományos kutatók vizsgálatai ellenére a családok a hallgatás falába ütköztek. Az évek során megpróbáltak további válaszokat kapni a kérdéseikre a katasztrófa idején hivatalban lévő lengyel politikusoktól és hatóságoktól, több kormányhivataltól is.

Ám a felelet legjobb esetben is csupán annyi volt, hogy nehéz választ adni a kérdésre.

– Ekkor feltettük a kérdést, hogy ha most nem tudnak még válaszokkal szolgálni, akkor mikor jön el az ideje, hogy valaki felelni tudjon a kérdéseinkre. Hirtelen senkit sem lehetett elérni többé, és a megkereséseink válasz nélkül maradtak.

Ha megfelelően végzik el, a légi balesetek kivizsgálása nem hagy teret a szubjektív értelmezésnek. Egy sikeres vizsgálat során az eredmények egyértelmű igenlő vagy nemleges válaszok. Ez tudomány, fizikai törvények vizsgálata.

De amikor Szmolenszk kerül szóba, az akkori lengyel döntéshozók közül sokan dühbe gurulnak. Olyankor minden rendelkezésükre álló eszközt bevetnek, hogy bagatellizálják a történteket. Az egész diskurzust ostobának és nevetségesnek akarják beállítani – összegzi tapasztalatait Greg Januszko. Majd pedig felteszik a kérdést, hogy „nem lenne-e itt az ideje, hogy lezárjuk végre ezt az egészet?”.

– Jaj, ne, hagyjuk már Szmolenszket! A fenébe is! Mikor lesz már vége ennek az ostobaságnak? – érzékelteti Greg Januszko a politikusok hozzáállását.

A politikusok néha már azzal fenyegetőztek, hogy beperelik a gyászoló családokat. Az áldozatok hozzátartozóit azzal is megvádolták, hogy indokolatlanul beleavatkoznak a politikába azzal, ha interjúkat adnak.

– Ezek a reakciók tovább növelték a kétségeimet. Vajon mi aggasztja ennyire a döntéshozókat, és miért? – teszi fel a kérdést Greg Januszko.

Mindazokat a hozzátartozókat, akik aktívan követelték a repülőgép-szerencsétlenség nemzetközi nyilvánosságban történő megfelelő kivizsgálását, megbélyegezték. „Szmolenszk-szektának” nevezték őket, futóbolondoknak.

A sírok felnyitása

Natalia családja – több mint tíz másik áldozat hozzátartozóival együtt – évekig kérte a sírok megnyitását és az elhunytak maradványainak vizsgálatát. A tragédia után hét évvel, 2017-ben végül engedélyezték az exhumálást. A döntést Lengyelország új főügyésze hozta meg, aki a 2016-os lengyel parlamenti választásokon történt kormányváltás után új vizsgálatot indított a szmolenszki tragédia ügyében. A Jog és Igazságosság Párt került ekkor hatalomra.

Azt akarták, hogy a szmolenszki áldozatok maradványait szabályszerű vizsgálatnak vessék alá, és a nem saját sírjukba temetett elhunytak a megfelelő nyughelyre kerüljenek.

Az ügyészség igyekezett felkészíteni a családtagokat a rendkívül összetett és érzelmileg is megterhelő folyamatra. Egyes esetekben az eredetileg rossz sírba temetett elhunytak egyszerűen sírhelyet cserélhettek egy-egy másik sírba temetett áldozat holttestével. Máskor azonban hosszabb időbe telt, mire további exhumálások révén sikerült azonosítani és megtalálni a keresett elhunytat.

– Néha előfordult, hogy a kutatók felnyitották például az 1-es számú sírt, és olyan maradványokat találtak, amelyeknek nem ott lett volna a helyük, hanem a 6-os, 17-es, 28-as, 53-as sírban, és így tovább – emlékszik vissza Greg Januszko.

Arra is szükség volt, hogy kivárják, a később feltárt sírok tartalmaznak-e olyan emberi maradványokat, amelyek a már korábban azonosított áldozatokhoz köthetők.

Natalia családja is hasonló helyzetbe került.

A műveletet szakszerűen hajtották végre. A temetőben minden sír fölé külön sátrat emeltek – rendezett, jól megvilágított és megfelelően felszerelt helyszíneket alakítottak ki.

A család jelen volt, amikor Natalia sírját is felnyitották. Éjszaka került rá sor, és úgy három-négy órán át tartott. Natalia koporsóját halottaskocsival a kelet-lengyelországi Lublini Egyetem törvényszéki kutatóintézetébe szállították. A család és a koporsó egy tizennégy autóból álló konvojjal tette meg a 200 kilométeres utat. Reggel hét órára Lublinban voltak.

A vizsgálatokban részt vett egy kiváló amerikai patológus, Michael Baden professzor. Már a légi katasztrófa utáni időszakban több család is kérte, hogy őt is vonják be az eljárásba, hiszen jelentős tapasztalattal rendelkezik súlyos légi balesetek kivizsgálásában. A tragédia idején hivatalban lévő lengyel kormány azonban nem adott engedélyt arra, hogy közreműködjön az akkori vizsgálatokban.

A sírok tartalmának vizsgálata újabb lelki megrázkódtatást jelentett a gyászoló családok számára. Csak a felnyitásukkor derült ki, hat évvel azután, hogy Oroszország a katasztrófát követő évben utólag juttatott el testrészeket Lengyelországba, hogy a 2011-ben hivatalban lévő lengyel katonai főügyész nem ellenőrizte az orosz fél által megadott azonosító adatokat. Úgy fogadta el az orosz hatóságok által szolgáltatott információkat, ahogy voltak, anélkül, hogy DNS-teszteket vagy egyéb vizsgálatokat végzett volna a kapott emberi maradványokon.

A hatóságok a testrészeket anélkül küldték tovább temetésre, hogy előzetesen megvizsgálták volna őket – egyes esetekben ráadásul nem is a megfelelő családokhoz kerültek. A sírok felnyitásakor kiderült például, hogy egy olyan koporsóban, amelybe a lengyel katonai ügyész utasításának megfelelően egy Oroszországból visszajuttatott női lábat helyeztek el utólag, egy másik személy törzse és két lába volt. Azok viszont egy férfihoz tartoztak.

– Tehát éveken át három láb volt abban a sírban: egy női végtag és egy férfi két lába. A női láb Nataliáé volt… – mondja Greg.

A sírok felnyitása más szabálytalanságokat is feltárt. Azok, akik Moszkvában a holttestek elhelyezésével foglalkoztak, olyan dolgokat is tettek a koporsókba, amelyek nem tartoztak az elhunytakhoz: limlomokat, más testek darabjait, sőt, néhány koporsóba szemét is került. Az egyik áldozatra ráürítették egy kuka tartalmát.

Natalia koporsójában három pár cipő volt, illetve valakinek a lábfeje, keze és más efféle – mesélik a szülők. Greg Januszko nem kételkedik abban, hogy 2010 áprilisában Moszkvában valódi, hivatásukat tisztességgel végző orvosok is részt vettek a munkában – olyanok, akik a hippokratészi eskü szellemében cselekedtek, és jóravaló emberként lelkiismeretesen látták el feladataikat. Ám később az is kiderült, hogy az orosz hírszerzés emberei egyes elhunytakat szándékosan megcsonkítottak Moszkvában. Greg Januszko szerint a sírok felnyitásakor derült ki, hogy több elhunyt arcát eltávolították.

– Erről olyan családtagok számoltak be, akik eredetileg Moszkvában azonosították hozzátartozójukat – mondja Greg. – Az arcot azonban az azonosítás után lemetszették.

Januszko úgy véli, hogy a lengyel orvosoknak természetesen a baleset után azonnal meg kellett volna vizsgálniuk a maradványokat, ahogyan azt a miniszterek annak idején megígérték.

– Hazugság volt – állapítja meg Izabela Januszko.

Az áldozatok közül Natalia maradványai álltak a leghosszabb ideig a hűtőkamrában, a többi sír felnyitására várakozva. Végül három hónap elteltével vált lehetővé, hogy a család Natalia maradványait megtalálja a többi sírban.

– Emlékszem a pontos dátumokra. Nataliát márciusban, a feleségem névnapján exhumálták, és júniusban, az én születésnapomon temettük újra. Nagyon hosszú ideig tartott – idézi fel Greg Januszko.

A patológusok közölték a családdal, hogy Natalia holtestének mintegy 80 százalékát sikerült megtalálni. A család szemszögéből nézve a helyzet így is jobb volt, mint korábban, amikor a maradványok egy része az oroszországi Szmolenszk repülőterén volt a földben, egy része egy moszkvai hűtőkamrában, néhány testrész más emberek sírjaiban, a maradék pedig ki tudja, hol. A család arra törekedett, hogy Natalia maradványaiból minél több kerülhessen egy helyre, a saját sírjába.

Mielőtt újratemették volna, az apja megkérdezte az illetékesektől, hogy kaphatnának-e egy új egyenruhát a lányuk számára a lengyel hadseregtől.

– Natalia karácsony előtt Afganisztánba vagy Irakba repült egy meglepetésszerű látogatás alkalmával, amikor az elnök a kiküldött csapatokkal találkozott. Ekkor trópusi egyenruhát viselt – meséli az apa.

Amikor Nataliát végső nyughelyére helyezték a Powązki temetőben, a családja ezt a trópusi egyenruhát tehette összehajtogatva a koporsójába.

A média

Natalia családja a kezdetektől fogva figyelt a média híradásaira. Rövid időn belül megosztóvá vált a helyzet, és a párbeszéd egyre feszültebb, mérgezőbb lett. A közreadott tudósításokban gyakran igazságtalanul és egyoldalúan ábrázolták a szmolenszki áldozatokat és családtagjaikat.

Alig néhány nappal a baleset után már megjelentek olyan lejárató anyagok is, amelyekben a hozzátartozókat pénzéhes érdekhajhászokként ábrázolták.

Az újságírók nyilvánosságra hozták a családoknak kifizetett kártérítések részleteit, az összegeket egymással hasonlították össze, és gyakran éles kritikával illették az érintetteket. Egyes hozzátartozókat, például Lech Kaczyński elnök lányát, a „túl magas” kártérítési összeg miatt kritizálták. A média beszámolói szerint a szmolenszki özvegyek a kártérítési pénzből fényűző nyaralásokra utaztak egzotikus országokba.

– Ravasz húzás volt. Az volt a cél, hogy az együttérzést irigységgé változtassák, és az áldozatok rokonait kapzsinak tüntessék fel – mondja Natalia édesapja.

Ezek a beszámolók és megszólalások sok lengyelt az érintett családok ellen fordítottak.

– Igazán ízléstelen volt. Az újságírók minden trükköt bevetettek, hogy szégyent és bűntudatot ébresszenek bennünk – emlékszik vissza Greg Januszko.

A szmolenszki áldozatok családtagjainak, különösen a gyermekeknek a védelmére létrehozták az Április 10. Alapítványt, amely kezdetben nagy összegeket kapott a kormánytól, lengyel állami vállalatoktól és magáncégektől. Aztán az alapítvány nevét egyszer csak megváltoztatták, és közölték, hogy attól kezdve másoknak nyújt anyagi támogatást.

Donald Tusk, az akkori miniszterelnök is szította az ellenséges indulatokat. Azt nyilatkozta például a nyilvánosság előtt, hogy „tudom, egyes családok hevesen érdeklődnek az állam folyósította kártérítés iránt, ezért megnyugtatnám őket, hogy türelem, gondunk lesz rá”.

A sajtóorgánumok többsége a miniszterelnök pártját, a Polgári Platformot és annak képviselőit támogató hangon szólalt meg, gyakran azok szócsöveként működve. A televízióban még az a kérdés is felmerült, hogy a Jog és Igazságosság Pártot képviselő Lech Kaczyński elnök méltó-e arra, hogy Krakkóban, a waweli székesegyházban, a királyok, nemzeti nagyságok között temessék el.

A kifizetett kártérítés sok család számára segítséget jelentett a szmolenszki tragédiával járó nehézségek enyhítésében. Natalia hozzátartozói is az összeg jelentős részét orvosi kezelésekre fordította. A Januszko család – sok más érintetthez hasonlóan – komoly egészségügyi problémákkal szembesült a tragédia következtében.

– Az orvosok szerint ez a stresszre adott reakció. A feleségem és én is rákos lettem – meséli Greg Januszko, aki 2024 tavaszán is átfogó rákkezelésen vett részt.

Néhány lengyel újságíró folytatta a balesettel kapcsolatos kutatást, és a tények nyilvánosságra hozatalát. Őket is igyekeztek befeketíteni. Az elnöki repülőgép lezuhanásában való orosz részvétel után nyomozó újságírókat összeesküvéselmélet-hívőknek, üldözési mániásoknak és bajkeverőknek minősítették. Munkájuk megítélését átpolitizálták, és a Jog és Igazságosság Párt propagandistáinak bélyegezték őket.

Röviddel a repülőgép-szerencsétlenség után az akkor ellenzékben lévő Jog és Igazságosság Párt azzal vádolta meg Oroszországot, hogy köze volt a gép lezuhanásához. A párt egyik prominens képviselője, Antoni Macierewicz ellenzéki vizsgálatot kezdeményezett a baleset ügyében a lengyel parlamentben.

Ám a szmolenszki áldozatok családjai sem mindenben értenek egyet a szerencsétlenség okaival kapcsolatban, illetve a tragédia utóéletét és a lengyelországi vizsgálatokat illetően. Néhány áldozat családja maga is összeesküvés-elméletnek tartja az orosz érintettségre vonatkozó felvetéseket.

– A sárdobálás épp azért hatásos, mert egy része megragad az emberek emlékezetében – véli Greg Januszko, akinek családját szintén az összeesküvés-elméletek híveiként bélyegezték meg.

– Pedig igazán semmit sem szeretnénk jobban, mint megtudni az igazságot. Mindenkinek, aki szerint Oroszország szerepvállalása puszta spekuláció, látnia kellene a bizonyítékokat – mondja Greg Januszko.

A lengyel fősodratú sajtó munkatársai vonakodtak interjút készíteni Natalia családjával. A megosztott lengyel médiatér egy kisebb része, az úgynevezett patrióta vagy jobboldali sajtó azonban az ő szemszögükből vizsgálta a történteket.

– A mainstream média fő üzenete az, hogy Oroszország szakszerű vizsgálati jelentést készített a balesetről, Lengyelország pedig kidolgozta a sajátját, azaz a baleset okait alaposan kivizsgálták és az ügyet lezárták – foglalja össze keserűen Greg Januszko.

A családok jogos vágyát, hogy megtudják az igazságot hozzátartozóik sorsáról, olyan nyilvános megszólalásokkal korlátozzák, amelyek szerint „a családokat békén kellene hagyni”.

Greg Januszko úgy véli, az elhunytak hozzátartozói arra emlékeztetik a lengyel hatóságokat, hogy nem végezték el a feladatukat. A lengyel politikusok többnyire csupán a katasztrófa évfordulóján tartott megemlékezésen, április 10-én foglalkoznak az esettel és az áldozatok családjaival.

Ezen a napon a családok meghívást kapnak a varsói Piłsudski téren, a szmolenszki katasztrófa emlékművénél rendezett eseményre a sajtófotók kedvéért.

A lengyel vezetők és Oroszország

Natalia családja tehetetlenül szemlélte, ahogy a lengyel vezetés egymást követő hibás döntései akadályozták a légi katasztrófa kivizsgálását. A lengyel kormány például nem nyújtott be hivatalos kérelmet Oroszország felé, hogy a baleset helyszínét szuverén extraterritoriális területté nyilvánítsák Lengyelország számára. Ehelyett a lengyel vezetés átengedte a kivizsgálás jogát az orosz Nemzetközi Légi Közlekedési Bizottságnak.

Egy találkozón Tusk miniszterelnök azt mondta az áldozatok családjainak, hogy a balesetet követő összes döntés az ő vállán nyugszik, és hogy teljes felelősséget vállal értük, ám valójában ezek ügyében senki sem vállalt felelősséget.

A miniszterelnök egyik döntése az volt, hogy Lengyelország a szmolenszki tragédia esetében a nemzetközi polgári repülésről szóló chicagói egyezményt alkalmazta, nem pedig a katonai repüléseket szabályozó, Lengyelország és Oroszország között 1993-ban aláírt kétoldalú megállapodást. Ez az egyezmény azért volt különösen fontos az orosz fél számára a kilencvenes évek elején, mert a Szovjetunió akkoriban légi úton szállította el hadfelszerelésének egy részét Kelet-Németországból. Attól tartottak, hogy a kivonulás során légi balesetek történhetnek, és a kétoldalú megállapodás egy ilyen esetben méltányosabb vizsgálati eljárást biztosított volna számukra.

– Tusk nem tudta megmagyarázni, hogy miért döntött így – mondja Greg Januszko.

Natalia családja megbocsáthatatlannak tartja a Tusk miniszterelnök kormánya által elkövetett hibákat. Miközben Oroszország mindent megtett, hogy akadályozza a légi baleset korrekt kivizsgálását, és méltatlan módon kezelte az áldozatok földi maradványait, a döntéshozók dicsérettel illették Oroszországot a jó együttműködésért.

– Emellett egy olyan verziót adtak elő az eseményekről a nyilvánosság előtt, amely nem áll meg a lábán – véli Greg Januszko, akit nem hagy nyugodni az a gondolat, hogy vajon nem zsaroltak-e meg néhány kulcsfontosságú lengyel döntéshozót 2010-ben, vagy nem kényszerítették-e őket az oroszokkal való együttműködésre.

Januszko szeretné azt hinni, hogy a lengyel döntéshozók csupán naivitásból és hozzá nem értésből hoztak hibás döntéseket – nem pedig azért, mert tudatosan együttműködtek volna Oroszországgal egy súlyosabb, veszélyesebb értelemben. Végső soron a szmolenszki katasztrófa hátterében az orosz biztonsági apparátus befolyása sejlik fel – márpedig Oroszországban nem húzódik éles határ a titkosszolgálatok, a politikai vezetés és az üzleti érdekcsoportok között. Ez az, amit az európai politikai körök gyakran nem értenek – mondja beszélgetőtársam.

Greg Januszko szerint Tusk pártja azt az illúziót táplálhatta, hogy az európai és nemzetközi fősodorhoz tartozik, amely Oroszországot kereskedelmi kapcsolatok révén próbálja civilizálni és a demokratizálódás útjára terelni. A lengyel kormány mindeközben igyekezett normalizálni a viszonyt Moszkvával, és javítani a két ország közötti kapcsolatokat.

– Csakhogy akik ezt megpróbálták, azok maguk is az oroszokhoz hasonlókká váltak – mondja Greg.

Szmolenszkkel Oroszország fenyegető figyelmeztetést küldött Lengyelországnak, méghozzá oly módon, hogy látható legyen a kezük nyoma.

– Természetesen nem került sor hivatalos beismerésre, mindez mégis szembetűnően durva módja annak, hogy azt közöljék: gondoljatok bele, ez veletek is megtörténhet! – figyelmeztet a gyászoló apa.

A lengyel társadalomban még mindig vannak olyan erők, amelyek úgy vélik, hogy Lengyelországnak valamiképpen mindkét fél számára kielégítő módon ki kell egyeznie Oroszországgal. Ezen erők szerint Lengyelországnak semmilyen körülmények között nem szabad „oroszfóbiásnak” mutatkoznia.

– Akárhogy is áll a helyzet, ezeknek az embereknek soha többé nem szabad megengedni, hogy az ország ügyeit irányítsák. Veszélyesek. Az unokáink számára nem biztonságos egy olyan országban élni, amelynek ilyen vezetői vannak – vonja le a következtetést Januszko.

2023 decemberében egyébként ismét Donald Tusk lett Lengyelország miniszterelnöke.

Bírósági ügyek

– Jessikka, gyere csak, mutatni akarok neked valamit! – szólít meg Natalia édesanyja, Izabela, amikor interjúkészítésre érkezem hozzájuk varsói otthonukba.

Egy nagy kartondoboznyi iratot tesz elém: orosz és lengyel nyelvű, hivatalosnak tűnő papírokat.

– Ezek mind oroszországi és lengyelországi bíróságoktól és jogi intézményektől származnak – mondja Izabela.

Amíg a Jog és Igazságosság Párt volt hatalmon, a lengyel ügyészség több, Szmolenszkkel kapcsolatos ügyben is eljárást indított. Bíróság tárgyalta például annak az ügyét, hogy törvénytelen volt-e a tragédia idején hivatalban lévő lengyel katonai ügyész azon döntése, hogy nem végeznek boncolásokat. Az ügyész azzal védekezett, hogy a holttesteket már Moszkvában megvizsgálták, és az áldozatok családjai sürgették a holttestek mielőbbi eltemetését. Izabela és Greg szükség esetén a strasbourgi Emberi Jogok Európai Bírósága előtt szeretné bepanaszolni a lengyel államot a tragikus kimenetelű szmolenszki repülőút megszervezése körüli hiányosságok, illetve a katasztrófa kivizsgálása során elkövetett mulasztások és visszaélések miatt.

A család számára sokat jelentett, hogy 2019 nyarán ítélet született Tusk miniszterelnök kabinetfőnökét, Tomasz Arabskit érintően: Arabskit bűnösnek találták a tragédiával végződő repülőút megszervezése során elkövetett szakmai mulasztás ügyében. Arabski maga is beismerte a bíróság előtt, hogy nem volt tisztában a hivatalos előírásokkal.

A bíróság Arabskit találta felelősnek abban, hogy az elnöki repülőútra Varsóból Szmolenszkbe egyáltalán sor kerülhetett, annak ellenére, hogy a nyugat-oroszországi kisvárosban található aprócska, hivatalosan lezárt Szevernij repülőtér nem volt felkészülve egy ilyen jelentős járat fogadására.

Az ítélet szimbolikus jelentőségű volt Natalia családja számára. A volt kabinetfőnök annyit tudott felhozni saját védelmében, hogy az áldozatok hozzátartozói bosszút akarnak állni rajta.

– Ez nevetséges védekezés volt a részéről. Arabskit ugyan elmarasztalták, de még azt a lehetőséget sem zárták el előle, hogy a jövőben ismét állami tisztséget töltsön be, pedig ennek kizárása magától értetődő lett volna – háborog Izabela.

Lengyelországban ez jogilag lehetséges lenne.

Natalia szülei azt is szeretnék, ha lehetőségük lenne Hágában, a háborús bűnöket vizsgáló törvényszéken kérdéseket feltenni az orosz döntéshozóknak: például arról, hogy megkaphatják-e a lezuhant repülőgép feketedobozainak felvételeit, valamint minden más olyan információt, amelyet az oroszok mindmáig visszatartanak.

Azt is elmondták, hogy mennyire kimerítette őket az évek óta tartó mindennapos küzdelem. Belefáradtak, mégsem tudnak megnyugodni – elborzasztja őket a gondolat, hogy az igazság feltárása nélkül kellene továbbadniuk ezt a történetet a következő nemzedéknek.

– Szeretnénk, ha ezt a dolgot tisztáznák, lezárnák és a felelősöket, legalább szimbolikusan, megneveznék. De úgy tűnik, hogy ez az örökkévalóságig húzódik-nyúzódik – teszik hozzá.

Ugyanakkor Izabela elismeri, hogy történtek lépések a helyes irányba az eltelt évek során. A sírok felnyitása volt az egyik ilyen mozzanat.

– Azért is volt fontos lépés, mert nem akartuk, hogy a lányunk koporsója szeméttárolóvá váljon. Sok más család is így érez – mondja Greg Januszko.

A hozzátartozók számára különösen nagy jelentőséggel bírt, hogy az elhunytak földi maradványait szabályszerűen és méltósággal kezeljék – hiszen az emberi civilizáció kezdetei óta a halottakat tisztelettel és kegyelettel helyezik végső nyugalomra.

– Azt szerettük volna, hogy tiszta egyenruha kerüljön a lányunk sírjába, hogy a szemét eltűnjön belőle, illetve hogy az utolsó csontdarabka is megtalálja a helyét, méghozzá a neki szánt, méltó sírba kerüljön.

A tragédia idején hivatalban lévő döntéshozók egyike sem fejezte ki sajnálatát a történtek miatt. Natalia családjától senki sem kért bocsánatot.

Soha senki nem ismerte el, hogy az oroszok becsapták őket, vagy hogy ők maguk hibáztak. A Januszko családot az zavarja, hogy Lengyelországban senki sem vállalta a felelősséget a történtekért.

– Mi megbíztunk bennük, ők pedig ezt tették…

Az áldozatok családjainak képviselete helyett a lengyel döntéshozók kezeskedtek az orosz fél tetteiért, amikor azt állították, hogy a koporsókat és a holttestek maradványait megfelelő módon kezelték. Egy pap még arról is biztosította a hozzátartozókat, hogy jelen volt a koporsók lezárásánál, és azt hazudta, hogy minden rendben volt.

– A pap azt mondta, tanúja volt annak, hogy az áldozatok holttestét kegyelettel kezelték, és a koporsókba rózsafüzéreket helyeztek. Ez szemenszedett hazugság volt.

A történtek jelentőségét is lebecsülték. A tragédia évében, karácsony körül Greg meghívást kapott egy, a lengyel fegyveres erők parancsnoka által rendezett fogadásra. Furcsa volt a hangulat, mert az akkori varsói orosz nagykövet is meghívást kapott ugyanarra a rendezvényre.

– A fegyveres erők parancsnoka beszédet tartott, amelyben elmondta, hogy a lengyel hadsereg jó évet zárt 2010-ben, eltekintve a kellemetlen szmolenszki incidenstől – emlékszik vissza Januszko.

A legutóbbi, 2022-es újbóli vizsgálat, amelyet Antoni Macierewicz volt lengyel védelmi miniszter vezetett, arra a következtetésre jutott, hogy a szmolenszki légi katasztrófa Lengyelország ellen elkövetett jogsértő zavarkeltés volt az orosz fél részéről. Lengyelország azonban semmilyen módon nem reagált a zavarkeltő beavatkozásra, annak ellenére – mint Greg Januszko rámutat –, hogy a nemzetközi jog világosan meghatározza a hadviselés kereteit.

I need you like a heart needs a beat

Bár az érintett családok egy része az évek során ellátogatott Szmolenszkbe, Natalia szülei mindeddig távol maradtak. Nem akartak odamenni – zavarja őket a gondolat, hogy a helyszín feltételezhetően bűncselekmény színtere, és szinte bizonyos, hogy még mindig találhatók a területen az áldozatoktól származó emberi maradványok.

– El sem tudtam képzelni, hogy odamenjek – mondja Greg. Az újbóli vizsgálat során kiderült, hogy a baleset idején Natalia valószínűleg a gép utasterében lévő bal oldali ajtónál ült, ott, ahol a feltételezések szerint az egyik robbanás történt.

A vizsgálat szerint az ajtó olyan erővel lökődött kifelé, hogy egy méter mélyen a talajba fúródott. Csak az ajtó felső része állt ki a földből.

– Képtelenség, hogy egy ajtó minden ok nélkül kiszakadjon a helyéből, többször megpördüljön, és ilyen mélyen a földbe fúródjon, bármilyen puha is a talaj – szögezi le Greg.

Natalia halála után a szülők túlzásba vitték az aggódást a kisebbik lányuk iránt, olyannyira, hogy az talán már ártalmas volt számára – ám máig nem tudják, hogyan reagálhattak volna másként egy ilyen veszteség után.

– A gyermeked elvesztését gyászolni teljesen természetellenes. Egyszerűen lehetetlen felfogni vagy észszerű magyarázatot adni rá.

Natalia édesanyja évekig járt terápiára.

– Megértettük, hogy a gyász egy folyamat, amit végig kell járni. Ha nem indulsz el ezen az úton, akkor a folyamatot csak későbbre halasztod.

Izabela Januszko most már tudja, hogyan nyújtson vigaszt, és milyen tanácsokat adjon másoknak, akik hasonló dolgokon mennek keresztül. Az ő vállán bátran kisírhatják magukat. Gregnek pedig eltökélt szándéka mindent elkövetni annak érdekében, hogy a történtek ne merüljenek feledésbe.

Közvetlenül a tragédia után egy ismeretlen személy – akit Natalia családja nem ismert – lengyel nyelvű, megható videót töltött fel a YouTube-ra a lány emlékére. A felvétel elején Natalia születésének és halálának dátuma jelenik meg, majd fekete-fehér képek sora pereg: a tengerparton mosolyog, nevet, bolondozik, utazás közben látjuk – fiatalon, szabadon, boldogan, szépen.

A háttérben a Timbaland-féle Apologize szól.

I’d take another chance, take a fall

Take a shot for you

And I need you like a heart needs a beat

But it’s nothing new, yeah yeah

It’s too late to apologize, it’s too late

A videó több mint 3,4 millió megtekintésnél jár.

Megkérdezem a szülőket, hogy mit szeretnének közölni a szélesebb nyilvánossággal Natalia életéről, örökségéről. Greg Januszko emlékeztet arra, hogy a lánya nagyon fiatal volt, még előtte állt az élet.

– Nataliának voltak álmai, amelyek közül néhány rövid távra szólt. Örült annak is, hogy egy héten belül kétszer is az oroszországi Szmolenszkbe repülhetett, mert ez magas külföldi napidíjat jelentett számára – mondta.

A következő hétfőn Natalia hivatalos útra Washingtonba repült volna, és pénzt tett félre, hogy szétnézhessen, vásárolgathasson. A bevásárlólista készen állt.

– Nataliának hétköznapi álmai voltak, olyanok, amilyeneket egy huszonkét éves lányról feltételezhet az ember. Nem olyan volt, mint a lengyel elnök vagy a repülőn utazó többi vezető politikus, akik a pályájuk csúcsán voltak már.

Greg meghatódott, amikor az egyik szmolenszki özvegy azt nyilatkozta: sok, a társadalom számára fontos ember halt meg a balesetben, de olyanokat is elvesztettünk, akikre sokféle más, fontos szerep várt volna az életben: megtanítani a gyermekeiket biciklizni, együtt lenni a családjukkal.

– Ez Nataliára és az elnökre egyaránt vonatkozik. Minden egyéb szerepe mellett az elnök nagyapa is volt. Natalia élete pedig kegyetlenül fiatalon szakadt félbe.

Greg Januszko szerint a családjaiknak sokkal, de sokkal fájdalmasabban fognak hiányozni a szmolenszki áldozatok, mint a hazának. Úgy gondolja, hogy amikor a fiatalok közül sokan megnézik Natalia emlékvideóját a YouTube-on, valószínűleg borzalmasnak találják a történteket, de aligha látják az összefüggést Natalia halála és a putyini Oroszország jelentette fenyegetés között.

Natalia családja a mai napig kapcsolatban áll a lengyel hadsereggel és különösen a gyászhír egyik átadójával. Greg szerint az ő családjuk bizonyos értelemben szerencsés volt a szerencsétlenségben: mivel Natalia a lengyel fegyveres erőknél szolgált, róluk úgy gondoskodnak azóta is, ahogyan az csak a hadseregnél szokás.

Az emberek gyakran teszik fel a kérdést, hogy Greg és Izabela nem félnek-e. A válaszuk erre mindig nemleges, hisz a legrosszabb már megtörtént 2010. április 10-én.

– Ez egy abszurd kérdés. Mi lehet ennél rosszabb, amitől félnünk kellene?

A KREML FEGYVERKÉNT HASZNÁLJA A MÉDIÁT

A Kreml, a Kreml által irányított média és az orosz hatóságok hatékony véleményformálók. A médiát felhasználva gyorsan kialakítottak egy szilárd, az emberek emlékezetébe mélyen beivódó képet a szmolenszki repülőgép-szerencsétlenség felelőseiről. Az önfejű lengyel pilótákról szóló narratíva felépítése már közvetlenül a balesetet követő pillanatokban elkezdődött.

A közvélemény szisztematikus manipulálása olyan sikeres volt, hogy az oroszok által kreált verziót még ma is tényként közlik az olyan színvonalas nemzetközi sajtóorgánumok, mint a Foreign Policy.2 De megemlíthetjük a Wikipédiát is, amelynek a szmolenszki tragédiára vonatkozó, angol nyelvű cikke szerint kering egy összeesküvés-elmélet azzal kapcsolatban, hogy Oroszországnak köze volt a balesethez.

Az orosz fél változata a tudományos cikkekben is elterjedt, és egyes prominens nyugati véleményformálók a mai napig tényként hirdetik nemzetközi konferenciákon és rangos fórumokon.

Ez hihetetlennek tűnik, ha figyelembe vesszük a tragédia kapcsán feltárt tényeket. Ennyire sikeres volt az orosz dezinformációs művelet.

Utánanéztem annak, hogy a baleset napjától a hivatalos orosz vizsgálati jelentés közzétételéig 2011 januárjában kik és hogyan mutatták be az eseményeket az orosz médiában.

Putyin vezeti a vizsgálatot a baleset helyszínén

2010. április 10-én kora este Dmitrij Medvegyev orosz államfő Vlagyimir Putyin akkori miniszterelnököt nevezte ki a szmolenszki baleset kivizsgálását végző bizottság élére. A média arról számolt be, hogy az orosz törvények értelmében büntetőeljárás indult a baleset ügyében a repülésbiztonsági előírások megsértése miatt.

Szergej Antufjev, a szmolenszki terület kormányzója azt állította a nyilvánosság előtt, hogy a Tupoljev gép „háromszor vagy négyszer” próbált leszállni. Antufjev szerint a légiforgalmi irányítás azt tanácsolta a lengyel pilótáknak, hogy vegyék az irányt Szmolenszk helyett Minszk vagy Moszkva felé, ám ők mégis úgy döntöttek, hogy a szmolenszki katonai repülőtéren szállnak le.

A Gazeta által megkérdezett – állítólag „a nyomozáshoz közeli” – névtelen forrás szerint a lengyel pilóták nem tájékoztatták döntésükről Lech Kaczyński lengyel elnököt vagy más magas rangú utasokat. A kormányzó kevesebb mint fél nappal a baleset után azt is el tudta mondani, hogy a gép a fák tetejének ütközött, vesztett a magasságából, és a kifutópályától két kilométerre lezuhant az erdőben, majd kigyulladt.

Érdekes adattal szolgált az orosz vészhelyzeti minisztérium névtelen forrása is, aki hozzátette, hogy a repülőgépet a szamarai Aviakor gyárban gyártották, ahol öt hónappal korábban, 2009 decemberében szervizelték is.

Szmolenszk városvezetése részéről azt közölték a nemzetközi médiával, hogy a mentőcsapatok megtalálták a gép feketedobozát, mivel azonban „minden erősen megégett, a mentők pedig nem sokat tudnak a repülésről, elképzelhető, hogy a gép valamely más részét összetévesztették a feketedobozzal”.

A baleset napján este 18.30-kor az oroszországi hírek arról szóltak, hogy az előzetes információk szerint a balesetet a pilóták hibája okozta. A beszámoló szerint a gép sűrű ködben szállt le, nekicsapódott egy nyírfának, és leszakadt a farka.

Nem sokkal este 9 óra után a RIA Novosztyi orosz állami hírügynökség honlapján közzétettek egy tizenhét másodperces, „rekonstrukciónak” nevezett animációt. Az animáción a Tupoljev ködös időben, túlságosan a kifutópálya széle felől közelíti meg a repteret, és a földbe csapódik. A beszámolóban kutatóknak titulált megszólalók arról beszéltek, hogy a gép a fák tetejének ütközött.

Az orosz légierő vezérkari főnökének helyettese, Alekszandr Alesin is megszólalt a nyilvánosság előtt. Elmondta az interjúkban, hogy a légiforgalmi irányítás észrevette: a gép a szokásosnál alacsonyabb magasságon közeledett, a legénység pedig figyelmen kívül hagyta a reptér légiforgalmi irányítóinak a megközelítés megszakítására vonatkozó utasítását.

Ugyanez a magas rangú katonai tisztviselő a pilótákat tette felelőssé a balesetért a nemzetközi médiában, például másnap a CNN amerikai hírcsatornán is. Szerinte a tragédiát az okozta, hogy a pilóták a légiforgalmi irányítás utasításai ellenére folytatták az ereszkedést.

A néhai lengyel elnököt, Lech Kaczyńskit rendkívül negatív színben tüntették fel az orosz médiumok, Vlagyimir Putyint viszont a nyomozás elszánt vezetőjeként mutatták be, aki a szmolenszki „operatív főhadiszállásáról” személyesen, a terepen irányította a nyomozást éjjel-nappal. Állítólag azt akarta, hogy a baleset hátterében álló okokra minél gyorsabban fény derüljön.

Este 10 órakor a RIA hírügynökség közölt egy cikket, amelyben a Roszaviacija orosz légi közlekedési ügynökség akkori vezetője, Alekszandr Neradko a többiek beszámolóihoz illeszkedően építette tovább a nagy narratívát. Azt nyilatkozta, hogy a gép túl alacsonyan repült, és egy nyolcméteres fának ütközött. A gépnek szerinte magasabban, mintegy 60 méter magasságban kellett volna repülnie.

Másnap az RG című orosz állami lap arról számolt be, hogy Putyin előadta Donald Tusk miniszterelnöknek, hogy miként játszódtak le az események. Putyin megkérdezte Igor Levitin orosz közlekedési minisztertől is, hogy a lengyel pilóta a rossz látási viszonyok ellenére maga döntött-e a leszállás mellett, a miniszter pedig megerősítette ezt.

– A pilóta maga hozta meg a döntést. A légiforgalmi irányító a helyzet ismeretében figyelmeztetett a ködre – állította Levityin.

Alig 24 óra telt el a baleset óta, és a híradásokat máris elárasztották ezek az agymosást szolgáló cikkek, amelyek alapján az emberek a lengyel pilótákat tartották önfejűnek és engedetlennek.

A média arról számolt be, hogy Putyin és Tusk gondoskodott arról, hogy Moszkvában minden készen álljon az áldozatok családjainak fogadására. Pjotr Birjukov moszkvai főpolgármester-helyettes elmondta, hogy a moszkvai igazságügyi intézetben megtervezték a munka elosztását, és egy 450 fő befogadására alkalmas szállodát foglaltak le. Orvosok és pszichológusok álltak készenlétben, az érkező lengyel hozzátartozók számára pedig tolmácsokról is gondoskodtak.

Putyin azt nyilatkozta, hogy a tragédia nemcsak Lengyelországot, hanem Oroszország népét is megrendítette, és a következő napot, április 12-ét nemzeti gyásznappá nyilvánította. A Vesztyi3 hírei szerint Szergej Ivanov miniszterelnök-helyettes azt az ígéretet tette Putyinnak, hogy a feketedobozokat Lengyelországgal szoros együttműködésben fogják megvizsgálni. A lengyel ügyészség és a külügyminisztérium képviselői jelen voltak, amikor elkezdték az adatrögzítő berendezések vizsgálatát. A miniszterelnök-helyettes szerint a berendezések állapota kielégítő volt, és bízott benne, hogy sikerül elemezni az adatokat.

A nyilvánosság előtt többször elismételték, hogy a lengyel elnök gépének pilótáit figyelmeztették a szmolenszki reptér környékén uralkodó kedvezőtlen időjárási körülményekre, és azt tanácsolták nekik, hogy válasszanak másik repülőteret a leszálláshoz.

A baleset kivizsgálásáért felelős hatóság gyakorlatilag az orosz Államközi Légi Közlekedési Bizottság (MAK) volt. Az események kivizsgálását és a hivatalos baleseti vizsgálati jelentés elkészítését kapták feladatul. A MAK vezetője, Tatyjana Anogyina is a nyilvánosság elé állt, hogy biztosítsa a közvéleményt az orosz és a lengyel hatóságok közötti megbízható és magas színvonalú együttműködésről a vizsgálat során. Anogyina hangsúlyozta, hogy a balesetet a nemzetközi normáknak és szabályoknak megfelelően, objektíven és szakszerűen fogják kivizsgálni. Már ekkor kijelentette, hogy a gépen nem történt robbanás, és nem lehetett szó a berendezések meghibásodásáról sem.

Ez rendkívül súlyos kijelentés volt mindössze néhány nappal a baleset után, amikor gyakorlatilag még semmit sem volt idejük kivizsgálni, még kevésbé megbizonyosodni a mondottakról, legalábbis a nemzetközi vizsgálati normák szerint.

Az orosz sajtóorgánumok azonban az ország legfelsőbb katonai hatóságainak irányításával ezt terjesztették csatornáikon keresztül igazságként. Hat nappal a baleset után arról számoltak be, hogy a szerencsétlenség helyszínének vizsgálata befejeződött, és hogy azt Oroszország és Lengyelország egymással együttműködésben végezte el. A fő nyomozó hatóság azonban folytatta a vizsgálódást az orosz büntetőjognak megfelelően „a büntetőjogi felelősség megállapítása érdekében”.

Nagy bizonyossággal kijelenthető, hogy a katasztrófa oka nem a gép fedélzetén történt robbanás volt

Az orosz Államközi Légi Közlekedési Bizottság bejelentette, hogy megvizsgálják az elnöki repülőgépet gyártó és karbantartó Aviakor üzem karbantartási dokumentációját, ugyanakkor hangsúlyozták, hogy ezt a vizsgálatot a lengyel szakértőkkel szoros együttműködésben végzik el. Az orosz sajtó igyekezett azt a képet erősíteni, hogy a lengyel–orosz együttműködés a nyomozás során zavartalanul és zökkenőmentesen zajlik.

Tatyjana Anogyina, a MAK vezetője szinte naponta nyilatkozott a sajtónak. Két héttel a baleset után bejelentették, hogy a repülőtéren lezárták a helyszíni vizsgálatokat. A hivatalos álláspont továbbra is az volt, hogy a tragédiát a rossz látási viszonyok okozták, amelyek miatt a repülőgép a fák tetejének ütközött. Anogyina azt is hangsúlyozta, hogy a lengyel nyomozók teljes körű hozzáférést kaptak minden vizsgálati anyaghoz.

Ugyanakkor az Orosz Föderáció egyik legmagasabb rangú tisztségviselője, a nyomozó bizottság vezetője, Alekszandr Basztrikin – aki más álhírekkel operáló műveletekben is mozgatta a szálakat – azt mondta, hogy a repülőgép tulajdonosa, azaz Lengyelország nem követelheti a nyomozás során az anyagok átadását. Erre csak azt követően kerülhet sor, hogy a nyomozás részükről hivatalosan is lezárul.

2010. április 29-én Jurij Jevdokimov, a Roszaviacija, az orosz Szövetségi Légügyi Hivatal vezetője azt nyilatkozta, hogy a Tupoljev tökéletes állapotban volt, a személyzet viszont hibázott a leszállás során.

Ugyanezen a napon a hírek szerint Donald Tusk és Vlagyimir Putyin telefonon egyeztettek a vizsgálattal kapcsolatban. Mindketten az Oroszország és Lengyelország közötti zökkenőmentes együttműködésről nyilatkoztak. Az operatív kérdéseket közösen oldották meg, és az országok kölcsönösen közeledni igyekeztek egymáshoz, nyilatkozta Tusk a Vesztyi szerint.

„Oroszország teljesíti a chicagói egyezmény szerinti összes kötelezettségét, sőt még arra is kész, hogy túllépjen a nemzetközi megállapodások keretein, ha Lengyelország úgy kívánja” – idézte a miniszterelnök szavait a Vesztyi.

Egy nappal korábban, azaz kevesebb mint három héttel a baleset után, Donald Tusk újságíróknak azt nyilatkozta: Nagy bizonyossággal kijelenthető, hogy a katasztrófa oka nem a repülőgép fedélzetén történt robbanás volt.

Május elején Dmitrij Medvegyev is méltatta a Lengyelország és Oroszország közötti jó együttműködést mind kormányzati, mind bűnüldözési szinten. A nyilvánosság előtt sürgette a Kaczyński elnök halálával kapcsolatos vizsgálat lezárását, valamint az eredmények nyilvánosságra hozatalát. A hivatalos beszámolókban ismét az „előzetes adatokra” hivatkozva állították, hogy a repülőgép a fáknak ütközött, és ez vezetett a tragédiához.

2010. május 11-én, egy hónappal a baleset után Tatyjana Anogyina, a MAK vezetője közölte: arra az „egyértelmű megállapításra” jutottak, hogy a gépet nem érte terrortámadás, a fedélzetén nem történt robbanás vagy tűz, illetve a berendezések meghibásodásának sincs jele.

Az igazi „leleplezést” a feketedobozok anyaga szolgáltatta, miután sikerült a hangfelvételek tartalmát részletesen elemezni. Az orosz sajtó beszámolói szerint a pilótafülkében illetéktelen személyek is jelen voltak a végzetes pillanatokban. Egyikük hangját egyértelműen beazonosították, de Tatyjana Anogyina jelezte: a vizsgálat hivatalos lezárásáig nem hozzák nyilvánosságra az érintett nevét. A többi hang azonosítása még folyamatban volt.

A felelősséget egyre inkább a pilótákra hárították, kizárva ezzel a pilótafülkén kívüli tényezőket a baleset lehetséges okai közül. Alekszej Morozov, a MAK műszaki részlegének vezetője azt nyilatkozta, hogy a szmolenszki katonai reptér navigációs rendszerei és jelzőfényei jól működtek. 2010. május 19-én a vizsgálóbizottság egyik lengyel tagja, Edmund Klich kijelentette, hogy a lengyel légierő kiképzésében minden tekintetben súlyos hiányosságok mutatkoztak.

Öt hónappal a baleset után a Lenta4 című orosz lap arról számolt be, hogy a hatóságok vizsgálata szerint a szmolenszki repülőtér alkalmas a Tupoljev–154-es típusú gépek fogadására, de kizárólag megfelelő műszaki állapot és kedvező időjárási viszonyok esetén. Az orosz fél hangsúlyozta, hogy a lengyel elnöki delegáció érkezése előtt minden berendezést átvizsgáltak, és az ellenőrzés során nem találtak hiányosságokat.

Tatyjana Anogyina a MAK részéről kitartóan ragaszkodott az önfejű és hozzá nem értő legénységet hibáztató forgatókönyvhöz. Miközben a hivatalos vizsgálat még nem zárult le, ő folyamatosan interjúkat adott, amelyekben sosem felejtette el megemlíteni, hogy a pilóták időben kaptak tájékoztatást a légiforgalmi irányítástól az időjárásra és a leszállásra alkalmasabb más repülőterekre vonatkozóan, ám ők mégis a landolás mellett döntöttek. Ugyancsak a MAK nevében Morozov úgy vélekedett, hogy a legénység tapasztalatlansága vezetett a balesethez. Elmondása szerint mindössze 30–350 repült órányi tapasztalattal rendelkeztek, ami nagyon kevés.

Az orosz fél által felépített nagy történet meggyőzte a nyilvánosságot arról, hogy a tapasztalatlan lengyel kapitány és navigátor olyan hibákat vétett, amelyeket az orosz légiforgalmi irányítás nem tudott korrigálni.

Külső nyomás

Tatyjana Anogyina a MAK képviseletében még tovább szőtte a történetet. Elmondta, hogy szerinte a pilóták külső nyomásra cselekedhettek. A baleset vizsgálatát végző szakemberek még nem hozták nyilvánosságra „a feketedoboz anyaga alapján azonosított személy” nevét, akire Anogyina utalt, de „a nyomozáshoz közeli” források közlése alapján mégis megjelent a neve a médiában: a pilótafülkében tartózkodó illetéktelen személy állítólag maga a lengyel légierő parancsnoka, Andrzej Błasik tábornok volt.

A figyelemre méltó történet, miszerint a lengyel légierő parancsnoka a légiirányítók utasítása ellenére leszállásra kényszerítette a pilótákat a sűrű ködben, villámgyorsan elterjedt a nemzetközi hírfolyamban. Számtalan más sajtóorgánum mellett a tekintélyes brit lap, a The Guardian is lehozta az állítást. Azt írták, hogy a magas rangú tiszt jelenléte a pilótafülkében arra ösztönözhette a pilótákat, hogy a kedvezőtlen időjárási körülmények ellenére elkezdjék a leszállást.

Később a történetet tovább fűszerezték azzal, hogy Błasik tábornok a „fő utas”, azaz Lech Kaczyński lengyel elnök nevében megfenyegette a pilótákat, és alkoholos befolyásoltság alatt állt.

Az orosz lapok, a nemzetközi médiát kiszolgáló orosz hírügynökségek és olyan, deklaráltan az információs hadviselés céljait szolgáló csatornák, mint például az RT, hónapokig fáradhatatlanul kürtölték világgá ezt a narratívát a következő hónapokban. A balesetet okozó pilótákról, a lengyel légierő tábornokáról és Lech Kaczyński elnöknek a tragédia mögött felsejlő alakjáról szóló elméletek már jóval a „hivatalos” orosz vizsgálati jelentés elkészülte előtt általánosan elterjedtek.

2010 szeptemberében Oleg Jermolov, a MAK elnökhelyettese állítólag átadta a repülőgépnek az Aviakor gyárban végzett karbantartásával kapcsolatos dokumentációt a vizsgálóbizottságban ülő lengyel képviselőnek. A jelentések szerint további dokumentumok átadására is készült. Az orosz média szerint a karbantartási dokumentáció igazolta a Szmolenszk–Szevernij repülőtér érintett légiforgalmi irányítójának, irányító személyzetének, valamint a leszállásvezető tisztnek a szakértelmét.

Nem sokkal később, még ugyanabban a hónapban a MAK bejelentette, hogy megkezdte a vizsgálatról szóló zárójelentés-tervezet elkészítését. Azt mondták, a jelentés tartalmazni fogja a Lengyelországnak szóló ajánlásaikat is a repülésbiztonság javítása érdekében. A munkacsoportok addigra már befejezték munkájukat, és állítólag számos lengyel szakértőt vontak be az oroszországi vizsgálat kulcsfontosságú szakaszaiba.

2011. január 12-én az orosz hírügynökségek és az összes jelentős média részletesen beszámolt a MAK hivatalos baleseti vizsgálatának eredményeiről.

Tatyjana Anogyina, a MAK vezetője szerint a repülőgép kifogástalan állapotban volt a baleset idején. A repülőút azonban nem volt jól megszervezve, a pilóták megsértették az orosz légügyi előírásokat, a repülőgép parancsnoka és egész legénysége pszichológiai szempontból nehéz helyzetben volt, a lengyel légierő parancsnoka pedig betolakodott a pilótafülkébe. A katasztrófát az okozta, hogy a pilóták a légiforgalmi irányítás utasításaival mit sem törődve ragaszkodtak a leszálláshoz ahelyett, hogy egy másik repülőtér felé vették volna az irányt.

A hiteles és Nyugaton elismert hírügynökségek közreműködésével a Kreml hazugságai ismét egy szempillantás alatt elterjedtek világszerte, a nemzetközi közönség pedig ezekből tájékozódott.

MAREK PYZA

2010. április 10-én a harmincegy éves lengyel újságíró, Marek Pyza kiküldetésen volt a nyugat-oroszországi Szmolenszkben. Pyza akkoriban politikai újságíróként dolgozott a lengyel közszolgálati televízió, a TVP Wiadomośc című, hagyományos hírműsoránál. A lengyel elnöknek a katinyi vérengzés emlékművénél tett látogatásáról kellett volna tudósítania Oroszországból. Négy nappal korábban érkezett Szmolenszkbe, és beszámolt Donald Tusk lengyel miniszterelnök április 7-i különlátogatásáról is.

Szombat reggel Pyza a fotósával és egy hangmérnökkel együtt reggelizett a Novij szállodában, Szmolenszk belvárosától északra. A hotel közvetlenül a Szevernij repülőtér mellett áll. Evés után Katinyba (lengyel átírásban: Katyń) hajtottak, hogy meglátogassák a vérengzés emlékére a városközponttól mintegy 25 kilométerre nyugatra emelt emlékművet.

– Katiny szent a lengyelek számára – mondja Pyza.

Az erdő sűrűjében a második világháború alatt a szovjet biztonsági szolgálatok által lemészárolt lengyelek tömegsírjai fekszenek. Lengyel tisztek, katonák és határőrök ezrei nyugszanak ott. Emlékükre Katinyban kereszteket emeltek, és egy impozáns emlékfalat, rajta fémtáblákkal, amelyeken az áldozatok neve, illetve születési és elhalálozási ideje szerepel.

Marek Pyza és csapata interjúkat készített az áldozatok családtagjaival, és fényképeken is megörökítették a találkozásokat. Különleges, átszellemült hangulat uralkodott. Az áldozatok hozzátartozói közül sokan életükben először jártak a véres történelmi események helyszínén.

– Emlékszem, hogy beszéltem egy nővel, akinek az apját Katinyban gyilkolták meg. Akkor még kislány volt, és elmondta, hogy az édesanyja azzal vigasztalta, hogy az apja egy nap majd hazajön, és nagyon hosszú lesz a szakálla – meséli Pyza.

Az interjúk azonban félbeszakadtak, mert Pyza mozgásra lett figyelmes: valaki lélekszakadva rohant felé a temetőn át. Lech Siemaszko, a hangmérnök volt az, és arról számolt be, hogy úgy hallotta, történt „valami” Szmolenszkben. A repülőgéppel.

– Nem tudtuk pontosan, hogy mi. 2010-et írtunk, a mobiltelefonjainkon nem volt jó internetelérésünk.

Pyza és kollégái gondolkodás nélkül rohantak a kocsihoz, és rögtön útnak indultak, szinte száguldva Szmolenszk felé. Elsőként a Szevernij repülőtér nyugati oldalára érkeztek, de hamar kiderült, hogy a baleset a túloldalon történt. Áthajtottak a városközponton, és a repülőtér keleti részéhez mentek tovább – éppen oda, ahol a szállodájuk is volt.

– Bár a szálloda közvetlenül a repülőtér mellett volt, onnan nem nyílt rálátás a baleset helyszínére.

Gyalogosan sem tudták megközelíteni.

– Ott tolongott minden elképzelhető orosz egyenruhás egység: rendőrök, katonák, az OMON5 különítménye. A hatóságok őrláncokat húztak a helyszín köré – emlékszik vissza Pyza.

Az újságíró és társai megértették, hogy nem juthatnak a roncs közelébe. Bementek hát a reptér mellett lévő Kia-autókereskedésbe, elmondták a személyzetnek, hogy újságírók, és engedélyt kértek, hogy az üzlethelyiségből filmezhessenek és információkat gyűjthessenek.

– A cipőnk csupa sár volt. Április elején jártunk, ami kora tavasz Oroszországban – emlékszik vissza Pyza.

Csakhogy az autókereskedésből sem lehetett látni semmit, csupán fényeket és a repülőgép néhány letört darabját a földön. Két-három perccel később pedig megérkezett az OMON különleges alakulat egy géppisztolyosa, hogy kidobja Pyzát és csapatát az üzletből.

A riporterek kint megvárták, amíg a katona távozik, majd visszamentek az üzletbe. Hátul volt egy kis autószerelő műhely. Marek Pyza beszédbe elegyedett egy szerelővel, aki hallotta, hogy valami felrobbant vagy a földnek csapódott.

– Megmutatott nekem egy néhány másodperces videót, amelyet ő készített – meséli Pyza.

Először nem lehetett tudni, hogy kik utaztak a lezuhant gép fedélzetén. Amikor egyre több újságíró sereglett a helyszínre, Marek Pyza megkapta az utaslistát egy kollégájától.

Csak a nevek láttán értette meg, hogy mi is történt valójában.

Katasztrófa.

– A lengyel társadalom kulcsfigurái. Kormánytisztviselők. A fegyveres erők tábornokai, a vezérkar tagjai. Szinte minden fontos hivatal elvesztette a vezetőjét.

Lengyelország kommunizmus alól való felszabadításának jelentős személyiségei. A legendás szabadsághős, Anna Walentynowicz. Janusz Kurtyka, a lengyel Nemzeti Emlékezet Intézetének igazgatója és még oly sokan mások. Ott, az oroszországi sárban.

Az újságíró azon tűnődött, hogy milyen hatással lesz majd ez a veszteség Lengyelországra – politikai és társadalmi értelemben egyaránt. Lengyelország történelme egyedülálló, már csak azért is, mert ötven év kommunizmus terhét hordozza. De az ország felszabadult, és társadalma újjáépült. A repülőgépen ülők közül sokan keményen megdolgoztak ezért a szabadságért.

– Borzalom volt, felfoghatatlan borzalom. Katasztrófa számomra, és minden lengyel számára. És hozzám hasonlóan minden újságíró számára, aki Szmolenszkben tartózkodott. Újságíró kollégáim a politikai különbségektől függetlenül egyformán elsírták magukat, amikor meglátták az utaslistát – meséli Pyza.

Pyza furcsának nevezi a következő órák történéseit: ott volt a katasztrófa helyszínén, az események sűrűjében, mégis teljesen el volt vágva az információktól.

– Az információk, amelyeket a lengyel sajtó közvetített, az orosz hatóságoktól érkeztek. Kizárólag. Ezzel kezdődött a dezinformációk terjesztése a szmolenszki balesettel kapcsolatban.

Marek szerint az orosz hatóságok már percekkel a balesetet követően közzétettek egy verziót a baleset okáról, bár ilyen gyorsan nem lehetett megállapítani, hogy mi történt. Az orosz fél mindenfélét mondott, hogy a gyanút elterelje magáról.

– Az oroszok szerint a legénység négyszer kísérelte meg a leszállást. Ez egyértelműen hazugság – mondja Pyza.

Az orosz hatóságok nagy számban jelen lévő képviselői tájékoztatták az újságírókat, akik továbbterjesztették az anyagot a saját médiumaikon keresztül, mondja Pyza. A nemzetközi médiában hamarosan elterjedt az a vélekedés, hogy a lengyel légierő pilótái felkészületlenek voltak.

Egy furcsa hanganyagot is eljuttattak az újságírókhoz. A felvételen állítólag a reptér légiforgalmi irányítója nyilatkozott arról, hogy a pilóták nem értettek oroszul, és nem hallgattak az irányítók utasításaira.

Pyza szerint a lengyel újságírók általában nem terjesztik kritikátlanul az orosz hatóságoktól származó információkat. Úgy véli, hogy ebben a nehéz helyzetben az ösztöneik cserben hagyták őket, és valamiért magától értetődően azt feltételezték, hogy vagy műszaki meghibásodásról, vagy a pilóta hibájáról van szó.

– Sokan úgy gondolták, hogy a baleset pusztán a véletlen műve volt, tehát „miért ne hihetnénk a hatóságoknak”. Aligha találta hihetőnek bárki, hogy egy kívülálló félnek, például Oroszországnak köze lehetett a balesethez. Ez összeesküvés-elméletnek tűnt volna.

Marek Pyza és kollégái próbálták folytatni az információgyűjtést. A Szevernij repülőtér keleti oldalán, a Kutuzova utca felől az újságíró észrevett egy szárnydarabot a földön, törmelékkel körülvéve, amit azonnal le is lefényképezett. Amikor azonban közelebb mentek volna, orosz katonák állították meg őket.

– Megmutattuk nekik a hivatalos sajtóigazolványunkat, de azt mondták, hogy húzzunk a picsába. Felfogtuk, hogy tényleg jobb lesz elhúznunk onnan – meséli Pyza.

Valamivel később Pyza megpróbált bejutni a repülőtérre, amikor megérkezett Tusk lengyel miniszterelnök és az elnök ikertestvére, Jarosław Kaczyński. Az oroszok azonban távol tartották az újságírókat. Csak az operatőröket engedték be a helyszínre, hogy filmre vegyék az állami vezetőket és Vlagyimir Putyin orosz miniszterelnök rendkívüli üzenetét a lengyel népnek. A YouTube még mindig őrzi a videót, amelyen Putyin és a jelenlegi védelmi miniszter, Szergej Sojgu, aki akkor a Sürgősségi Helyzetek Minisztériumát vezette, mintha a balesetet magyaráznák Tusk miniszterelnöknek.

Marek Pyza számára világossá vált, hogy az orosz fél nem mondta el a teljes történetet, ugyanakkor úgy tűnt, hogy valóságos kampányt indítottak a pilóták ellen. Azt viszont akkor még nem sejtette, hogy mennyire a lényegre tapintott.

– Képzeljük csak el: a katasztrófa estéje van. A lengyel miniszterelnök, a kormánytisztviselők és a lengyel különleges erők megérkeztek a helyszínre. Úgy tűnt, minden jó kezekben van.

Senki sem hitte volna, hogy hazugságokkal árasztják majd el a nemzetközi nyilvánosságot. Arról nem is beszélve, hogy a lengyel hatóságok nem vizsgálják majd ki alaposan a történteket.

Az orosz katonák és különleges erők által teremtett légkör a tények elhomályosítását szolgáló klasszikus orosz forgatókönyvet követte. Ez a módszer kísértetiesen ismerős a lengyelek számára a történelemből, mondja Marek Pyza. 2010-ben még csak huszonegy év telt el a kommunizmusnak nevezett diktatúra és a szovjet elnyomás alól való felszabadulás óta.

A tájékozódás szempontjából az első nap kárba veszett idő volt az újságíró szerint. Mindössze másodkézből származó információk jutottak el hozzá a kollégáitól, illetve olyan emberek beszámolói, akik nem sokat tudtak, mint például az autószerelő a Kia műhelyében.

Marek Pyza csak a következő napokban kezdhetett el igazán információkat gyűjteni a szmolenszki eseményekről. Több ezer órát töltött kutatással azóta, számtalan cikket írt, majd egy könyvet is kiadott a témáról. Háromszor járt Szmolenszkben: 2010-ben, 2016-ban és 2018-ban.

De nem hiszi, hogy valaha eljut még a helyszínre.

1400 euró értékű rubel

Marek Pyza szerint a lengyel miniszterelnök és az ügyészség képviselői teljesen felkészületlenül érkeztek. Az oroszok kontroll alatt tartották a helyzetet, és azzal etették a lengyeleket, amivel csak akarták. Úgy tűnt, a lengyel félnek ez megfelel így.

Az oroszok megakadályozták, hogy a lengyel hatósági tisztviselők megvizsgálhassák a baleset helyszínét. A lengyelek csak néhány fényképet készíthettek, és nem engedték meg azt sem nekik, hogy a baleset helyszíne fölött elvégezzék a vizsgálat részét képező ellenőrző repülést.

A baleset napjának estéjén az oroszok megkezdték az áldozatok maradványainak Moszkvába szállítását „vizsgálat céljából”. Ám a lengyel elnök testvére, Jarosław Kaczyński mihelyst Szmolenszkbe érkezett, megakadályozta, hogy fivére maradványait elszállítsák. Az orosz hatóságok este, a repülőtér szélén álló barakkban elvégeztették Kaczyński elnök boncolását. Nem követték a hivatalos protokollt a boncolás során, és fényképek sem készültek, mondja Pyza.

A helyi hatóság már az első napokban egy betonút építésébe kezdtek a roncsok irányába, hogy a munkagépek eljuthassanak a helyszínre. A betontömböket helyenként a repülőgép és az áldozatok maradványaira fektették.

– Az oroszok így lehetetlenné tették, hogy a baleset helyszínének jókora részét megvizsgálják.

A betonúton például egy buldózert hoztak a helyszínre, és azzal tolták egyik helyről a másikra a repülőgép roncsait. A roncsok szakszerűtlen ide-oda tologatására csak jóval később derült fény.

– Az oroszok tehát már ekkor elkezdték megrongálni, átmozgatni a repülőgép roncsát, pedig az különösen fontos bizonyíték a baleset kivizsgálása során.

Hasonló gondatlanságról tanúskodik az is, hogy a roncsok egy részét a szabad ég alatt hagyták heverni, a földön, kitéve az időjárási viszontagságoknak. Egyes bizonyítékokat el is mosott a víz.

Az áldozatok tulajdonát képező tárgyak közül több mindent elloptak. Elvitték az elnök mobiltelefonját, valamint a biztonsági főnök laptopját. A nyomonkövetési adatokból kiderült, hogy a készülékeket bekapcsolták és használták, arra azonban nem derült fény, hogy ki és milyen céllal tette ezt.

– Valaki talán adatokat másolhatott le a készülékekről. Nem lehet tudni. A lengyelek megdöbbentek, és tehetetlenül szemlélték, ahogy egyik botrányos fordulat követte a másikat – mondja Pyza.

Az áldozatoktól más dolgokat is elloptak. Két hónappal a baleset után az orosz OMON egy tagja 1400 eurónak megfelelő összeget emelt le rubelben egy, a balesetben elhunyt, kitüntetett lengyel történész, Szolidaritás-aktivista6 és miniszter számlájáról.

Amikor napvilágot látott a megdöbbentő hír, miszerint az OMON egyik tagja bűncselekményt követett el, a lengyel kormány akkori szóvivője a televízióban orosz nyelven kért bocsánatot az OMON alkalmazottaitól. A nyilatkozatában tévedésről beszélt, majd jókívánságait fejezte ki az egységnek, és megköszönte az OMON tagjainak a szmolenszki tragédia kezelése során végzett munkájukat.

Orosz együttműködés

A lengyel hatóságok hivatalos jogsegélykérelmekkel fordultak Oroszországhoz, Moszkva azonban – néhány jelentéktelen kérés kivételével – nem adott választ, és nem működött együtt a vizsgálat szempontjából lényeges ügyekben.

Az orosz fél igyekezett nyomást gyakorolni a lengyel ügyészekre, és ellenőrzése alatt tartani, milyen információkat használhatnak fel a nyomozás során. Csak olyan anyagokat adtak át, amelyek számukra kedvezőek voltak.

– Például nem engedtek betekintést a repülőtér hivatalos működési rendjébe.

Az orosz fél állítása szerint a légiforgalmi irányítóhelyiségben lévő biztonsági kamerák, amelyeknek videóra kellett volna venniük az irányítók tevékenységét, április 10-én nem működtek, következésképpen a légiforgalmi irányítók munkáját dokumentáló videót sem bocsátották a lengyel hatóságok rendelkezésére, a lengyel nyomozókat pedig nem engedték be a létesítménybe.

Az oroszok már a baleset előtt is visszatartottak információkat. A Tupoljev pilótái nem kaptak aktualizált adatokat a kifutópályáról és a leszállásról, állítja Pyza. Nem kapták meg az alapvető navigációs paramétereket, a biztonságos repülés alapfeltételei sem voltak adottak.

Az oroszok azt is „elfelejtették” közölni, hogy a reptér rádiós jeladóinak egyike nem működik. A jeladók által sugárzott jelek irányítják a közeledő gép leszállását. És a pálya fényei sem működtek.

A Szevernij repülőtér számos biztonsági hiányosságára már 2010-ben fény derült. Részletes információkat szolgáltatott például egy másik lengyel repülőgép legénysége, amely aznap reggel szállt le a reptéren. A gép újságírókat szállított Szmolenszkbe, és a személyzete hivatalos tanúvallomást tett az eseményekről.

Marek Pyza azt is elmondja, hogy amikor Oroszország azt az elméletet kezdte terjeszteni, hogy a lengyel légierő parancsnoka részegen nyomást gyakorolt a Tupoljev pilótáira, hogy kezdjék el a leszállást, a lengyel katonai ügyészség egy olyan lengyel hangstúdió tulajdonosát nevezte ki hivatalos szakértőnek, aki a balesetek kivizsgálásának terén nem rendelkezett a szükséges szakértelemmel.

Ez a megbízott Oroszországba utazott, meghallgatni az orosz felvételeket, és ő volt az egyetlen, aki azt hallotta a pilótafülke hangrögzítője által készített felvételen, hogy a pilótafülkében sört szolgáltak fel, meséli Pyza. Valójában semmiféle alkoholtartalmú italt nem szolgáltak fel a járaton.

Az orosz elmélet szerint Błasik tábornok a pilóták mellett állt, és arról győzködte őket, hogy van elég hely a leszálláshoz.

– „Bátorság! Szálljatok le, meg tudjátok csinálni!” Ezt a hangstúdió tulajdonosán kívül senki sem hallotta a felvételen – mondja el Pyza.

Némileg meglepő módon a hangstúdió-tulajdonos testvére, egy professzor is fontos szerepet játszott a Szmolenszkről szóló diskurzus alakításában. Valahányszor egy kutató, ellenzéki képviselő vagy újságíró megkérdőjelezte a hivatalos vizsgálat eredményét, a professzor rögtön a tettek mezejére lépett: blogbejegyzést tett közzé, vagy interjút adott a TVN24 kereskedelmi televíziónak.

– Ez volt az egyik eleme a ködösítésnek – mondja Pyza.

Szerinte Lengyelországban minden politikai színezetet kap, a szmolenszki tragédia pedig különösen átpolitizált esemény volt. Az akkori miniszterelnök pártja attól tartott, hogy ha a közvélemény az eseményt az oroszok által elkövetett merényletként értelmezi, azzal megerősítheti a Polgári Platform riválisát, a Jog és Igazságosság Pártot, amely így áldozatként jelenhetett volna meg, és ez a következő választásokon empátiaszavazatokat eredményezhetett volna. Ezért már a kezdetektől olyan légkört teremtettek, amelyben az orosz érintettséget firtató kérdések önmagukban is gyanúsnak hatottak – nem a történtekre, hanem a kérdezőre vetve rossz fényt.

– Szégyen lett Szmolenszket emlegetni. Holott valójában pont fordítva áll a helyzet: aki azt gondolja, hogy semmi különös nem történt Szmolenszkben, azzal nincs minden rendben – összegzi Pyza.

Önmaga bírája

A vizsgálat során elkövetett mulasztások miatt kevés kritika érte a lengyel hatóságokat, ameddig a Polgári Platform volt kormányon. Sőt, a katasztrófa idején hivatalban lévő döntéshozók tiszta lappal indulhattak. Azokat a kormánytisztviselőket, akiknek a hanyagsága lehetővé tette a katasztrófát, felsőbb beosztásokkal és előléptetésekkel jutalmazták.

Márpedig az érintett lengyel tisztviselők mulasztásai egyáltalán nem tartoztak az elhanyagolható kategóriába. A legnagyobb hiba az volt, hogy egyáltalán engedélyezték a repülőgépet elindulni Szmolenszkbe. A hivatalos előírások szerint a lengyel biztonsági hatóságoknak előzetesen ellenőrizniük kellett volna a repülőteret.

Utólag derült ki, hogy a Szmolenszk–Szevernij katonai repülőtér még a repterekkel szemben támasztott legalapvetőbb követelményeknek sem felelt meg. Tulajdonképpen egy lezárt, használaton kívüli tartalék repülőtér volt, amelyet csak néhány napra és kizárólag erre a célra nyitottak meg.

– De a lengyel hatóságok nem ellenőrizték a repülőteret, mert az oroszok nem adtak erre engedélyt – mondja Pyza.

A másik hiba az volt Lengyelország részéről, hogy Tusk miniszterelnök elfogadta Oroszország azon követelését, hogy a chicagói egyezményt alkalmazzák a vizsgálat során. A chicagói egyezmény a polgári légi közlekedési balesetek kivizsgálását szabályozza. A katonai légi közlekedési balesetekre vonatkozóan Oroszország és Lengyelország között kétoldalú megállapodása volt érvényben, és ebben az esetben azt kellett volna követni.

A Tu–154M egy katonai repülőtérről szállt fel, egy katonai repülőtér irányába tartott, katonai repülőgép volt, és a legénysége a lengyel légierő embereiből állt, magyarázza Pyza. A szmolenszki reptéri alkalmazottak is katonák voltak, és a katonai repülési szabályoknak és protokollnak kellett volna érvényben lennie a Szevernij repülőtéren.

Oroszország azonban ragaszkodott a polgári légi közlekedési balesetek kivizsgálására vonatkozó szabályozáshoz, mert a katonai légi közlekedési szabályok szerinti vizsgálat szigorúbb ellenőrzés alá vonta volna az orosz intézkedéseket, illetve a chicagói egyezmény alkalmazása segített Oroszországnak kibújni a felelősség alól.

– A leszállás előtti reptérmegközelítés is a katonai eljárásrend szerint történt. Ez azért fontos, mert az orosz katonai protokoll szerint, amelyet Oroszország nem mutatott be Lengyelországnak, rossz időjárási körülmények esetén a légiforgalmi irányításnak le kellett volna zárnia a repteret, és a gépet máshová kellett volna átirányítania.

Az oroszok nem ezt tették. És ez az orosz szabályozással is ellentétes volt, mondja Pyza.

A harmadik mulasztás a lengyel kormány részéről az volt, hogy a chicagói egyezmény szabályaira sem hivatkozott, amikor pedig meg kellett volna tennie. Az egyezmény értelmében például egy repülőgép roncsait vissza kell szolgáltatni a tulajdonosának, miután a baleset helyszínéül szolgáló ország, ebben az esetben Oroszország, lezárta a saját vizsgálatát.

Az orosz MAK vizsgálati jelentése 2011 januárjában készült el.

– A lengyel kormány azonban nem kérte vissza a roncsot a szabályokra hivatkozva. Annak ellenére sem, hogy a roncs a lengyel védelmi minisztérium tulajdonában áll.

Az újságírók többször is kérdezték az akkori lengyel külügyminisztert, Radosław Sikorskit a roncs Lengyelországnak való visszaszolgáltatásáról.

– Sikorski külügyminiszter elmondása szerint többször is rákérdezett az ügyre Szergej Lavrov orosz külügyminiszternél, Lavrov azonban mindig azt válaszolta, hogy az orosz fél megvárja, amíg Lengyelország lezárja a saját vizsgálatát, mielőtt befejeznék a sajátjukat. Sikorski ugyanakkor nem említette, hogy ez az orosz eljárás sérti a chicagói egyezményt.

Különös volt az is, hogy az első Lengyelországban végzett, úgynevezett légi baleseti vizsgálatot az akkori belügyminiszter, Jerzy Miller vezette. Ugyanaz az ember irányította azt a vizsgálóbizottságot, amelynek a lengyel biztonsági hatóságok működését kellett volna ellenőriznie, aki miniszterként a biztonsági intézkedéseket elhanyagoló lengyel biztonsági hatóságok élén állt.

– Bizonyos értelemben azt lehet mondani, hogy Miller volt a bíró a saját ügyében – összegzi Pyza.

Jerzy Miller olyan gyakorlati ügyekkel kapcsolatos alkuk megkötésében is részt vett az orosz döntéshozókkal, amelyeket nem ártott volna kicsit közelebbről megvizsgálni. 2010 májusában Miller aláírt egy memorandumot az orosz belügyminiszterrel arról, hogy az elnöki Tupoljev minden feketedoboza Moszkvában marad addig, ameddig az orosz vizsgálat véget nem ér, és a pereket le nem zárják.

– Más szóval örökre – véli Pyza.

Lengyelország új elnöke a Kreml-barát Bronisław Komorowski lett. Ő kitüntetéseket adományozott több orosz állampolgárnak a „mentési munkálatokban való részvételéért”, annak ellenére, hogy semmilyen mentőakcióra nem került sor, és senkit sem sikerült kimenteni, mondja Pyza.

A lengyel hatóságok nem fogadtak el semmilyen külföldi vagy nemzetközi segítséget a katasztrófa kezelésében. Az Egyesült Államok kész lett volna együttműködést felajánlani, de a lengyel kormány ezt elutasította. Akkor sem kértek nemzetközi segítséget, amikor a lengyel polgárok petíció útján próbáltak hatni a döntéshozókra, hogy igényeljék azt. A beadványt több mint négyszázezren írták alá.

– A petíció ellenére a kormány megismételte: „Majd mi magunk foglalkozunk az üggyel, hagyjanak békén az összeesküvés-elméleteikkel!” – meséli Pyza.

A gép lezuhanását követő első hónapokban a baleset kivizsgálásának jogi vonatkozásai a lengyel katonai ügyészség hatáskörébe tartoztak. A katonai ügyészek tevékenységét Marek Pasionek civil ügyész felügyelte. Pasionek egy varsói étteremben találkozót szervezett az amerikai Központi Hírszerző Ügynökség (CIA) és a Szövetségi Nyomozó Iroda (FBI) képviselőivel.

– Amikor a legfőbb katonai ügyész tudomást szerzett a találkozóról, Pasioneket elbocsátották, és külföldi hatalmakkal való együttműködéssel, valamint külföldi hatalmaknak és újságíróknak való jogosulatlan információátadással vádolták meg.

Hat évvel később, a lengyelországi kormányváltás után Pasioneket felmentették a vádak alól, és kinevezték a Szmolenszk-ügyben indított újbóli nyomozás vezető ügyészévé. 2022-ben halt meg.

Az első lengyel vizsgálóbizottság Jerzy Miller vezetése alatt nem tanulmányozta végig az áldozatokról készült fényképeket, noha azok fontos információkat szolgáltathattak volna a baleset okaival kapcsolatban. A bizottság szerint a fényképek „használhatatlanok” voltak. Miller a bizottság vezetőjeként azt mondta, hogy nem látta a fotókat, és nem is akarja látni őket, emlékszik vissza Pyza.

– A vizsgálóbizottság élén tehát egy olyan ember állt, aki nem volt hajlandó megnézni az áldozatok fotóit. Így aligha derülhetett ki az igazság a történtekről, annak ellenére, hogy bizonyítékok álltak a rendelkezésünkre.

A lengyel katonai ügyész a maga részéről nem várta meg az oroszok által készített boncolási jegyzőkönyveket, mielőtt engedélyt adott volna az áldozatok eltemetésre, mondja Marek Pyza. Ha a halál oka tisztázatlan, a temetésre csak akkor kerülhet sor, ha az ügyész zöld utat ad.

Az oroszok a 2016-ban újraindított lengyel vizsgálatot is akadályozták. Amikor a lengyel ügyészek 2018 szeptemberében Szevernijbe utaztak, hogy megvizsgálják a roncsot, az oroszok megtiltották minden felvétel készítésére alkalmas eszköz, még a mobiltelefonok kameráinak használatát is, a lengyel ügyészeket pedig fémdetektorokkal kutatták át.

A vizsgálatot végzők csak orosz felügyelet mellett nézhették meg a roncsot.

– Az ügyészeknek az őket felügyelő oroszokat kellett megkérniük arra, hogy fényképezzék le az általuk kívánt dolgokat. Ez a helyzet jól illusztrálja a Lengyelország és Oroszország közötti „együttműködés” jellegét.

Amikor a lengyelek 3D-s szkennelést akartak végezni az oroszok birtokában lévő repülőgép darabjain, az oroszok közölték, hogy a 3D-s szkenneléshez szükséges berendezés nem áll rendelkezésre. Állítólag máshol volt szükség rá. A lengyelek a saját felszerelésüket azonban nem használhatták. A mai napig nem sikerült megfelelő időpontot találni a 3D-s szkenneléshez.

Marek Pyza szerint a szmolenszki tragédia kivizsgálása a kezdetektől fogva Lengyelország első rendű ügye volt. Újságíróként, amikor észrevette, hogy valami nincs rendben a vizsgálat körül, igyekezett ellenőrizni a hatóságok állításait, és a vizsgálat által felmutatott eredményeket.

– Én csak teszteltem, hogy az intézményeink úgy működnek-e, ahogyan kellene – mondja.

Oknyomozó újságíróként részben a lengyel hatóságok szokatlan döntései hajtották előre, például az a határozat, hogy a repülőgép feketedobozait Oroszországban hagyják.

Innen tudta, hogy valami nagyon nincs rendben, és az ügy kivizsgálása nem úgy zajlott, ahogyan kellett volna.

Trinitrotoluol

Marek Pyza az évek során számos beszélgetést folytatott a szmolenszki baleset áldozatainak családjaival. 2015-ben írt egy könyvet az áldozatokról és a családjaik tapasztalatairól. Szeretett volna képet adni a nagyközönségnek arról, hogy milyen embereket veszített el Lengyelország a tragédia következtében. A könyvben beszélt a hozzátartozókról, közülük sokakat rendkívül hazafias emberekként írva le.

Pyza szerint az áldozatok családtagjai voltak a fő mozgatórugói az arra irányuló vizsgálatnak, hogy használtak-e robbanóanyagot Szmolenszkben. Miután a lengyel hatóságok tagadták a robbanóanyagok jelenlétét, a rokonok kezdeményezésére nemzetközi törvényszéki laboratóriumok vizsgálták meg Írországban, Olaszországban és Nagy-Britanniában, hogy azonosíthatók-e robbanóanyag-maradványok a helyszínen.

A robbanóanyagok használatáról először 2012-ben tettek említést a nyilvánosság előtt a Rzeczpospolita című újság szenzációs hírében. A lap újságírója, Cezary Gmyz azt írta, hogy a lengyel rendőrség szakemberei robbanóanyag nyomaira bukkantak több helyen is az oroszországi roncsban és annak közelében a földön, miután robbanóanyag-felderítő berendezéssel átvizsgálták a területet.

– Ez volt az első alkalom, amikor arról értesültünk, hogy robbanóanyagot találtak Szmolenszkben – mondja Pyza.

A cikk miatt Cezary Gmyz újságírót és az újság főszerkesztőjét is kirúgták. Pyza akkoriban ugyanannak a kiadónak az Uważam Rze című folyóiratánál dolgozott, és a kollégáik elbocsátása elleni tiltakozásul az egész szerkesztőség felmondott. Ezzel meg is szűnt Pyza akkori munkahelye, egy fontos véleményújság.

A technikusok mintáit ezután hivatalos vizsgálatra a lengyel rendőrség központi törvényszéki laboratóriumába szállították, ahol a hatóságok szerint elemezték őket. Az elemzés arra a végeredményre jutott, hogy: a roncsokból vett mintákban nem találtak robbanóanyagra utaló nyomokat.

– A lengyel ügyészség később azzal magyarázta a dolgot, hogy ezek a berendezések mindig is megbízhatatlanok voltak, és a robbanóanyaghoz hasonlóan reagálhatnak akár a cipőkrémre is. A készülékek gyártója szerint ez nem volt igaz, határozottan állították, hogy a készülékek soha nem produkálnak téves eredményeket – írta cikkében Pyza és kollégája, Marcin Wiklo, akivel együttműködésben több Szmolenszkről írt anyaga született.

Az áldozatok hozzátartozói továbbították a lengyel rendőrség elemzését részletesebb vizsgálatra a Lengyel Tudományos Akadémia szerveskémiai kutatóinak. Szerintük a mintákat olyan módon elemezték, hogy eleve nem is lehetett volna pozitív eredményt kimutatni.

Csak a 2016-ban elindított lengyel felülvizsgálat során kezdték el tanulmányozni a robbanóanyagok jelenlétének lehetőségét. A lengyel főügyészség három külföldi törvényszéki laboratóriumnak küldött mintákat.

Pyza is figyelemmel kísérte a robbanóanyagok ügyében végzett vizsgálatokat. 2017-ben egy cikk kapcsán kollégájával kiküldetésre utazott az olasz csendőrség főhadiszállására, ahol a világ egyik legfejlettebb törvényszéki laboratóriuma működik. Ez volt az egyik olyan hely, ahol a lengyelek által vett mintákat megvizsgálták.

2018 augusztusában az olaszországi vizsgálat megerősítette: robbanóanyag nyomait lehet kimutatni a mintán.

Más külföldi vizsgálatok során is találtak hasonló nyomokat, többek között a brit védelmi minisztérium törvényszéki robbanóanyag-laboratóriumában (FEL) 2019-ben. Marek Pyza és kollégája a brit vizsgálatok eredményeiről cikket jelentetett meg, még mielőtt azok hivatalosan nyilvánosságra kerültek volna.

A brit védelmi minisztérium törvényszéki laboratóriuma számára elküldött mintákban egy trinitrotoluol nevű kémiai vegyületet, azaz ismertebb nevén TNT-t találtak.

A brit laboratórium által vizsgált minták ugyanazok voltak, amelyekben a lengyel központi törvényszéki laboratórium 2013-ban nem talált robbanóanyagra utaló nyomokat. Az akkori lengyelországi illetékesek közül senkit sem vontak felelősségre a robbanóanyag-elemzés szabotálásáért.

Bódé a bozót mögött

2016-ban Marek Pyza egy kollégájával tényfeltáró kiküldetésre indult Szmolenszkbe, hogy szemügyre vegyék a Szevernij repülőteret. A légiforgalom-irányító épületről akartak információkat szerezni, ahová korábban egyetlen lengyelnek sem sikerült bejutnia – sem a hivatalos lengyel vizsgálóbizottság tagjainak, sem pedig az ügyészség embereinek.

Az út során kihasználták azt, hogy az oroszok hajlamosak szanaszét hagyni a dolgokat.

Pyza és kollégája először felmászott a repülőtérre vezető út túloldalán lévő tízemeletes lakóház tetejére. Onnan készítettek felvételeket a repülőtérről és arról a területről, ahol a repülőgép maradványait egy alumínium- és faelemekből összerakott, ponyvával fedett építményben tárolják.

Az újságírók mindent elkövettek annak érdekében, hogy a földön is megközelítsék a repteret. Végül a reptér melletti bozótoson átvágva sikerült bejutniuk.

– Egy orosz katonai objektumba! – hangsúlyozza Marek Pyza.

A katasztrófa helyszínét jelentő területre senki sem vigyáz. Elvadult, felverte a fű, bozót nőtte be. A katasztrófa emlékét egy kőtömb őrzi, rajta egy orosz és lengyel nyelvű emléktáblával:

Annak a 96 lengyelnek az emlékére, akik Lech Kaczyński lengyel elnökkel együtt életüket vesztették a 2010. április 10-én Szmolenszkben történt repülőgép-szerencsétlenségben.

Az emlékmű nem nevezhető épp kegyeletteljesnek, mondja Pyza, Lengyelországnak pedig évekig kellett kérnie az oroszokat, hogy a tragédiának állítsanak emlékművet.

Pyza és kollégája további felvételeket készítettek, majd elindultak az úgynevezett légiforgalmi irányítótoronyhoz, amely valójában egy egyszerű bódénak tűnt. Az ablakokon keresztül sikerült lefotózniuk a belső teret – ezek lettek az első nyilvánosságra került képek az épületről a tragédiát követően. A fotók később megjelentek a sajtóban.

Az épületben, ahol az orosz katonai légiforgalmi irányítók dolgoztak a baleset napján, teljes káosz uralkodott. Láthatóak voltak a térfigyelő kamerák is, amelyeknek a létesítményen belüli tevékenységet kellene videóra venniük, ám amelyek Oroszország szerint a baleset napján nem működtek.

Két évvel később Pyza és Marcin Wiklo ismét megpróbáltak bejutni a területre, de katonák tartóztatták fel őket. Ezúttal azonban sikerült egy drónnal filmre venniük a repteret, és így megörökíteniük a lezuhant repülőgép leszállási útvonalát.

Pyza beszámolt a sírok felnyitásáról is, amelynek során kiderült, milyen brutálisan bánt Oroszország a halottakkal. A Jog és Igazságosság Párt egyik képviselőjének szívét például szándékosan a lábához erősítették. Egy másik magas rangú áldozat tüdejében cigarettacsikket nyomtak el.

– Ez nyilvánvalóan a moszkvai boncolás során történt – vélekedik Pyza.

Danse macabre

A repülőgép lezuhanásával kapcsolatos mesterséges véleményformálás nagyon gyorsan megkezdődött. Marek Pyza ismét rámutat arra, hogy Lengyelországban mindent áthat a politika, és a szmolenszki katasztrófánál átpolitizáltabb ügy talán nincs is. 2010-ben a közösségi média még nem volt kulcsfontosságú véleményformáló tényező, de egyes újságok hasábjain lehetett látni, hogy politikai kampány folyik.

Korán kitört az első vihar – vagy talán tudatosan kavarták –, még a nemzeti egység és gyász időszakában. A nyilvánosság előtt megkérdőjelezték azt, hogy Kaczyński elnök végső nyughelye jó helyen van-e a lengyel királyok temetkezési helyén, a krakkói várban, a Wawelban. A vitát politikusok és újságírók gerjesztették, többek között a Wyborcza című napilapban.

Pyza szerint a média egy része arra akarta terelni a közvélemény figyelmét, hogy még mindig vitatható, gyakoroltak-e nyomást a lezuhant repülőgép pilótáira, vagy sem. Ha pedig volt nyomásgyakorlás, az ügyet kommentálók szerint az a gép legtekintélyesebb utasa, Lech Kaczyński elnök részéről történt.

– Mindez annak ellenére, hogy a mai napig nem derült fény semmiféle nyomásgyakorlásra, nem volt rá semmi bizonyíték – mondja Pyza.

A TVN24 kereskedelmi televízióban, amely 2010 környékén Lengyelország egyik legnézettebb csatornájának számított, arról számoltak be, hogy a pilóta a következőket mondta a szerencsétlenség előtt a vezetőfülkében:

– Oké, ha nem szállok le, megölnek. Megöletnek, vagy...

A pilóta állítólagos mondatát sárgával kiemelve mutatták a tévéképernyőn, a riporter a stúdióban pedig közben elérzékenyülten közölte, hogy „ezek a szavak hangzottak el a repülőgép pilótafülkéjében”.

– Ez ilyenkor beindít egy egész médiagépezetet. Újra és újra ismétlik ezeket a szavakat, aztán pedig számos szakértő és más riporterek kommentálják.

A hírt félóránként elismételték a televízióban. Aztán beemelték a témát a nap fő hírműsorába is, amelyet milliók néztek. Ez alapvetően megváltoztatta az emberek felfogását arról, ami a pilótafülkében történt. Csak az évekkel későbbi vizsgálat során tártak fel olyan bizonyítékokat, amelyek éppen az ellenkezőjét bizonyították, ám az emberek tudatába ez a kép ivódott be: a szerencsétlenül járt repülőgép pilótáira nyomást gyakoroltak, a parancs magas szintről érkezett.

Egy másik hatásos álhír arról szólt, hogy aznap reggel vita alakult ki a pilóta és Błasik tábornok között. A beszámoló szerint a tábornok kiabált, és nyomást gyakorolt a gép legénységére.

Egymás után jelentek meg a cikkek a témáról különböző újságokban és weboldalakon. Csak jóval később tártak fel olyan felvételeket a repülőtéren, amelyek bizonyították, hogy a történet hazugság.

A lengyel médiát elvileg a sajtótörvény szabályozza. Emellett a médiaetikát elméletileg egy erre szakosodott tanács felügyeli, de ez a tanács nem gyakorol ellenőrzést a médiumok fölött.

Sok újságíró úgy gondolja, hogy azt írhat, amit akar, amíg nem perelhetik be a leírtak miatt, véli Pyza. És Szmolenszkről gyakran írnak az újságírói etika megsértésével mit sem törődve.

Másrészt a szmolenszki tragédia kezelése azt is mutatja, hogy a média milyen fontos politikai szereplő Lengyelországban. Pyza úgy véli, hogy Szmolenszket mint témát jó lenne depolitizálni, ki kellene zárni a belpolitikai küzdelmek teréből, és vissza kellene térni a téma etikus és pártpolitikai ideológiáktól mentes kezeléséhez.

– Lengyelországban nem lehet fontosabb kérdés, mint egy hivatalban lévő elnök megmagyarázhatatlan halála. És az újságírók feladata az lenne, hogy feltegyék a legnehezebb kérdéseket. A média elvileg ezért van.

Oroszország részéről azonban nem mutatkozott szándék a kérdés etikus kezelésére. A cél mindvégig az volt, hogy Szmolenszket megosztó témaként használják fel annak érdekében, hogy két táborra szakítsa a lengyeleket, és konfliktusokat okozzon. Az orosz manipuláció kétségtelenül el is érte a célját.

Marek Pyza már az ügy kezdetén észrevette, hogy a Gazeta Wyborcza című nagy lengyel napilap rendszeresen hiteltelenítette az ő Szmolenszkről szóló írásait. Cikkeikben soha nem idézték a Pyza által feltárt tényeket. Ehelyett az újság azt próbálta sulykolni, hogy Pyza és kollégái összeesküvés-elméleteket gyártanak és terjesztenek. Hogy minden rendben van az országban, egyesek mégis valamiféle danse macabre-t, haláltáncot járnak, és Pyza – kollégáival együtt – ezt próbálja kihasználni.

– A Gazeta Wyborcza viszont a maga részéről csakis az igazat mondja, semmiben nem hibázott, elvégre az ügyet már tisztázta a lengyel hivatalos vizsgálat. És minden arra irányuló kísérlet, hogy megkérdőjelezzék annak megállapításait vagy merényletet emlegessenek, „politikai célzatú volt, és cinikus, meggyalázta az áldozatok emlékét”.

Oroszország soha nem látott sebességgel ontotta az információs térbe a Szmolenszkről szóló álhíreket, kritikus kérdéseket azonban alig fogalmazott meg bárki velük szemben. A lengyel újságírók egy része az orosz vezetéstől való félelmének adott hangot. Amikor Szergej Lavrov orosz külügyminiszter 2010. október 29-én Varsóba látogatott, a Radosław Sikorski lengyel külügyminiszterrel való találkozója után rendezett sajtótájékoztatón három újságírónak osztották le előzetesen a kérdezés jogát.

Pyza a roncs megrongálásáról szerette volna kérdezni Lavrovot, de mivel nem került sorra, megkérte egy kollégáját, hogy tegye fel a kérdést a nevében.

– A kollégám megrémült. Nem szeretett volna ilyen rázós kérdést feltenni.

Lavrov válasza önmagában talán nem is bírt különösebb jelentőséggel. Pyza mégis fel akarta vetni a roncs kérdését, már csak azért is, mert külföldi újságírók is jelen voltak a sajtótájékoztatón.

A kereszt védelmezői

Szmolenszk a mai napig erős érzelmeket ébreszt a lengyelekben, vélekedik Marek Pyza. Talán nincs még egy olyan téma, amely ennyire felkorbácsolná az indulatokat. És mind lengyel, mind orosz döntéshozói körökben sok energiát fektettek az indulatok felkavarásába.

– Minden lehetőséget kihasználtak arra, hogy a lengyeleket egymás ellen fordítsák. Azt az eszközt alkalmazták, amelyhez Oroszország a legjobban ért: a káosz szítását – mondja erről Pyza.

2010 nyarán Varsó központjában, az elnöki palota előtt gyűltek össze a tragédiát gyászoló emberek, azonban rendbontók keveredtek közéjük, akik azért mentek, hogy felfordulást csináljanak, hogy meggyalázzák az áldozatokat és konfliktust teremtsenek. Felháborító eseményekre került sor, például levizelték az imádkozókat.

A polgárok egy emlékkeresztet vittek az elnöki palota elé. Az volt az általánosan elfogadott gondolat, hogy a kereszt addig marad ott, amíg egy állandó emlékművet nem állítanak a szmolenszki áldozatoknak. A kereszt úgynevezett védelmezői hónapokon át gyülekeztek a helyszínen. Megjelentek közöttük azonban hangoskodó bajkeverők is, némelyikükről pedig kiderült, hogy hivatásos provokátor. Egyikükről Pyza tényfeltáró anyagot is készített évekkel később. A provokátor feladata az volt, hogy egymás ellen uszítson embercsoportokat, és pattanásig fokozza a feszültséget.

– Gondoljunk csak bele: egy olyan helyzetben, amikor éppen bekövetkezett egy váratlan katasztrófa, a legvadabb összeesküvés-elméletek hívei érkeztek a helyszínre, hogy vitát provokáljanak, és összeakaszkodjanak a gyászolókkal – írja le a kialakult helyzetet Pyza.

A szmolenszki kereszt körül kialakult eseményeket naponta mutatták a televízióban. A helyszín szimbolikus jelentőségű volt: az elnöki palota előtti tér.

A keresztnél végrehajtott akció fő célja az volt, hogy ellenséges érzelmeket keltsenek mindenkivel szemben, aki nem osztotta feltétel nélkül a kormány hivatalos álláspontját a baleset okaival kapcsolatban. Az áldozatok azon családtagjai, akik nem fogadták el a hivatalos változatot, felkerültek az őrültek listájára.

– Először egy egyszerű történetet kell kreálni, aztán két csoportra osztani az embereket. Az egyik csoportot úgy mutatni be, mint akik „racionálisan” gondolkodnak, és elfogadják a hivatalos igazságot, a másik csoportot pedig őrültek gyülekezeteként, akik összeesküvés-elméletekben hisznek – foglalja össze a módszert Pyza.

Lengyelországban azokat az embereket, akik egyáltalán megpróbálták feltenni a kérdést, hogy lehet-e Oroszország műve a lengyel elnök és a repülőgépen ülő többi ember elleni merénylet, a nevetséges elmebetegek kategóriájába sorolták.

– Vagy egyetértesz velünk és minket támogatsz, vagy felkerülsz az őrültek listájára – foglalja össze röviden Marek Pyza.

Ez ment éveken keresztül, és még mindig ugyanaz a helyzet.

A műveletben számos névtelen közösségi médiás trollfiók is részt vesz, amelyek mindig aktiválódnak, amikor Pyza vagy kollégái cikket jelentetnek meg Szmolenszkről.

– A trollok azt írják, hogy „a kormány ellen mesterkedsz, megint Szmolenszkkel jössz” és „a szekta újra akcióba lendült”.

Pyza számára egyértelmű, hogy ez az orosz hírszerző szolgálatok működésmódja, és hogy ezt a tevékenységet Oroszországból irányítják.

– Tökéletesen ismerjük, annak ellenére, hogy még senkit sem sikerült lefülelni.

Oroszországból igyekeznek provokálni, a lengyelek érzelmeire hatni. Még most is, több mint tizennégy évvel a baleset után, az évforduló előestéjén orosz blogokon újabb képeket tesznek közzé az elhunytak maradványairól.

Hering, vodka és a nemzeti érdekeket fenyegető veszély

Marek Pyza újságíró továbbra sem engedi el a szmolenszki katasztrófa ügyét – írásaiban kitartóan foglalkozik a tragédia körülményeivel és utóéletével. Az áldozatok hozzátartozói úgy nyilatkoztak neki: remélik, hogy a lengyel állam végre eleget tesz erkölcsi és jogi kötelességének. Sokan közülük mindmáig várnak egy hiteles, megnyugtató magyarázatra arra vonatkozóan, mi is történt valójában szeretteikkel. Számos család számára a gyász nem zárult le – a veszteség feldolgozatlan, és a fájdalom ma is élő valóság.

– Az események addig élnek az ember fejében, amíg nem kap biztos magyarázatot azzal kapcsolatban, hogy mi is történt valójában – mondja Pyza.

Több áldozat családtagja is beszámolt Pyzának arról, hogy milyen súlyos traumát éltek át. Találkozott olyan áldozatok családtagjaival is, akik az orosz katonák által 2014 júliusában lelőtt, Amszterdamból Kuala Lumpurba tartó utasszállító repülőgépen vesztették életüket.

– Mind az MH17-es járat, mind a szmolenszki tragédia áldozatainak családjai számára az a legfontosabb, hogy megtudják, hogyan történt. Hogyan halt meg a gyermekem… – mondja beszélgetőtársam.

Ha létezik gyógyír a hozzátartozók fájdalmára, Marek Pyza szerint az az igazság és az igazságszolgáltatás. Az áldozatok hozzátartozói azt szeretnék, ha az ügyész vádat emelne az elkövetők ellen, a bíróság pedig igazságos ítéletet hozna. Bár a 2015-ben hatalomra került Jog és Igazságosság Párt civil ügyészt nevezett ki az újbóli vizsgálat vezetésére, aki előremozdította a dolgokat, a politika beárnyékolta a nyomozást. Lengyelországban az ügyészséget az igazságügyi miniszter vezeti, akinek a személye minden kormányváltáskor változik. A rendszer könnyen olyan helyzetet teremthet, amelyben egy politikus bizonyos értelemben a saját ügyében folytat vizsgálatot, magyarázza a helyzetet Pyza.

Lengyelországban a szmolenszki légi katasztrófa újbóli kivizsgálását Antoni Macierewicz, a Jog és Igazságosság Párt volt honvédelmi minisztere indította el. Macierewiczet a kommunizmus alatt végzett ellenzéki tevékenységéért nagyra becsülik, de autoriter viselkedésével sok szakképzett kutatót elriasztott a szmolenszki felülvizsgálat során, és a lengyel törvényeket sem tartották be, például a vizsgálat eredményeinek közzétételét illetően.

Ráadásul már az új vizsgálat kezdetén bejelentette, anélkül, hogy bármilyen bizonyítékot bemutatott volna, hogy Szmolenszkben merénylet történt. 2022-ben az általa vezetett vizsgálóbizottság közzétette zárójelentését, amelyben ugyanerre a következtetésre jutottak.

– Teljesen elképzelhető, hogy a zárójelentésben foglalt dolgok mind igazak, ám az adatok hitelessége Lengyelországban és nemzetközileg is megkérdőjeleződött – véli Pyza.

Pyza arra is emlékeztet, hogy eddig senki számára nem járt következményekkel a vizsgálat, senkit sem vontak felelősségre a történtekért, noha az újbóli vizsgálat nyomán vádemelésekre is sor került. Az újranyitott vizsgálat során a lengyel ügyész megpróbálta felelősségre vonni a légiforgalmi irányítókat, de az orosz hatóságok elzárkóztak az együttműködéstől.

Az ügyész eredetileg két orosz katonai légiforgalmi irányítót vádolt meg a 96 ember halálát okozó repülőgép-szerencsétlenség előidézésével. Később egy harmadik légiforgalmi irányítót is felvettek a vádlottak listájára. 2022 áprilisában a vádat szándékos cselekményre, azaz gyilkosságra változtatták.

2023 nyarán az ügyészek kiegészítették a nyomozati dossziét: a lengyel elnök elleni merényletkísérlet, valamint további 95 ember meggyilkolásának gyanúja is bekerült az anyagba. A vádak ügyében azonban nem sikerült a törvény elé idézni a gyanúsítottakat, Oroszország a „nemzeti érdekeit fenyegető veszélyekre” hivatkozott.

– Ez a katasztrófa minden képzeletet felülmúlt – vélekedik Marek Pyza. – Nem lehet, hogy senki sem felelős érte.

Pyza szerint Lengyelországnak fel kellene vennie a kapcsolatot a háborús bűnöket vizsgáló hágai Nemzetközi Bírósággal, és meg kellene kísérelnie Vlagyimir Putyin felelősségre vonását. Szerinte Oroszország akciója egy NATO-ország elleni katonai támadásnak tekinthető. Ennek ellenére nem aktiváltak NATO-cikkelyeket, és nem léptettek életbe más intézkedéseket sem. A NATO még csak a támogatását sem fejezte ki a nyilvánosság előtt, nemhogy bejelentette volna, hogy segítséget nyújt Lengyelországnak a nyomozásban.

– A NATO keze meg volt kötve. Szembe kellett volna szállnia a baleset idején hivatalban lévő lengyel kormánnyal, amely azt állította, hogy semmi gyanús nem történt.

A lengyel kormánynak ki kellett volna használnia a balesetet közvetlenül követő pillanatot, amikor a világ figyelme Varsóra összpontosult. Össze kellett volna hívnia egy különféle szakterületeket képviselő tagokból álló nemzetközi kutatócsoportot, és cselekvési tervet kellett volna kidolgoznia. De semmi ilyesmire nem került sor – a legfontosabb az volt, hogy hogyan mesélik el a történetet.

Az orosz féllel meg kellett volna állapodni a szabályszerű vizsgálat lefolytatásáról, és hivatkozni kellett volna az Oroszország és Lengyelország között 1993-ban létrejött, a katonai repülést szabályozó megállapodásra. Követelni kellett volna az orosz fél részéről a mindenre kiterjedő együttműködést, és a vizsgálatot, amennyire csak lehetett, a saját kezükbe kellett volna venniük.

Az Egyesült Államokkal és Brüsszellel is fel kellett volna venni a kapcsolatot.

Még a lengyel hírszerző szolgálatokat is hagyták ölbe tett kézzel ülni. Egy magas rangú hírszerzőtiszt elmondta Pyzának egy interjúban, hogy amint meghallotta a hírt, felhívta a munkahelyét, hogy megkérdezze, mi a cselekvési terv, és hogy azonnal munkába kell-e állnia, ám azt a választ kapta, hogy „miről beszélsz, szombat van, ráérsz bejönni hétfőn”.

A politikailag a jobbközéphez sorolt Donald Tusk három évvel a baleset előtt, 2007-ben lett miniszterelnök. Kormányra kerülése előtt nem igazán volt külpolitikai tapasztalata. Tusk számára fontos volt, hogy javítsa országa kapcsolatait az oroszokkal, és bizonyos értelemben „civilizálja” Oroszországot.

Azokban az időkben ugyanez a tendencia jellemezte Németország és az Egyesült Államok oroszországi kapcsolatait is. 2009-ben Szergej Lavrov orosz és Hillary Clinton amerikai külügyminiszter még egy vörös reset gombot is megnyomtak Svájcban, amiről a világsajtó lelkesen tudósított.

Marek Pyza azt állítja, hogy olyan dokumentumok birtokába jutott, amelyekből kiderül, hogy Tusk olyan politikusként akarta eladni magát a Nyugat felé, aki képes megváltoztatni nemcsak a lengyel–orosz viszonyt, hanem az egész Nyugat és Oroszország közötti kapcsolatokat is.

Donald Tusk úgy vélte, neki sikerülni fog működőképes viszonyt kialakítani az oroszokkal. Ám Marek Pyza „naivnak” nevezi Tusk Oroszországgal kapcsolatos politikáját.

Bő fél évvel a katasztrófa előtt, 2009 szeptemberében Lech Kaczyński elnök, Tusk miniszterelnök, Angela Merkel német kancellár és Putyin orosz miniszterelnök találkozott a gdański Westerplattén, hogy megemlékezzenek a második világháború kirobbanásáról.

Westerplatte a második világháború első csatájának helyszíneként ismert: a lengyel fegyveres erők 1939 szeptemberében hét napon át védték a félszigetet egy német csatahajóval szemben.

A szmolenszki katasztrófát megelőző évben Lech Kaczyński elnök beszédet mondott a helyszínen, amelyben élesen bírálta a Szovjetuniót Lengyelország megszállása és az ország hátba szúrása miatt. Tusk miniszterelnök, Merkel és Putyin nem repestek az örömtől a beszéd hallatán, állítja Pyza.

Putyin és Tusk találkozójára is sor került a rendezvényen. Négyszemközt tárgyaltak egymással.

Tusk Lengyelországa Oroszország mellett az Európai Unió keleti partnerségi programjában részt vevő országokkal, köztük Ukrajnával, Grúziával és Fehéroroszországgal is jó kapcsolatokra, a befolyása növelésére törekedett. Kaczyński a maga részéről hangsúlyosan támogatta Grúziát, amikor Oroszország 2008-ban megtámadta az országot.

– Ha Szmolenszket merényletnek tekintjük – mondja Marek Pyza –, nem zárhatjuk ki annak a lehetőségét, hogy ez Oroszország bosszúja volt Grúzia miatt.

A repülőgép lezuhanása után Tusk miniszterelnök Lengyelországa tovább folytatta az Oroszországgal való együttműködés politikáját, mintha mi sem történt volna. Fél évvel az események után az akkori orosz elnök, Dmitrij Medvegyev Lengyelországba látogatott, hogy találkozzon Komorowski elnökkel.

– Komorowski arról beszélt, hogy közeledik a karácsony, nekünk pedig van egy karácsonyi hagyományunk: heringet eszünk és vodkát iszunk ilyenkor. Úgyhogy el is mentek vodkázni. Lengyelország látványosan Oroszország kedvében akart járni.

JANUSZ KOCHANOWSKI

2010. április 10-én, szombaton kora reggel Janusz Kochanowski, az emberi jogok lengyel parlamenti biztosa elindult otthonából a varsói katonai repülőtérre.

A nyugat-oroszországi Szmolenszkbe tervezett utazni ugyanazon a járaton, amelyen Lech Kaczyński lengyel elnök és sok más magas rangú lengyel döntéshozó, hogy részt vegyen a katinyi vérengzés áldozatainak tiszteletére rendezett megemlékezésen.

A hatvankilenc éves Janusz Kochanowski lenyűgöző karriert futott be a lengyel polgárok emberi jogainak védelmében. Kochanowski jogász volt, diplomata és kutató, aki igazán élvezte, hogy a jog területén tevékenykedhetett. Szakterülete a büntetőjog volt, de foglalkozott alkotmányjoggal, a jogállamiság és az igazságügyi reform kérdéseivel is.

Kochanowski fia, Mateusz kivételes emberként írja le édesapját, és hozzá kell tennem: minden más interjúalanyom osztotta a véleményét.

– Megalkuvást nem ismerő, független, becsületes és keményen dolgozó ember volt, nagyszerű humorérzékkel. Mindig kész volt segíteni az embereknek – emlékezik édesapjára Mateusz Kochanowski.

2010 áprilisában Mateusz huszonhat éves mesterszakos joghallgató volt, aki a nemzetközi politikából írta szakdolgozatát. Szombat reggel a család varsói otthonában aludt, amikor édesanyja, Ewa Kochanowska kétségbeesetten nyitott be a szobájába, és annyit mondott: „Lezuhant a repülőgép!”

Mateusz felugrott, és hitetlenkedve kérdezte: „Micsoda?”

– Anyám megismételte. „Lezuhant a repülőgép!” Ekkor néztem rá. Soha nem fogom elfelejteni azt az arckifejezést.

Ewa Kochanowska a televízióban hallotta a baleset hírét. Fiával együtt rémülten ültek le a képernyő elé.

– Először azt mondták, hogy vannak túlélők. Szürreális élmény volt – emlékszik vissza Mateusz.

Hamarosan csörögni kezdtek a telefonok. Hatóságiak, minisztériumi, kormányzati tagok és barátok hívták őket.

– Nem tudtuk elhinni, hogy mi történt. Sokkoló volt – mondja Ewa Kochanowska, Janusz özvegye.

Mateusz elmondása szerint csak a médián, a híreken keresztül lehetett információkhoz jutni. Az ott közölt magyarázatok között szerepelt a pilóta hibája, egy ittas tábornok, aki az elnök utasítására kényszerítette a pilótákat a leszállásra, egy nyírfának ütköző, törött szárny és a pilóták tapasztalatlansága.

A családtagokon erőt vett a kétségbeesés.

– Gyászoltunk, mint bárki más, aki váratlanul elveszített egy családtagot – mondja Ewa Kochanowska.

Mateusz Kochanowski kezdetben azt remélte, hogy baleset történt, nem pedig szándékos cselekmény. Könnyebb lenne azt hinni, hogy a végzetes repülőgép-szerencsétlenség baleset volt. Nem ingatná meg az ember teljes világképét.

– Néha jobb hazugságban élni, mint szembenézni az igazsággal – vélekedik.

De idővel, ahogy a Szmolenszket követő események magukkal ragadták a családot, halmozódni kezdtek a közvetett és tényszerű bizonyítékok arra, hogy nem baleset történt.

Kochanowski sosem hagyta cserben a polgárokat

Janusz Kochanowskiról azt mesélik, minden reggel hat órakor ébredt. Mindhárom nagy újságot elolvasta, és megnézte a napi híreket, hogy lépést tartson a világ eseményeivel.

Aktív közéleti emberként folyamatosan a számítógép előtt ült, konferenciát szervezett, dolgozott, könyvet írt. Több parlamenti bizottság munkájában is részt vett, jogszabályokat dolgozott ki a legkülönfélébb területeken. A lengyel alkotmányt érintő reformjavaslatokat készített elő, a különböző lehetőségeket meg akarta vitatni a polgárokkal, és népszavazást készült szervezni, hogy mindenki elmondhassa a véleményét. A lengyel újságírók nagyra értékelték Kochanowskit, és gyakran kértek tőle interjút.

Máig sokan mesélik Ewának a történeteket arról, hogy a férje hogyan segített nekik a bajban. Ha valaki levelet küldött az emberi jogi biztos irodájába, vagy akár segítséget kért az utcán, Janusz Kochanowski mindig reagált, sosem hagyta cserben azt, aki a segítségét kérte valamiben.

– Ha például egy tanár valamilyen problémába ütközött, a férjem, felismerve, hogy sok tanár szembesül ugyanazzal, látványos ügyet csinált a dologból, és törvénymódosítást javasolt a probléma megoldására. Hihetetlen volt – emlékszik vissza Ewa Kochanowska.

Janusz Kochanowski mélyen szerette Lengyelországot, és mindent megtett azért, hogy a jövő nemzedékének javára szolgáljon. Egykori tanítványai ma is gyakran felkeresik özvegyét, hogy elmondják: milyen sokat jelent számukra a férje írásainak olvasása.

Ewa Kochanowska még a kommunizmus alatt, a nehéz társadalmi körülmények ellenére is biztonságban érezte magát a férjének köszönhetően.

Janusz Kochanowski gondosan archivált minden általa adott interjút. Mateusz azt mondja, hogy ezeket veszi elő, amikor kíváncsi az apja véleményére különböző társadalmi kérdéseket illetően.

Az ifjabb Kochanowski az Európai Parlamentben dolgozik az Európai Konzervatívok és Reformerek (ECR) képviselőcsoport egyik tagjának tanácsadójaként, és folyamatosan követi az ott készülő interjúkat, bár azt mondja, soha nem látott még olyan jó interjúkat, mint amilyeneket az édesapja adott.

– Apám nagyon intelligens és szókimondó ember volt, mindig mélyrehatóan tájékozott volt a beszélgetések témájával kapcsolatban. Az interjúiban a humora is meg-megcsillan – mosolyodik el Mateusz.

Ewa Kochanowska azt mondja, dühös, amiért a férje már nincs köztük. Úgy véli, ha Janusz még élne, sok fájdalmas eseményt meg tudott volna akadályozni. Férje halála óta úgy érzi magát, mint egy védtelen csiga, amely elveszítette a házát.

– Közel negyven évig voltunk együtt, és két gyermeket neveltünk fel – teszi hozzá.

Mateusz Kochanowski nagyon szerette és tisztelte az apját.

– Apám a megkérdőjelezhetetlen tekintélyt jelentette számomra, mindig tiszteltem és szerettem őt. A halála óta nem találkoztam senkivel, aki hozzá hasonlóan nagy hatást gyakorolt volna rám. Amikor nem tudtam, mit tegyek, hozzá fordultam, mindig követtem a tanácsait – mondja el Mateusz.

Édesapja igyekezett megtanítani bizonyos dolgokat a fiának, ő azonban fiatalabb korában nem értette, vagy nem volt nyitott apja minden gondolatára, némelyik az egyik fülén bement, a másikon ki.

– De sok minden, amit el akart mondani, a halála után tudatosult bennem és nyert értelmet. Nagyon hálás vagyok, hogy ilyen útmutatást kaptam – mondja Mateusz.

Janusz Kochanowski egyik nagy vágya a lengyel jogrendszer megreformálása volt. Ez is szorosan kapcsolódott a politikához. A reform szükséges volt, és nem csak azért, mert a lengyel jogászok többsége – különösen a bírák – még mindig erősen kötődött a kommunista korszakhoz, véli Mateusz Kochanowski.

Amikor Lengyelország az 1990-es évek küszöbén búcsút intett a Szovjetunió képviselte berendezkedésnek, a függetlenedés csak egy bizonyos pontig valósult meg. 1989-ben a demokráciáért kiálló Szolidaritás vezetői megállapodtak a magas rangú lengyel kommunistákkal és exkommunistákkal, hogy együttműködnek egymással, amikor az egypárti szocializmusból a demokratikus köztársasági berendezkedés felé való átmenetet előkészítették. A megállapodás értelmében a kommunisták politikai érdekei továbbra sem maradtak támogatás nélkül.

A lengyelországi uralkodó politikai elit ennek az elvnek a mentén formálódott, és a megállapodás bizonyos mértékig máig érvényben van, noha a Szolidaritás támogatóinak nagy része ellenezte a paktumot. A kommunista múlttal végleg szakítani kellett volna, nem pedig a régi rendszer túlélését biztosítani.

A 2010 áprilisában Szmolenszkbe utazó csoport tagjai közül sokan azt az irányzatot képviselték, amelyik szerint ideje volt, hogy Lengyelország végleg leszámoljon a kommunizmus örökségével, és függetlenedjen Oroszországtól, illetve Németországtól is, hisz az a saját befolyása érvényesítésére törekedett Lengyelországban, olykor Oroszország érdekeit is szolgálva.

– A szmolenszki repülőgép-szerencsétlenség áldozatainak többsége elutasította a Lengyelországban hatalommal bíró régi elitet, és határozottan bírálta Oroszországot. Ezek közé tartozott Lech Kaczyński elnök is – mondja Mateusz Kochanowski. Az elveik sokaknak nem tetszettek, hiszen nemcsak Németország és Oroszország, hanem a lengyel posztkommunista elit érdekeit is veszélyeztették.

– Ezért a gépen ülők közül sokan váltak gúnyolódás céltáblájává, lejárató kampányok célpontjaivá – emlékszik vissza Kochanowski.

Minden a legnagyobb rendben

Ewát a baleset után rögtön Oroszországba hívták, hogy azonosítsa férje holttestét. Azonnal elhatározta, hogy a lányával, Mateusz nővérével együtt utazik oda. A moszkvai szállodájukban a lengyel hatóságok közölték velük, hogy az áldozatok maradványainak egy része a felismerhetetlenségig szétroncsolódott, ezért a legjobb lesz, ha valamennyien DNS-mintát adnak.

A lengyel egészségügyi miniszteren és a miniszterelnök kabinetvezetőjén kívül csak néhány lengyel tisztviselő tartózkodott Moszkvában. Úgy tűnt, hogy elsősorban azért vannak ott, hogy az oroszok segítségére legyenek.

Amikor Ewa és a lánya elmentek a moszkvai törvényszéki intézetbe, két orosz orvos tájékoztatást kért tőlük az elhunyt megkülönböztető testi jegyeiről, miközben az orosz ügyész jegyzetelt. A moszkvai lengyel nagykövetség egyik alkalmazottja is jelen volt.

A tisztviselők olyan tárgyakat mutattak neki, amelyeket Ewa a férje tulajdonaként azonosított. Amikor eljött az ideje, hogy lemenjenek az alsó szintre azonosítani a holttestet, Ewa Kopacz egészségügyi miniszter közölte, hogy ezt ő már megtette.

– Azt mondta, hogy nincs miért megnéznünk a holttestet – mondta Ewa Kochanowska.

Kochanowska két éjszakán át nem aludt előtte, és a lánya is súlyos asztmás rohamot kapott. Valószerűtlennek tűnt az egész. Találkoztak más áldozatok hozzátartozóival is, akik elmesélték Ewának a törvényszéki intézet alsó szintjén tapasztaltakat. Azt mondták, hogy borzalmas élmény volt számukra, és a körülmények sokkolók voltak.

– Az egyik nő azt mondta, nem tudta megállapítani, hogy a férje volt-e az, vagy sem, mert a holttest annyira piszkos volt. Valaki fogott egy üveg vizet, és megtisztította azt a pontot, amelynek alapján az azonosítás történt – emlékszik vissza Kochanowska.

Azt mondja, szerencséje volt, hogy a férje holtteste többé-kevésbé épen maradt. Ő felismerte a férjét.

– De gyakorlatilag minden csontja eltört. Ezt onnan tudjuk, hogy 2016-ban, miután a Jog és Igazságosság Párt hatalomra került, az ügyész új vizsgálatot indított, és felnyitották a sírokat – mondja a fia, Mateusz.

Ewa Kochanowska a család minden tagjáról adott fényképet a moszkvai hatóságoknak. Azt kérte, hogy az azonosított tárgyakat helyezzék a koporsóba, és temessék el a férjével együtt.

Mateusz otthon maradt Varsóban, hogy gondoskodjon az ott felmerülő teendőkről. Amikor a lengyel hatóságok felhívták azzal a kéréssel, hogy készítse elő a ruhát, amelyben az elhunytat a koporsóba helyezhetik, eleget tett a kérésüknek.

– Valaki eljött apám öltönyéért, és továbbította Moszkvába. Évekkel később derült ki, mi történt valójában: az elhunytakat meg sem mosták. Úgy, piszkosan, szemeteszsákokban tették őket a koporsóba, a ruhákat pedig csak melléjük gyömöszölték – meséli Mateusz Kochanowski.

Az ősök tisztelete és a halottakkal való tisztességes bánásmód mélyen gyökerezik a lengyel kultúrában. Az emberek büszkék az őseikre, és ápolni akarják az emléküket.

– Fontos tudnunk, hogy hogyan haltak meg a szeretteink. Ahogyan azt is, hogy hogyan helyezték koporsóba és hogyan temették el őket. Ez a kultúránk része – mondja Ewa Kochanowska.

Janusz Kochanowski koporsóját a baleset után öt nappal szállították Lengyelországba. A család részt vett a varsói katonai repülőtéren rendezett szertartáson. A koporsókat kirakták a repülőgépből, és szabályos sorokba rendezték. Maga a szertartás méltóságteljes volt, a temetés sietős lebonyolítása azonban sokakban gyanút ébresztett. A Kochanowski család kezdettől fogva azt akarta, hogy a koporsót nyissák fel Lengyelországban, és vizsgálják meg a holttestet.

Moszkvában hangsúlyozták ugyan Ewának, hogy figyelmesen nézze meg az elhunytat, mert Lengyelországban már nem lesz erre alkalma, ő azonban úgy gondolta, hogy ezt csak az oroszok előtt kellett így mondani valamiért, hisz a lengyel törvények értelmében egyértelmű volt: hazaérkezése után fel kell nyitni a koporsót, és el kell végezni a szükséges vizsgálatokat.

– Elképzelhetetlennek tartottuk, hogy ne így történjen. A férjem főkonzulként szolgált, úgyhogy ismerem az eljárásrendet arra az esetre, ha egy kormánytisztviselő gyanús körülmények között hal meg egy idegen ország területén. A holttest vizsgálata ilyenkor egyértelműen kötelező lépés – hangsúlyozza az özvegy.

A koporsókat azonban nem nyitották fel, Lengyelországban senki sem vizsgálta meg a holttesteket temetés előtt. Ewa Kochanowska ekkor értette meg, hogy a szmolenszki repülőgép-szerencsétlenség kezelését az orosz fél irányítja, annak ellenére, hogy a lengyel jog az áldozatok családjainak pártján áll.

A hozzátartozókat biztosították arról, hogy nincs semmi gond. A médiában az volt a hivatalos narratíva, hogy minden a legnagyobb rendben, a holttesteket tisztán helyezték a koporsóba, a hatóságok a helyzet magaslatán állnak. Mindez azt az üzenetet volt hivatott közvetíteni, hogy ideje továbblépni, és félretenni az ostoba kérdéseket.

A varsói katonai repülőtéren tartott megemlékezésen a családok elmondhattak egy imát a koporsó mellett, emlékszik vissza Ewa Kochanowska. A családtagokat ezután a szerettük koporsóját szállító autóhoz irányították. A konvoj szinte egész Varsót átszelve a Torwar arénához hajtott.

A lengyelek az út mentén felsorakozva rótták le tiszteletüket az áldozatok előtt.

Az úgynevezett baleseti vizsgálat

Janusz Kochanowski családja a médián keresztül követte az úgynevezett baleseti vizsgálat előrehaladását. Hamarosan rájöttek, hogy nemcsak az orosz, hanem a lengyel hatóságok sem vizsgálják ki ténylegesen a történteket.

– Az egész csak zavaros félrevezetés volt – vélekedik Mateusz Kochanowski. – Az oroszok közzétettek egy narratívát, majd írtak egy jelentést, hogy alátámasszák azt a történetet, és ennyi.

Úgy tűnt, mintha az orosz és a lengyel nyomozás célja az lett volna, hogy minél több dezinformációt terjesszenek a nyilvánosságban annak érdekében, hogy eltitkolják, mi is történt valójában. Később kiderült, hogy a kezdetektől fogva semmisítettek meg és manipuláltak bizonyítékokat, hogy alátámasszák a hivatalos álláspontot.

Kochanowskiéknak feltűnt, hogy a szmolenszki eseményekről szóló cikkek túlnyomó többsége a médiában nem oknyomozó anyag volt. A sajtó az orosz hatóságok propagandáját terjesztette, ugyanazt a propagandát, amelyet a lengyel kormány is megerősített.

Mateusz Kochanowski nézte a balesetről szóló tudósításokat a televízióban, és meglepődve tapasztalta, milyen könnyű úgy beállítani az információkat, hogy senki ne tegyen fel kritikus kérdéseket.

– A médiamanipuláció magasiskolája volt, aminek a működésébe betekintést nyertünk.

A balesetért az áldozatokat tették felelőssé. Olyan embereket, akik már nem tudtak védekezni. A történet lényege az volt, hogy a lengyel elnök a légierő parancsnokának közreműködésével leszállásra kényszerítette a lengyel pilótákat, foglalja össze Mateusz Kochanowski.

– Részegen – teszi hozzá Ewa Kochanowska. – El tudod képzelni, milyen lehet egy tábornok feleségének és gyermekeinek ezt a képtelenséget hallgatni?

Mateusz Kochanowski véleménye szerint ennek a lejárató kampánynak a célja a közvélemény befolyásolása volt már a baleset utáni óráktól kezdve.

– Képzeljük magunkat Błasik tábornok családjának helyébe. Azzal vádolták, hogy részeges volt, és hogy leszállásra kényszerítette a pilótákat. A családjának magára hagyatottan kellett átélnie ezt a borzalmat, az orosz hatóságok és a média sárdobálásának célpontjaként. Mi ez, ha nem árulás a lengyel kormány részéről?

A rosszindulatú véleményformálás bevált. Sokan még ma is úgy gondolják, hogy az orosz és a lengyel kormány megbízható módon folytatta le a légi katasztrófa kivizsgálását. A vizsgálati jelentések „megállapításait” a hagyományos média még mindig tényként idézi.

Mateusz Kochanowski szerint önmagában is súlyosan megkérdőjelezhető volt, hogy a lengyel kormány feltétel nélkül elfogadta az orosz álláspontot. A lengyel társadalom jelentős része sajnos igaznak hitte mindezt. Ez a felfogás mélyen beágyazódott az emberek tudatalattijába, pedig semmi köze nem volt a valósághoz.

– Lengyelországban sokan annyira elégedettek voltak a hivatalosan elfogadott változattal, hogy nem látták, Oroszországnak mennyire nyilvánvaló módon szerepe volt az események alakulásában.

Csak évekkel később tudta meg a közvélemény, hogy a pilóták korántsem voltak tapasztalatlanok, hanem egy jól képzett, gyakorlott elit csapat vezette a gépet, senki sem állt alkoholos befolyásoltság alatt, és senki senkit nem kényszerített leszállásra. Akkorra azonban ez már aligha érdekelt bárkit is.

Mateusz Kochanowski szerint az érintett családok nemcsak a hozzátartozóikat vesztették el, hanem sok barátjukat is, akik az akkori lengyel kormányhoz hasonlóan hátat fordítottak az áldozatoknak és családjaiknak.

Harc az igazságért

Janusz Kochanowski családja sokáig reménykedett. Azt várták, hogy a nyomozás jó irányba fordul. A temetés után megkapták a boncolási jegyzőkönyvet Oroszországból. Úgy tűnt, hogy a megfelelő áldozatról van szó benne, de tartalmazott néhány gyanús megjegyzést is. A család ekkor még nem csinált ügyet a dologból, továbbra is reménykedtek a legjobbakban.

– Csak csodálkoztunk, hogy Lengyelország hogyan folytathat vizsgálatot anélkül, hogy az áldozatokon itthon boncolást végeznének – idézi fel Mateusz Kochanowski.

A családtagok elmondják, hogy egymáson és a rokonságon kívül senki támogatására nem számíthattak. Épp ellenkezőleg, magukra hagyták őket, gúny és nevetség tárgyává váltak. Donald Tusk a televízióban főműsoridőben pénzsóvársággal vádolta az áldozatok családjait.

– Teljesen magunkra maradtunk – meséli Kochanowski. – De ahogy telt az idő, mások is bátorítani, buzdítani kezdtek bennünket, olyanok, akiknek ugyanaz volt a céljuk: harc az igazságért. A család bátorságát az is növelte, hogy a lengyel társadalom egy része nem hitt az orosz forgatókönyvnek.

Nehezen tudtak alkalmazkodni a családfő és legfőbb döntéshozó elvesztéséhez. Janusz Kochanowski tekintélyes ember volt, az egész család rá támaszkodott. Mateusz feltétel nélkül bízott az apja tanácsaiban, ő segített neki a fontos döntések meghozatalában.

– Apám halála után olyan elveszettek voltunk, mint valami elárvult gyerekek. Ha meg kellett hoznunk egy döntést anyámmal, két órán keresztül csak ültünk és gondolkodtunk, amíg egészen bele nem fáradtunk.

Idővel azonban Ewa és Mateusz egyre határozottabb személyiségekké váltak. Elkezdték tartani a kapcsolatot másokkal, akik Szmolenszkben vesztették el szeretteiket. Mateusz szerint azok az érintettek, akik több információra vágytak a szmolenszki baleset körülményeiről, úgy érezték, hogy támogatást kaphatnak tőlük.

A hozzátartozók közül sokan szerették volna életben tartani Szmolenszk emlékét, úgyhogy néhány sorstársával együttműködve Mateusz elkezdte összegyűjteni a balesettel kapcsolatos adatokat a SmolenskCrash.eu című weboldalon. Rengeteg jelentést, információt és hírt fordított le angolra, és tett közzé az oldalon, egyedülálló adatbázist hozva ezzel létre. Mateusz kivételesen mélyrehatóan ismeri a baleset és az azt követő vizsgálatok részleteit. Az évek során, miközben a szmolenszki események hátterét kutattam, tudtomon kívül épp a Mateusz által létrehozott honlap szolgált számomra a legfontosabb forrásul.

Ewa Kochanowska kritikus interjúkat adott a nyilvánosság előtt, példát mutatva más szmolenszki áldozatok családjainak, akik az információk nyilvánosságra hozatalát követelték a hatóságoktól. De a családok is megosztottak. Egyesek továbbra is küzdenek az igazság kiderítéséért, mások már évekkel ezelőtt elfogadták, hogy véletlen baleset történt, nagy részük pedig nem foglal állást az ügyben.

Kochanowskiék szerint azok a családok, újságírók és kutatók, akik válaszokat kerestek a tisztázatlan kérdésekre, lejárató kampányok célkeresztjébe kerültek. Mateusz az árral szemben való úszáshoz hasonlítja az igazságért folytatott küzdelmet.

– A vesztes oldalon találod magad, mert a katasztrófa idején hatalmon lévő lengyel kormány úgy döntött, hogy átveszi az orosz propagandát – mondja csalódottan.

Az új vizsgálat

A 2015-ös lengyel választásokon bekövetkező kormányváltás után az új vezetés kötelezte az ügyészt, hogy rendeljen el új baleseti vizsgálatot. Senki sem számított arra a borzalomra, ami a sírok felnyitásával napvilágra került. Az áldozatok családtagjai közül néhányan tiltakoztak az eljárás ellen, szerintük a kormánynak nem kellett volna beavatkoznia.

Az exhumálás során azonban kiderült, hogy egyes családok nem a saját családtagjuk maradványait tették a sírba, így évek óta nem a saját szerettük sírját látogatják.

– Még megdöbbentőbb felfedezés volt az, hogy a Moszkvában leforrasztott koporsók némelyike több különböző holttest részleges maradványait rejtette – számol be a történtekről Mateusz Kochanowski.

Vannak olyanok, akiket még mindig nem helyeztek végső nyugalomra. Az egyik áldozat hozzátartozója például azonosította a holttestet Moszkvában, de az aztán eltűnt.

Janusz Kochanowski sírját 2016-ban nyitották fel. Az ügyészek neves orvos szakértőket hívtak meg a világ minden tájáról, hogy elvégezzék az igazságügyi orvostani vizsgálatokat. Ewa beszélt velük, és meggyőződött róla, hogy végre rendes munkát végeznek.

Szakszerűen és figyelmesen, empátiával végezték a munkájukat, az egyes lépéseket pedig gondosan elmagyarázták a hozzátartozóknak. Ewa és Mateusz egy másik szobából, egy képernyőn keresztül követték nyomon a vizsgálatot.

– Ezt lehet olyan brutálisan csinálni, ahogy néhány családdal tették Moszkvában, vagy így. Végig óvni próbáltak bennünket. Kifogástalanul jártak el – emlékszik vissza hálával telve Ewa Kochanowska.

Arra kérem Mateuszt, próbálja elmondani, milyen átélni azt, hogy először egy hozzátartozód tragikus halálával kell szembesülnöd, majd ahogy telnek az évek, egyre megrázóbb eseményeket és információkat vagy kénytelen feldolgozni. Mateusz csak annyit mond, nehéz volt, ugyanolyan nehéz, mint a lengyel társadalmat megosztó manipuláció szemtanújának lenni.

– A bizonyítékok mellett a lengyel társadalom egységét is tönkretették. Ezt volt igazán nehéz elviselni.

Mateusz Kochanowski nehezen tudta elfogadni, hogy a tragédia valóban megtörtént, és nem csak egy rémálom az egész. Azt mondja, hogy az ilyen élethelyzetekre nem lehet felkészülni.

– Az ember nem tudja, mit gondoljon, mit mondjon, mit tegyen. Sokáig azt képzeltük, hogy apa egyszer csak besétál az ajtón. A családunk hosszú ideig nem is tudta, mit csinál, csak az ösztöneink vittek előre.

Sok időbe telt, ameddig ráeszmélt, hogy Oroszország aktív lépéseket tett a repülőgép-szerencsétlenség előidézése érdekében. Az egyre halmozódó információk tanulmányozása vezette el a felismeréshez. Ma már egyértelmű számára, hogy mi történt:

– Többé nincs kétségem afelől, hogy merénylet volt. Mindenki mérlegelheti a bizonyítékokat, illetve a feltárásukra használt tudományos módszereket, és megítélheti saját maga.

Ewa Kochanowska azt mondja, kezdettől fogva úgy gondolja, hogy a balesetet szándékosan idézték elő, és hogy többről szól az ügy annál, mint amit a kormány a nyilvánosság előtt elmondott.

„Gyere Szmolenszkbe, majd ott elbeszélgetünk!”

A szmolenszki csapással Oroszország meg akarta mutatni a világnak, milyen egy gonosz gengszter- és terroristaállam, vélekedik Mateusz Kochanowski. Nemcsak a lengyel fegyveres erők parancsnokait és főparancsnokukat végezték ki egy csapásra, hanem látványosan meggyalázták a földi maradványaikat is. Lejárató kampányokkal próbálták besározni az elhunytak emlékét is.

Oroszország megalázta Lengyelországot, és megmutatta, hogy mi történik akkor, ha nem az ő elvárásaik szerint viselkednek. A katasztrófa megmutatta, hogy ki kicsoda a nemzetközi politikában.

– Az orosz hatóságok látványosan arcul köptek bennünket. Nemcsak a propagandájuk terjesztésével, hanem megfélemlítő akciókkal is.

Mateusz Kochanowski megmutatja a Dmitrij Rogozsin volt orosz miniszterelnök-helyettes, az Orosz Űrügynökség egykori vezetője által 2022 márciusában közzétett tweetet:

„Gyere Szmolenszkbe, majd ott elbeszélgetünk!”

A tweet Jarosław Kaczyńskinak, a Szmolenszkben elhunyt Lech Kaczyński elnök ikertestvérének szólt, miután az 2022 márciusában Ukrajnába látogatott, hogy találkozzon Volodimir Zelenszkij elnökkel. Az utazás során Kaczyński azt javasolta, hogy küldjenek békefenntartókat Ukrajnába.

Rogozsin a tweetben közvetlen utalást tett a lengyel elnök orosz földön bekövetkezett halálára, amit akár fenyegetésként is lehetett érteni.

– Ez figyelmeztetés volt, és egyben emlékeztető az elhunyt elnök testvére számára – mondja Mateusz Kochanowski.

A lengyel kormány felelt a repülőút biztonságos lebonyolításáért

2010-ben a Kochanowski család továbbra is figyelemmel kísérte a légi baleset „kivizsgálását”. Valami nagyon sántított a történetben. A média Tusk miniszterelnök állításai nyomán arról számolt be, hogy a repülőút az elnök oroszországi magánútjának része volt. Ez azt a célt szolgálta, hogy elmossa az utazás hivatalos szervezőjének, a lengyel kormánynak és hatóságoknak a felelősségét a felmerült mulasztásokkal kapcsolatban.

Valójában ez egy hivatalos elnöki út volt, az előkészítésének részleteit a hivatalos protokoll rögzítette. A legmagasabb állami tisztségviselők kiküldetéseire olyan biztonsági irányelvek vonatkoztak, amelyeket be kellett volna tartani.

A törvény egyértelműen kijelöli a felelős szerveket, mondja Ewa Kochanowska. Az elnöki hivatalnak tájékoztatnia kell a miniszterelnöki hivatalt a tervezett kiküldetésről, és fel kell kérnie azt, hogy intézkedjen az út megszervezéséről. Ezt követően a miniszterelnöki hivatal a belügyminisztériummal és az általa irányított biztonsági szolgálatokkal együttműködve intézkedik az út biztosításáról. A külügyminisztérium hivatala a maga részéről a kiküldetések külpolitikai vonatkozásairól gondoskodik.

Mateusz Kochanowski hangsúlyozza, hogy miközben a repülőút előkészítésének valamennyi aspektusáért a lengyel kormány felelt, a szmolenszki út megszervezése során minden biztonsági utasítást és szabályt figyelmen kívül hagytak vagy megkerültek.

– A Tusk miniszterelnök vezette lengyel kormány ezzel cserben hagyta Lengyelországot, és minden egyes áldozatot – mondja ki az ítéletet.

Úgy véli, az akkori kormány mulasztásainak és hibáinak hosszú listája igencsak elgondolkodtató. A kormány intézkedései alapján úgy tűnik, hogy Donald Tusk pártja, a Polgári Platform akadályozta a baleset megfelelő kivizsgálását, valamint a nemzetközi segítség elfogadását.

– A kormánynak az állt érdekében, hogy az ügyet eltussolja. Minden eszközt bevetettek, hogy megvédjék magukat, és elkerüljék a nemzetközi botrányt – mondja Mateusz Kochanowski.

A lengyel kormány, a repülőút hivatalos szervezője próbálta felmenteni magát a felelősség alól. A kormány számára a pilóták hibáztatása kapóra jött ahhoz, hogy a szőnyeg alá söpörje a biztonsági hiányosságokat.

Bronisław Komorowski, aki az elhunyt elnök helyét átvette, a lengyel hatóságok „sikeres fellépésének” képét erősítette azzal, hogy elismerését fejezte ki az ügyben eljáró hivatalnokoknak; a lengyelek mellett az oroszoknak is.

2014-ben, hétévnyi lengyel miniszterelnökséget és a szmolenszki katasztrófát követően, Donald Tuskot az Európai Tanács elnökévé nevezték ki.

Kisebbségi vélemény

Mateusz Kochanowski fontos felfedezést tett. Sokan még mindig nem hajlandók a szmolenszki eseményeket az új információk fényében vizsgálni. Az emberek kialakították a véleményüket a baleset okairól, és semmi sem ingathatja meg őket a hitükben. A többség készpénznek vette az orosz hatóságok beszámolóin alapuló dezinformációt, amit szisztematikusan terjesztettek a médiában.

Mateusz Kochanowski azt mondja, nagy csalódást okozott számára, hogy a lengyel társadalom mekkora hányadát lehet manipulálni anélkül, hogy a kritikus gondolkodás gátat szabna ennek. A lengyel emberek választhattak volna másként is: válaszokat követelhettek volna, feltehették volna a nehéz kérdéseket honfitársaik halálával kapcsolatban, még annak árán is, hogy a nevetségessé válást kockáztatják ezzel. De sokan a könnyebb utat választották.

– Sajnos a lengyel társadalom sok-sok tagja Oroszország hasznos idiótájának szerepét választotta.

Félelmetesnek tartja, hogy milyen könnyen manipulálhatók az emberek. Ukrajnában könnyebb felismerni az orosz propagandát, mivel a társadalom többsége összefog a közös ellenféllel szemben, és így nem olyan nehéz egyetérteni a propaganda szerepével kapcsolatban.

Ám amikor a kormány és a legtöbb médium orosz propagandát terjeszt Európa egyik legnagyobb országában, a nyugati világ nagy része még a propaganda létezését is nehezen ismeri el.

A többség nem hajlandó megváltoztatni azt, amiben addig hitt, és a kisebbség véleményét támogatni. Előfordulhat, hogy az ember ezzel a közösségen kívülre rekeszti magát. Könnyen bűnbakká válhat, ha meg meri kérdőjelezni a média állításait.

Ha az akkori lengyel kormány nem hátrál meg, talán másképp is alakulhattak volna a dolgok Kochanowski szerint.

– Eddigi történelme során alig fordult elő, hogy Lengyelországnak ilyen gyáva kormánya lett volna, mint a szmolenszki baleset idején.

Mateusz Kochanowski és édesanyja többször hangot adott a véleményének a lengyel médiában, és nézeteik jól ismertek. De sokan túlságosan nagyra tartják őket, és nem akarnak konfliktust, ezért nem mondják ki, hogy mit gondolnak az álláspontjukról.

– Látjuk, hogy Oroszország terrorizálja Ukrajnát, de amikor megpróbálja az ember felvetni, hogy a szmolenszki repülőgép-szerencsétlenség terrortámadás volt, mindenki első reakciója az, hogy nem, ez lehetetlen. Lengyelországban nehezen vesznek komolyan az emberek, ha nyilvánosan beszélsz az esetről, és azt mondod, hogy a baleset nem pusztán véletlen szerencsétlenség volt.

Közvetlenül az eset után a lengyel társadalom egységet mutatott. A politikai vezetés által bátorított kampányok azonban megosztották a nemzetet. A szmolenszki megemlékezések ellen tüntetéseket szerveztek, ahol az emberek sörösdobozokat dobáltak és trágárságokat kiabáltak a résztvevők felé, és megpróbálták megakadályozni a felvonulásukat.

– A megemlékezések megzavarása a lengyel politikai vezetés támogatását élvezte. Komorowski elnök zöld utat adott a részvétlen sárdobálásnak – panaszolja Mateusz Kochanowski.

Oroszország robbantotta fel a gépet, de senkit sem érdekel, mert nem a jó párt folytatta le a vizsgálatot

Amikor Antoni Macierewicz lengyel parlamenti képviselő (a Jog és Igazságosság Pártból) ellenzékiként, hivatalos státusz nélkül vizsgálódásba kezdett az ügyben, Kochanowskiék támogatták a kezdeményezését, amikor pedig később az új kormány a hivatalos felülvizsgálat mellett döntött, az áldozatok hozzátartozói alig tudták elhinni. Megszokták, hogy egymás között vitassák meg az eseményeket. A hatóságok számos tisztázatlan kérdést elmulasztottak kivizsgálni. Csakhogy valaki a kezébe vette a dolgot, és végre-valahára megtörtént a családok által oly régóta remélt előrelépés.

– Ez nagyon sokat jelentett nekünk. Végre elkezdték felgöngyölíteni a történteket – emlékszik vissza Kochanowski.

Csak túl kevés derült ki, és túl későn. A szmolenszki trauma fölött elszállt az idő. A dezinformáció túl sokakat elért, és túl mélyen átitatta a közvéleményt.

Az előző lengyel kormány védelmi minisztere, Antoni Macierewicz által készített jelentés megállapításait 2022 áprilisában hozták nyilvánosságra. A sajtótájékoztatón elmondta, hogy a balesetet szándékosan előidézett robbanás okozta a repülőgép bal szárnyában és a géptest középső részén. A zárójelentés szerint a repülőgép-szerencsétlenség Lengyelország ellen elkövetett jogsértő zavarkeltés volt Oroszország részéről.

2022 áprilisában tehát a hivatalban lévő lengyel védelmi miniszter közölte a nemzetközi közösséggel az új vizsgálat megállapításait, miszerint a lengyel elnök repülőgépén három robbanás történt, és ezeket orosz beavatkozás idézte elő, csakhogy senki sem figyelt oda a mondandójára.

Az AP amerikai hírügynökség úgy számolt be aznap a sajtótájékoztatóról, hogy megkérdőjelezte a vizsgálat eredményeit. A miniszter által közölt információkat egyszerű állításoknak minősítette, és úgy tálalta a hírt, hogy az új vizsgálóbizottságot kinevező kormányban vezető szerepet játszik az elhunyt elnök ikertestvére. Más szóval arra utaltak ezzel, hogy a vizsgálatot személyes érdek szülte, nem pedig az események kivizsgálásának igénye.

Az AP politikai színezetet adott a nyilvánosságra hozott megállapításoknak, azt állítva, hogy a jelentés tovább fokozta az oroszellenes hangulatot a lengyel társadalom egy részében, elsősorban a nacionalista kormány hívei körében. Az ügynökség szerint a Jog és Igazságosság Pártja ezzel elsősorban saját szavazóinak üzent.

Számos alaposan megvizsgált és bizonyítást nyert tény teljesen háttérbe szorult a világszerte nagy nyilvánosságot kapó AP-cikkben. A legfurcsább az volt, hogy az AP a 2011-ben közzétett, régi orosz és lengyel jelentésekre mint hiteles forrásokra hivatkozott, mondván, hogy Szmolenszket már „korábban is vizsgálták orosz és lengyel légi baleseti szakértők, akik nem találtak rosszhiszeműségre utaló bizonyítékokat, és arra a következtetésre jutottak, hogy a tragédia a rossz időjárási körülmények ellenére a leszállást megkísérlő pilóták hibájából történt”.

Több nemzetközi hírcsatorna, köztük az Euronews is lehozta az AP cikkét, mert a médiában ez a gyakorlat: átveszik az általuk megbízhatónak tartott hírügynökségek híreit. Finnországban például a Helsingin Sanomat egy rövidke hírt közölt arról, hogy új vizsgálat indult annak az állításnak az ügyében, miszerint a balesetet a gép fedélzetén Oroszországban elhelyezett robbanóanyagok okozták.

Az elismert nemzetközi sajtóorgánumokban meglepő konszenzus övezi a szmolenszki események orosz verzióját. A Foreign Policy már 2018-ban azt hangsúlyozta, hogy Oroszország érintettségének gondolata a Jog és Igazságosság Párt által terjesztett összeesküvés-elmélet.

Mateusz Kochanowski csalódottan tapasztalta, hogy amikor Macierewicz 2022 áprilisában közzétette a jelentést, a nyugati országokban gyakorlatilag senkit sem érdekelt. Sajnálattal nyugtázza, hogy sokan azt sem tudják, mi történt Szmolenszkben. Az emberek a katinyi vérengzésről sem hallottak, teszi hozzá Ewa Kochanowska.

Janusz Kochanowski öröksége tovább él

Mateusz Kochanowskinak nagyon hiányzik az édesapja. Mindennél jobban szeretné, ha ma is ott lehetne közöttük. Gyakran eszébe jutnak a tanácsai, és úgy érzi, még mindig sokat tanulhatna tőle.

– Ritkán találkozom apámhoz mérhető, lenyűgöző emberekkel. Mint oly sokan annak a repülőnek az utasai közül, apám is a kivételes személyiségek közé tartozott.

Az ifjabb Kochanowskit nagyon bosszantja, hogy Lengyelország akkori kormánya felelősségre vonás nélkül megúszta az egészet. A következő kormány nyolcéves regnálása alatt Szmolenszk ügyét előbbre mozdították ugyan, de nem vitték végig.

Úgy tűnik, hogy a lengyel politikusok Szmolenszk terhének felvállalása nélkül akarják folytatni pályafutásukat. Senki sem akar beszélni róla. Mateusz úgy véli, hogy a döntéshozók tesztelték a témát, és nem hoz elég választót a konyhára, sőt, akár a támogatás csökkenésével is járhat.

– Bár az oroszok továbbra sem adják vissza a repülőgép roncsait és a feketedobozokat, a történetnek vége van.

A Kochanowski család úgy véli, hogy Szmolenszkről minden olyan nemzetközi fórumon beszélni kellene, ahol a döntéshozók és a nemzetközi média jelen van: az ENSZ Közgyűlésén, a NATO csúcstalálkozóin és az Európai Tanácsban.

A család meghallgatásokat szervezett Brüsszelben, az Európai Parlamentben. Ám még ott is időnként ellenállásba ütköztek, amikor Szmolenszk ügye szóba került. A politikusok egy része szeretne hinni abban a kényelmesebb történetben, amely tagadja az orosz érintettséget. Egy politikus azt mondta Brüsszelben Mateusz testvérének, hogy Szmolenszkről beszélni veszélyes. Más politikusok elismerték, hogy a média beszámolóira hagyatkoztak korábban, és ezért nem tudtak róla semmit.

Amikor azt kérdeztem Mateusztól, hogy szerinte meg kellene-e büntetni Oroszországot a történtekért, azt válaszolta, reméli, hogy az emberek ezek után annak látják majd Oroszországot, ami: terrorista államnak. Ugyanakkor jó lenne észrevenni, hogy sok nyugati politikus még ma is vonakodik szembeszállni egy ilyen nagyhatalommal.

Lengyelország az Európai Unió és a NATO tagja is, így a lengyel elnök repülőgépe elleni támadás az egész transzatlanti szövetség és az EU elleni támadásnak tekinthető, a NATO azonban nem védte meg Lengyelországot.

– Annak ellenére, hogy a lengyel fegyveres erők egész vezérkara meghalt Szmolenszkben. Ez is az akkori kormány felelőssége, amely nem jelezte a NATO felé, hogy segítséget kér.

Lengyelország az 1940-es katinyi vérengzés után szintén magára maradt. Amikor a Szovjetunió és Németország 1939 őszén megszállta és kettéosztotta Lengyelországot, a szovjet biztonsági apparátus közel 22 000 lengyelt mészárolt le a katinyi erdőben. A tudósok, orvosok és magas rangú tisztek módszeres legyilkolásával a Szovjetunió a lengyel társadalmi elit jelentős részét likvidálta.

Lengyelországban tudták, hogy Katinyban tömeges kivégzések történtek, és a lengyel vezetés igyekezett tájékoztatni a nemzetközi közösséget az eltűnt, jó eséllyel kivégzett tisztekről. Az orosz erdő mélyén lemészárolt lengyelek ügye azonban akadályozta volna a Nyugat Sztálinnal való együttműködését, ezért az információ egészen a Szovjetunió összeomlásáig nem keltett különösebb visszhangot.

– A nyugati szövetségnek szüksége volt Sztálinra mind Hitler legyőzésében, mind a háború utáni újjászervezésben, így Lengyelország kérései süket fülekre találtak – foglalja össze Mateusz.

Janusz Kochanowski és néhány más áldozat családja a nemzetközi közösséghez fordult, hogy rendeljenek el egy politikailag független, nemzetközi vizsgálatot Szmolenszk ügyében.

Mindhiába.

Mateusz hangsúlyozza, hogy a Szmolenszkben elhunytak közül sokan egész életükben bátran és megalkuvás nélkül harcoltak az elveikért. A lezuhant repülőgépen utazó rendkívüli emberek nem azt érdemelték, hogy a sáros orosz földben leljék halálukat.

– Olyan országvezetést érdemeltek volna, amelyik harcol értük!

Míg sokak emlékezetében megfakult már, hogy mi is történt 2010. április 10-én, Janusz Kochanowski családja nem felejt.

– A történelem feljegyzi majd, hogy apám örökségét, és még sok más emberét, akik azon a repülőgépen haltak meg, megpróbálták tönkretenni, és a lejáratás a haláluk után is folytatódott.

A sárdobálók azonban tévednek, ha azt hiszik, hogy az emberi jogi főbiztos Janusz Kochanowski vagy más áldozatok örökségét el lehet pusztítani.

– Tovább fog élni az emléke a történelemben, akárcsak egyesek gyávaságáé. Ezen semmi sem tud változtatni – vallja Mateusz Kochanowski.

GLENN JØRGENSEN ÉS EWA STANKIEWICZ

Glenn Jørgensen mesterdiplomás mérnök, áramlástani szakember és légibaleset-szakértő kezdetben csak felületesen, az újságok címlapjain kísérte figyelemmel a szmolenszki repülőgép-szerencsétlenséget. A gyermekei, a mindennapi élete, a munkája, egyszóval minden más elsőbbséget élvezett.

Jørgensen cége 2010-ben egy norvég–amerikai vállalati ügyfélnek dolgozott, amely olajfúró tornyok számára gyártott alkatrészeket. A dán származású Jørgensen 5–100 tonnás modulokat tervezett a fúrótornyok számára, amelyeket rendkívül nagy, másodpercenként akár 1,8 métert is elérő sebességgel süllyesztettek mélyen a tengerfenékbe.

A modulokat nagy óvatossággal kellett elhelyezni, és Jørgensen feladata olyan hengerek kifejlesztése volt, amelyek elnyelik az egész mozgási energiát, és lehetővé teszik a sima leereszkedést. A tervezési munka során nagy hasznát vette az 1980-as években szerzett áramlástani ismereteinek.

Az áramlástan a gázok és folyadékok mozgását tanulmányozó tudomány. Egyik ága az aerodinamika, amely a levegő és a mozgásban lévő szilárd testek közötti kölcsönhatást tanulmányozza.

Glenn Jørgensen akkoriban még nem sejtette, hogy ugyanazokat a képleteket fogja alkalmazni a lezuhant elnöki repülőgép röppályájának kiszámításánál, amelyeket az olajfúrótorony-modulok kapcsán használt.

2011-ben történt Norvégiában, hogy Jørgensen lengyel kollégája, Jan Andrzejewski megkereste őt, hogy a szmolenszki balesetről megkérdezze a véleményét. A munkatárs tudta, hogy Jørgensen áramlástani szakértő.

– A kollégám elmondta, hogy nem hisz a hivatalos magyarázatnak, és ebédszünetben előadta a saját változatát. Először egy kicsit összeesküvéselmélet-szagúnak tűnt a dolog – vallja be Glenn Jørgensen. Ám a kolléga kitartóan győzködte, úgyhogy Jørgensen végül megígérte neki, hogy megnézi az orosz MAK hivatalos vizsgálati jelentését, és a benne szereplő adatok alapján számításokat végez.

A MAK-jelentés nem számította ki a Tupoljev röppályáját. A mai napig egyetlen más hivatalos vizsgáló szerv sem végzett szabályszerű röppályaszámítást. Glenn Jørgensen, aki részt vett a hivatalos lengyel felülvizsgálatban, ezt különösnek tartja. Egy szakszerű baleseti vizsgálat során a röppálya meghatározása az egyik első kötelező feladat.

– És mivel a becsapódás helye előtt száz méterrel jól látható volt a fák sérülése, a baleset helyszínén pedig világosan kirajzolódó nyomok voltak a földön, és egy ép nyírfa, a röppálya kiszámítása elég egyszerűnek bizonyult – mondja Jørgensen. – Az egész olyan benyomást keltett, mintha az oroszok azért nem vették volna bele a számítást a jelentésükbe, mert a bizonyítékok alapján kiszámítható röppálya nem illett a történetükbe.

A mérnök alaposabban elmélyült a MAK jelentésében, amely az akkori hivatalos lengyel baleseti jelentés következtetéseit is meghatározta.

– Az orosz jelentés, és így az akkori lengyel jelentés is arra a következtetésre jutott, hogy a pilóták ügyetlenek voltak, túl korán kezdtek ereszkedni, túl alacsonyan repültek, és a gépet egy nyírfának repítették.

Glenn Jørgensen ujjával egy repülőgépmodell bal szárnyának hegyére mutat.

Az ő és felesége, Ewa Stankiewicz varsói otthonában vagyunk. Ewa Stankiewicz is csatlakozik a beszélgetésünkhöz, és hozzáértően egészíti ki Glenn állításait. Stankiewicz elismert lengyel újságíró, aki oknyomozó munkáival dokumentálta a szmolenszki katasztrófát, és felvonulásokat szervezett az áldozatok emlékére.

– Az oroszok szerint a nyírfa levágta ezt a részt – mutat Jørgensen a szárnycsúcsra. – És szerintük ezért pördült meg a gép bal felé, és csapódott fejjel lefelé a földbe.

De Glenn Jørgensen számításokkal képes bizonyítani, hogy valójában mi történik, ha csak az a rész törik le, amit az oroszok állítanak. Az aerodinamika segít tisztázni, hogy mi történt volna abban az esetben, mégpedig a légáramlás kiszámításával, amely a repülőgépnek felhajtóerőt biztosít.

Jørgensen képes ezt könnyen érthető módon elmagyarázni. Ha egy repülőgép egyik szárnyából levágunk egy viszonylag kis darabot, a felhajtóerő aszimmetrikussá válik. Más szóval, annak a szárnynak, amelyik egészben maradt, nagyobb a felhajtóereje.

– Az aszimmetria pedig elfordítja a törzset. A gép kissé megpördül, de hogy mennyire, azt ki lehet számítani – magyarázza Jørgensen.

Arra a kérdésre, hogy mennyire jó matematikusnak kell lenni a röppálya kiszámításához, Jørgensen azt válaszolja, hogy ő 13-as osztályzatot kapott áramlástanból a dán egyetemen, ami tulajdonképpen az 1-től 12-ig terjedő dán skálán kívül esik. 13-as osztályzatot azok kapnak, akik kiemelkedően jók az illető tárgyból. Jørgensen tanulmányai alatt az egyetem tanársegédként alkalmazta őt, így van gyakorlata abban, hogy a témában kevésbé járatosaknak elmagyarázza a fizika törvényeinek működését.

Amikor Jørgensen megnézte az oroszok által közzétett adatokat, megpróbált a lehető legnagyobb megértéssel viszonyulni a következtetésekhez. Azért is viseltetett türelemmel ezekkel szemben, mert még nem állt rendelkezésére a repülőgép minden olyan adata, amely releváns a számítások szempontjából, mint például a szárny profilja.

Általános gyakorlat, hogy ha kétségek merülnek fel, érdemes visszafogottnak, óvatosnak lenni az értékelésben. Ám ezúttal, mondja Jørgensen, nem volt szükség óvatosságra. Az orosz elmélet ellentmondott a fizika törvényeinek.

– Csak egy szárnyvég elvesztése nem fordította volna fejjel lefelé ezt a gépet, még akkor sem, ha a pilóták alszanak – jelenti ki a mérnök.

Korábban egy másik szakértő, Wiesław Binienda lengyel-amerikai professzor és mérnök számításokkal bizonyította, hogy a szárny végét tulajdonképp nem is a nyírfa csapta le. Jørgensen számításai teljesen más szempontból erősítették meg ezeket a megállapításokat: még ha a szárnyvég le is törött volna, a repülőgép nem perdülhetett úgy el, ahogy azt a tudósok állították.

Jørgensen kezdetben mintegy három hónapon át foglalkozott a számításokkal. Végül kénytelen volt elismerni kollégájának – akinek feltételezéseit eleinte elutasította, mivel összeesküvés-elméleteknek tartotta –, hogy az orosz verzió komoly hiányosságokat, ellentmondásokat mutat. Ekkor dönthetett volna úgy, hogy számításait és Szmolenszk ügyét az íróasztalfiókba zárja és továbblép, de ezt nem érezte helyesnek.

– Ha az ember szemtanúja egy autóbalesetnek, segíteni akar, amíg a mentők meg nem érkeznek, és át nem veszik a helyzet kezelését, ezért úgy döntöttem, hogy önkéntesként folytatom a nyomozást. Szmolenszk esetében azonban a mentő még mindig nem érkezett meg – sajnálkozik Jørgensen.

A szmolenszki katasztrófa esetében a „mentő” a Nemzetközi Polgári Repülési Szervezet (ICAO)7 irányelveinek megfelelően, politikamentesen lefolytatott szakszerű nemzetközi baleseti vizsgálat lett volna.

A kezdeti számítások olyan érdeklődést ébresztettek Glenn Jørgensenben a szmolenszki események iránt, hogy kijelenthető: ezek a felismerések gyökeresen megváltoztatták az életét.

Hosszú ideig saját költségén vizsgálta a tragédiát, aztán úgy döntött, hogy még elkötelezettebben az igazság felkutatásának szenteli magát. Ennek érdekében mesterdiplomát szerzett az angliai Cranfield Egyetemen a légi balesetek kivizsgálásának szakterületén. Cranfieldet az egyik legjobb egyetemnek tartják a repülésbiztonsági képzés területén. Számos kiváló kutató végezte ott a tanulmányait az évek során.

Jørgensen elküldte számításait Binienda professzornak, az általa nagyra becsült mérnöknek, aki az Egyesült Államokban, az Akroni Egyetemen dolgozott. Ezt követően az események felgyorsultak.

– Arra gondoltam, hogy csupán néhány széljegyzetet fűztem a korábbi kutatásokhoz. Nem számítottam arra, hogy az egész világnak megmutatják őket.

Számításait 2011-ben bemutatták a lengyel parlament előtt. A lengyel sajtó beszámolt róluk, és ő azt nyilatkozta a médiának, hogy az aerodinamikai számítások nem erősítették meg az orosz jelentést, amely annak idején döntően befolyásolta Jerzy Miller lengyel belügyminiszter vizsgálatát is.

Az új számítások bemutatásának legfontosabb fórumai a Piotr Witakowski lengyel professzor által szervezett tudományos konferenciák voltak. Witakowski kitartóan, évről évre megrendezte ezeket Szmolenszk témájában – minden ellenállás, helyszínfoglalási nehézség és a kutatók elleni lejáratókampány ellenére. A konferenciákon Jørgensen nyilvánosan is bemutatta kutatási eredményeit, nemcsak a lengyel közvélemény, hanem a nemzetközi tudományos közeg előtt is. Munkájából kiderült, hogy a repülőgépszárny vége mintegy száz méterrel azelőtt levált, hogy a gép elérte volna azt a nyírfát, amelyre az orosz jelentés a szárnyvesztést visszavezette. Az orosz verzió szerint ez a fa – amely több mint 300 méterre volt a becsapódás helyétől – okozta a szárnyvég leszakadását. A nevezett nyírfát Lengyelország-szerte ismerik: még neve is van, Bogyin nyírfája – mivel egy Bogyin nevű férfi földjén állt.

Jørgensen felhívja rá a figyelmemet, hogy a konferenciák összes jegyzőkönyve megjelent a konferenciakiadványokban, amelyek a kutatók és a további kutatás iránt érdeklődők rendelkezésére állnak. Minden általa eddig kiderített információ ellenőrizhető.

– Az orosz jelentés azért sem stimmel, mert a gép nem csak a bal szárnyvéget veszítette el. A szárnyról leváltak az orrsegédszárnyak és a fékszárnyak is, méghozzá messze attól a ponttól, ahol a szárnyvég állítólag levált. És ezt az oroszok soha nem magyarázták meg, mert nem illik bele a nyírfás elméletükbe – magyarázza Jørgensen.

Eközben Lengyelországban az akkor még ellenzéki képviselőként tevékenykedő Antoni Macierewicz nem hivatalos vizsgálatot indított a szmolenszki katasztrófa ügyében. Önkénteseket toborzott, hogy adatokat és információkat gyűjtsenek a baleset lehetséges okairól. Glenn Jørgensen konferencián bemutatott munkája is bekerült Macierewicz jelentésébe. Évekkel később, amikor Macierewicz védelmi miniszter lett, és 2016-ban a kormány hivatalos baleset-felülvizsgálatának vezetőjévé nevezte ki magát, Jørgensen is csatlakozni kívánt a vizsgálóbizottsághoz. Felvételt nyert, és 2017-től bizottsági tagként vett részt a munkában. Glenn Jørgensen volt a bizottság egyetlen olyan tagja, aki magas szintű szaktudással rendelkezett a légi balesetek kivizsgálásának területén.

Tehetetlenség

Glenn Jørgensen fényképeket mutat a lengyel légierő Tupoljevének maradványairól. Elképzelhetetlen mennyiségű fényképet és műholdfelvételt tanulmányozott át a repülőgép szétszóródott darabjairól, hogy azok alapján további számításokat végezzen.

A mérnök szerint a darabok és elhelyezkedésük újabb bizonyítékot szolgáltat arra, hogy a nyírfa – az oroszok állításaival ellentétben – nem befolyásolta a repülőgép mozgását. Jørgensen különös figyelmet fordított Bogyin nyírfájának szerepére, mert az a balesetről szóló orosz narratíva egyik kulcseleme.

– Az, ahol a bal szárny belépőélének orrsegédszárnyait és a kilépőél fékszárnyait megtalálták, arra utal, hogy ezeknek a szóban forgó nyírfa előtt kellett leszakadniuk – magyarázza Jørgensen. – Ez azért van így, mert számolni kell a repülőgép darabjainak tehetetlenségével.

A tehetetlenség a mozgó testek azon hajlama, hogy egyenletes mozgásban maradjanak, hacsak nem hat rájuk gyorsító erő.

Jørgensen érezhetően hozzászokott ahhoz, hogy bonyolult kérdéseket példák segítségével magyarázzon el, a tehetetlenség jelenségét például a következőképpen:

– Ha kidugom a kezem egy mozgásban lévő autó ablakán, és leejtek egy tárgyat, mondjuk a mikrofonodat a földre, az nem függőlegesen fog földet érni, azzal egy irányban, ahol elengedtem, hanem előrébb esik le, mert a sebessége továbbviszi.

Ugyanez a fizikai törvény vonatkozik a repülőgépről leeső darabokra is. Ha egy repülőgép 75 m/s sebességgel repül, és leválik róla valami, akkor az a darab nem fog szabadesésben a földre zuhanni, hanem tovább folytatja a mozgást a repülőgép haladási irányába, és görbe pályán ér földet.

A Szmolenszkben szerencsétlenül járt gépről lezuhanó részekre vonatkozóan el lehet végezni a hozzávetőleges számításokat, mondja Jørgensen.

– Én ezt megtettem. A leszakadt darabok röppályáját modelleztem, darabonként, az aerodinamikai számítások alapján visszakövetve egészen a repülőgépig. Mivel egy adott pillanatban ezek a darabok még a géphez tartoztak, a röppályáknak – a repülési magasságtól függően – valahol találkozniuk kellett – magyarázza a mérnök.

A földön heverő roncsok elhelyezkedése alapján viszonylag pontosan ki lehet számítani a repülőgép röppályáját. A számítások megbízható eredményt produkálnak, mert a módszer a fizika törvényein alapul. Glenn Jørgensen egy kék repülőgépmodell segítségével szemlélteti az elvet.

A szárnycsúcs a saját röppályáját követve csapódott a földbe, akárcsak a szárny éléről leváló orrsegédszárnyak és fékszárnyak. Ezt követően a repülőgép kezdett elfordulni, és átrepült a Kutuzova utca fölött, miközben mindkét oldalon pusztítás nyomait hagyta a huszonöt méter magas fákon.

Glenn Jørgensen 3D-s modellezéssel mutatja meg a repülőgépet és útvonalát. A műholdfelvételeken a fák árnyéka megerősíti a megállapításait.

– Megmutatták a repülőgép helyzetét a nap egy bizonyos órájában. Tudjuk, milyen időpontban készültek a műholdképek, így ismert a napfény beesési szöge.

Tehát Jørgensen meg tudta állapítani a repülőgép helyzetét és magasságát is az elfordulásának pillanatában, ahogyan azt is, hogy mekkora távolságra volt a repülőgép egy másik, hét méter magas fától a baleset helyszínén.

– A gépen robbanás történt a földet érése előtt. És fontos, hogy az emberek megértsék, miért olyan biztosak ebben a tudósok – mondja a szakértő. – Ez a fa a baleset helyszínén isteni ajándék. Ez bizonyítja, hogy a repülőgép felrobbant, mielőtt a földbe csapódott volna.

Hogy miért?

– Mert a hét méter magas fa pont a repülőgép útjában állt, de semmilyen módon nem sérült meg. És hogy ezt honnan tudjuk? Több olyan fénykép van, amelyeken ez a fa látható a légi szerencsétlenséget követő két nap során, mielőtt az oroszok szándékosan kivágták volna.

A műholdfelvételekből az is kiderül, hogy a repülőgép szárnya mindössze nyolc méterrel a hétméteres fa előtt csapódott a földbe. A fa árnyéka jól kivehető a nagy felbontású műholdképen. A repülőgép szárnya és farka által hagyott nyomok alapján néhány fok pontossággal meg lehet becsülni a repülőgép helyzetét és irányát – mondja Jørgensen.

A hétméteres fa tehát jelzi a repülőgép minimális magasságát. Ha alacsonyabbra repült volna, akkor kidöntötte volna a fát, de a fa nem sérült meg. Ezt fényképek és műholdfelvételek bizonyítják.

És a műholdképek mást is megmutattak. Glenn Jørgensen végzett egy kis tesztet. A hivatalos orosz jelentés szerint a gép farkának egy darabja leszakadt. A Maxar amerikai űrtechnológiai cégtől8 vásárolt olyan műholdképeket a baleset helyszínéről, amelyek 2010. április 10-én és 11-én készültek. A képekből kiderült az igazság: a földön lévő farok egy ismeretlen időpontban, az április 10-i baleset után, de a másnapi, április 11-i műholdfelvétel elkészülte előtt helyet változtatott.

Az oroszok a letört vezérsíkot mintegy harminc méterrel közelebb vitték a roncshoz. Oda, ahol az orosz hivatalos jelentés szerint megtalálták.

– Egy kis munkaerőre is szükség volt a darab elmozdításához, mivel körülbelül 100 kilót nyom – mondja Jørgensen.

A darab elmozdulása az amerikai hadsereg által készített képen jól látható. Sőt, Jørgensen rámutat, hogy csak az egyik képen található a faroktöredék olyan helyen, amely aerodinamikai szempontból értelmezhető.

A földbe fúródott ajtó

A helyszínen egy másik fontos, robbanásra utaló bizonyítékot is találtak – valamit, amit az orosz jelentés egyáltalán nem említett.

Glenn Jørgensen elmondása szerint a Tupoljeveknél az utastér fő ajtaja közvetlenül a szárny előtt található. Ezt az ajtót egy méter mélyen a földbe fúródva találták, egy olyan ponton, amelyhez viszonyítva az ajtó egy másodperc töredékével korábban, néhány méterrel a föld felett még mindig a helyén volt, szorosan a repülőgéphez rögzítve.

– Ezt minden kétséget kizáróan tudjuk – magyarázza a mérnök –, a Kutuzova utcában száz méterrel korábban megtépázott fák tanúsága alapján, és annak köszönhetően, hogy a becsapódás helyén álló, hét méter magas fa – mondhatni isteni szerencsével – épen maradt.

Az utastér ajtaja 75 kilogrammot nyom. Csak hirtelen fellépő, hatalmas erejű belső nyomás röpíthet egy ilyen nehéz ajtót egyik pillanatról a másikra függőlegesen a levegőből egy méter mélyen a földbe. Az ajtó nagyon fontos bizonyíték.

Glenn Jørgensen Wiesław Binienda professzorral együtt kereste a választ arra, hogyan fordulhatott elő, hogy a 75 kilogrammos ajtó egy méter mélyre hatolt a földbe.

Jørgensen segített az Amerikai Repüléskutató Intézetnek (NIAR)9 megépíteni a repülőgép részletes modelljét, amely a legapróbb szegecsig megegyezik az eredetivel. Alaposan ismeri a repülőgép méreteit és szerkezetét, beleértve az utastér ajtaját is.

A NIAR a modell segítségével vizsgálta a baleset bizonyos aspektusait. Olyan alternatív körülményeket szimuláltak, amelyek esetleg magyarázatot adhattak volna arra, hogy az ajtó ilyen mélyen a földbe fúródott. Az intézet kutatói ennek érdekében tanulmányozták a baleset előtt és után készült felvételeket.

Az ajtón keletkezett, a képeken látható sérülések alapján meg lehet állapítani, hogy az milyen talajnak ütközött, mondja el Jørgensen. Ha puha talajba süllyed egy méter mélyen, egy karcolás is alig lesz az ajtón. Ha viszont betonba fúródik, akkor súlyosan megsérül.

– Az ajtó sérülései alapján következtetni lehet a talaj szilárdságára. És ez a szépsége ennek a tanulmánynak – magyarázza Jørgensen.

A NIAR tanulmányának megállapítása szerint az ajtónak több mint 450 kilométer per órás sebességgel, függőleges irányban kellett kilökődnie ahhoz, hogy olyan sérülések keletkezzenek rajta, mint amilyeneket a szmolenszki helyszínen dokumentáltak.

– Amikor egy repülőgép vízszintes talajnak ütközik, általában nem az előrehaladási sebessége veszélyezteti az utasokat. Az azt határozza meg, hogy a repülőgép milyen hosszan csúszik előre a talajon, mielőtt megáll. A gép függőleges irányú sebessége a veszélyes, mert nagy, akár halálos gyorsuláshoz vezethet – fejti ki Jørgensen.

Amikor az ajtó kivágódott, a repülőgép saját függőleges sebessége 43–72 kilométer per óra között volt, mutat rá a kutató. Ez lényegesen, kb. hatszor–tízszer kevesebb, mint az a sebesség, amely ahhoz szükséges, hogy az ajtó egy méter mélyen a földbe süllyedjen. Ez azt jelenti, hogy az ajtó mozgási energiája hirtelen a 36–100-szorosára nőtt.

– Az energia nem a semmiből keletkezik. Valahonnan származnia kellett annak az energialöketnek, amelyre szükség volt ahhoz, hogy az ajtó ekkora sebességgel mélyedjen a földbe.

A vizsgálat kimutatta, hogy a gép törzsében egy sor robbanás történt, mégpedig a föld közvetlen közelében, mondja Jørgensen.

Számos más tény is a robbanás gyanúját erősíti. Repülésbiztonsági tanulmányai során Jørgensen átfogó ismeretekre tett szert azzal kapcsolatban, hogy jellemzően hogyan és milyen pontokon törnek szét a repülőgépek, ha földbe csapódnak – természetesen a baleset körülményeit is figyelembe véve.

Egy repülőgép jellemzően öt részre szakad, általában a testét alkotó különböző részek határán. A repülőgép azokon a pontokon szakad szét, ahol a szerkezet szilárdsága hirtelen megváltozik, mondja a szakértő. A lezuhanása után keletkező tűz is összezavarhatja a képet arról, hogy mi történt a baleset helyszínén. Szmolenszkben azonban rendkívül kicsi és jól behatárolható területeken keletkezett tűz.

– A repülőgép viszont legalább 20 000–60 000 darabra szakadt szét. Tehát nem tíz, hanem több mint 20 000 darabra – teszi hozzá.

A darabok száma azért ismert, mert az orosz fél megengedte lengyel régészeknek, hogy megvizsgálják a helyszínt. A pusztítás mértéke a műholdas és fényképfelvételeken is jól látható.

Glenn Jørgensen emlékeztet Newton három törvényére, amelyek a mechanika alapját képezik: a tehetetlenség törvényére, a dinamika alaptörvényére, valamint az erő és ellenerő törvényére. A következő példát hozza az erő és az ellenerő működésére:

– Ha tíz newtonerővel megütöm az asztalt a kezemmel, az asztal ugyanakkora, tíz newtonerővel hat vissza a kezemre.

Szmolenszk kapcsán ez úgy fordítható le, hogy ha a repülőgép olyan erővel csapódik a földbe, hogy több mint 20 000 darabra törik szét, a gépnek ugyanekkora erőt kell kifejtenie a talajra is. Ez azt jelenti, hogy a becsapódás helyén kráternek kellett volna keletkeznie. Ekkora becsapódás esetén jókora kráternek.

– Szmolenszkben nincs semmiféle kráter, egy 80 tonnás repülőgép viszont több mint 20 000 darabra tört. Amikor megláttam az amerikai hadsereg nagy felbontású műholdképét, világossá vált számomra, hogy más erők művelték ezt. Nem baleset volt.

450 fokos csavar

A robbanás egyik fontos figyelmeztető jele, hogy a szmolenszki repülőgép törzsének borítása és szárnyvége helyenként különös módon rongálódott meg. Glenn Jørgensen elmagyarázza, hogy a műszaki helyszínelés során különbséget tesznek a robbanás esetén tipikus jellegzetességek és nyomok, illetve a robbanóanyag használatára utaló teljesen nyilvánvaló ismertetőjelek, a robbanás ún. „lenyomata” között.

– Ha a vizsgálat során több, egymástól független, de jellemző nyom kerülne elő, az komolyan utalna robbanásra – ám ezek önmagukban mégsem minősülnek egyértelmű, bizonyító erejű bűnjeleknek – mondja Jørgensen.

Ha azonban robbanás történik, a közvetlen hatókörében lévő tárgyakon a robbanásból származó azonosítható nyomok maradnak, amelyek nem tűnnek el akkor sem, ha a kérdéses tárgyak később tovább roncsolódnak, például mert a repülőgép földbe csapódik.

– Tardiff és Sterling már 1967-ben azonosította a robbanás okozta sérüléseknek ezeket a lenyomatait az alumíniumban: például a makroszkopikus jellemzők, a részecskék morfológiája, azaz a lebomlás módja, valamint a robbanás okozta felületi sérülések – sorolja Jørgensen.

A robbanás egyik ilyen egyedi lenyomata, amire a törvényszéki nyomozás során figyelnek, az a sajátos, kifelé kunkorodó forma, ahogy a fémlemez felcsavarodik, amikor belülről erős nyomásnak van kitéve.

– Ha több mint 360 fokban csavarodik fel, azt igazságügyi szempontból a robbanás lenyomatának tekintik. Gyakorlatilag nem alakulhat ki másként ez a felcsavarodott forma – állítja Glenn Jørgensen.

A lengyel elnök Tupoljevjének szárnyvégén nem 360, hanem 450 fokban csavarodott fel a borítás. Ez egy teljes, plusz egynegyed fordulat. És rossz irányba csavarodott az anyag ahhoz, hogy a gépen kívülről ható erő okozza az elváltozást, mint például az, ha „egy nyírfának csapódik a szárny”.

Ez egyszerűen nem férne össze a deformáció jellegével.

A lengyel felülvizsgálati bizottság egyik kutatója pontos virtuális rekonstrukciót készített a roncsról. Ez a helyszínen készült több tízezer felvétel alapján született. A rekonstrukció azt mutatja, hogy a gép szárnyát nem egy fatörzzsel való ütközés fűrészelte le, hanem az belülről nyílt szét.

Glenn Jørgensen képeket mutat a Tupoljev bal szárnyának szétroncsolódott csúcsáról. Nagy, kifelé kunkorodó, feszesen összecsavarodott tekercseket mutat. Rengeteg kép van ezekről. Illetve a gép sok-sok megfakult színű, deformálódott, kifelé görbülő darabjáról. Ugyanezeket a képeket több neves, nemzetközi repülésbiztonsági szakértőnek is megmutatta.

– Megmutattuk ezt az MH17-es járat 2014-es tragédiáját vizsgáló egyik vezető kutatónak, aki történetesen fémipari szakember is. Tizenöt másodpercig tanulmányozta a képet, majd habozás nélkül kijelentette: „Magas belső nyomás.” Aztán megmutattam ugyanezt egy tapasztalt francia kutatónak, aki a Cranfield Egyetemen tanít. Ő is ugyanerre a következtetésre jutott: „Magas belső nyomás.”

Három külső szakértő is megerősítette, hogy mi okozhatta a szárny sérüléseit.

Magas belső nyomás.

– Ami száz méterrel a nyírfa elérése előtt keletkezett – mondja Jørgensen.

Ráadásul üzemanyag nyomai fedezhetők fel a talajon, ami igazolja a mérnök számításait. Ezek jól láthatók a Google Earth 2010. június 25-én, 11 héttel a gép lezuhanása után Szmolenszkről készült képén.

– Ha megnézzük a térképet, látható, hogy a 26-os kifutópálya előtt megfeketedett a fű és a növényzet azon a ponton, ahol a számításaim szerint a szárnycsúcs levált: száz méterrel az

előtt a fa előtt, amelyik az oroszok állítása szerint letörte a szárnyat.

Jørgensen elmagyarázza, hogy amikor az eltört szárny felnyílik, jelentős mennyiségű üzemanyag ömlik ki hirtelen. A légáramlat az üzemanyagot apró cseppekké szórja szét, amelyek a szélben szétterülve a földre hullanak. A repülőgép-üzemanyag köztudottan elszínezi, megfeketíti a növényzetet.

A képek azt mutatják, hogy a talaj pontosan a Jørgensen számításaival megegyező helyen feketedett el, egy 30 méter széles sávban, a 120 fokos széliránynak megfelelően.

– Kiszámoltam, hogy a sáv hossza épp megfelel az oroszok által a baleset reggelén jelentett, körülbelül 3 m/s-os szélsebességnek.

Egyesek azt állították, hogy a terep azért feketedett meg, mert a területen tarlóégetés folyt. Jørgensen azonban azt is elmondja, hogy a felégetés az egyik közkeletű módja annak, hogy a talajt az üzemanyagtól megtisztítsák.

A robbanás lenyomata

Van még egy fontos körülmény: amikor nagy erejű robbanás történik, az észrevehető hatást gyakorol az emberi szervezetre. A repülésbiztonsági mesterképzésen oktatják azt, hogy légi balesetek kivizsgálása során hogyan kell egy esetleges robbanás bizonyítékait felderíteni az elhunytak holttestén.

– A légi balesetek vizsgálatánál a robbanás bizonyítékainak keresését a dobhártyák és a tüdőszövet vizsgálatával kezdik, a lökéshullám ugyanis nyomot hagy rajtuk.

Normális esetben a légi balesetek felderítése során mindig megvizsgálják, hogy találhatók-e robbanásra utaló jelek az elhunytak maradványain. Ez a gyakorlat egyértelműen szerepel a Nemzetközi Polgári Repülési Szervezet (ICAO) iránymutatásai között. A magas rangú lengyel légi utasok esetében az oroszok nem végezték el ezt a rutinvizsgálatot.

– Ehelyett lezárt koporsókban küldték haza az elhunytakat Lengyelországba, a családtagoknak pedig megtiltották, hogy a koporsókat kinyissák – emlékeztet az ellentmondásra Jørgensen.

A szakértő szerint Lengyelország részéről az egyik legnagyobb mulasztás az volt, hogy nem vizsgálták meg a holttesteket, amint azok Lengyelországba érkeztek. Amikor a maradványokat évekkel később kiásták és megvizsgálták, a tüdőszövet és a dobhártyák elváltozásainak már nem volt ugyanakkora bizonyító erejük.

– Még ennél is nagyobb hiba volt azonban Donald Tusk akkori miniszterelnök részéről, hogy kivonta a lengyel hatóságokat a vizsgálatból, és mindent Putyinra bízott. Szerintem ez bűnös mulasztás volt, hisz a miniszterelnöknek törvényi kötelessége védeni Lengyelország érdekeit – vélekedik Jørgensen, aki mindeddig nem hallott semmilyen épkézláb érvet arra vonatkozóan, hogy Lengyelország távolmaradása a vizsgálattól miért szolgálta volna az ország érdekeit.

– Én magam is feltettem ezt a kérdést Tusk úrnak, de nem volt hajlandó válaszolni, menekült előle.

Tusk miniszterelnök azzal nyugtatgatta az embereket, hogy a lengyel ügyészek és a légi balesetet vizsgáló bizottság lefolytatják a saját vizsgálatukat. Ugyanakkor sikerült javítania a Kremllel való kapcsolatát azzal, hogy megállapodást kötöttek, amelynek értelmében az orosz fél magánál tartja a bizonyítékokat, és nemzetközi szinten ő lesz a nyomozás gazdája.

Ez azt jelentette, hogy a lengyel szakértők csak azokra az anyagokra és elemzésekre támaszkodhattak, amelyeket az oroszok hajlandóak voltak átadni. Az oroszok többnyire megakadályozták, hogy a kutatók bejussanak a vizsgálat szempontjából fontos helyszínekre, és a mai napig nem szolgáltatták vissza a repülőgép roncsát.

Az akkori lengyel miniszterelnök, Tusk gesztusa már csak azért is különös volt, mert egy 1993-ban Lengyelország és Oroszország között aláírt kétoldalú megállapodás egyenlő, teljes körű részvételi jogot biztosított a két országnak az egymás területén bekövetkező, állami repülőgépeket érintő szerencsétlenségek kivizsgálásában.

Bár csökkent a nyomok bizonyító ereje az idő múlásával, a lengyel szakértők más robbanásra utaló jeleket is találtak a később felnyitott sírokban. Az egyik áldozat lábában egy apró fémgolyót fedeztek fel. Valószínűleg egy csapágygolyó volt, és a kabinban lévő felszolgálókocsi egyik alkatrészéből származott. Más áldozatok testébe fúródva is találtak fémdarabokat.

– Ilyen esetben a testben található fémdarabok robbanásra utaló nyomok – mondja Jørgensen.

Ezt erősíti az a tény is, hogy a holttestek egyes maradványai a roncsoktól több száz méterre szóródtak szét. Több áldozat súlyos sérüléseket szenvedett.

Glenn képeket mutat az áldozatokról. Egy-egy fotón első pillantásra alig ismerhető fel bármi emberi. A testek szinte teljesen megsemmisültek; csupán bőrdarabok, hajszálak és néhány ruhacafat maradt, amelyek még emberi szövethez tapadtak. A holttestek egy részéről leszakadtak a ruhák. Az utasok több mint 30 százalékát meztelenül vagy részben meztelen állapotban találták.

– Ezek is robbanásra mutató jelek. Ilyen nyomokat hagy egy nagy erejű robbanás. Erről már a második világháború idején is beszámoltak – állítja Jørgensen. – Több mint 450 kilométer per óra sebességű légáramlásra van szükség ahhoz, hogy ilyen pusztítást okozzon. Az áldozatok pedig az utastér falán belül ültek, legtöbbjük az előttük lévő ülések által is védve.

Jørgensen elmondja, hogy nem orvos szakértő ugyan, de tanulmányozta a szakirodalmat azzal kapcsolatban, hogy a robbanás milyen károkat okoz az emberi szervekre és életfunkciókra nézve. Sok párhuzamot talált a szmolenszki áldozatokra vonatkozó információk és a szakirodalom leírásai között. Például a képeken nagyon kevés vérnyom látható. Ez azért lehet így, mert a robbanásos balesetek általában átfogóan megbénítják a teljes keringési rendszert. A vérnyomás összeomlik, így a sebekből nem folyik vér.

A részletek alaposabb felderítése érdekében Glenn Jørgensen robbantások tanulmányozásába kezdett, és kísérleteket is végzett különféle robbanóanyagokkal. E kísérletek alapján a Tupoljev szárnyvégének leválásához 85 gramm robbanóanyagra volt szükség. A robbanóanyag közelében kellett lennie egy detonátornak, azaz egy olyan eszköznek, amely kiváltja egy impulzussal a robbanást.

A gyújtószerkezetet aktiváló jeladónak azonban a szárnyon kívül kell lennie. Ezt külön kell beszerelni a gépre, az utolsó pillanatban.

Jørgensen végiggondolta, hogy hol lehetett volna elhelyezni a gyújtószerkezetet. Azon is elgondolkodott, hogy miként lehet ezt anélkül megoldani, hogy lyukakat fúrnának a szárnyba, vagy valami látható dolgot felszerelnének a gép külsejére.

A Tupoljev szétszerelése nehézkes. A szárnyban több ezer szorosra húzott és ragasztott csavar van. Ezek eltávolítása több napot vesz igénybe. A szétszereléshez speciális szerszámokra és sok időre van szükség.

– Az oroszországi Szamarában mindkettő rendelkezésre állt. Ezt a gépet általában Moszkvában szervizelték, de ezúttal Szamarában, az Oleg Gyeripaszka10 tulajdonában álló Aviakor repülőgépgyárban végezték a szervizelést. Úgy tudjuk, hogy mindkét szárnyat leszerelték a munkálatok során.

Jørgensen feltételezése szerint a külső jeladót valószínűleg április 9–10. éjszakáján, közvetlenül az utolsó repülés előtt szerelhették be. Kicsinek kellett lennie, és egy kis impulzust kellett adnia ahhoz, hogy a robbanóanyag a megfelelő pillanatban felrobbanjon.

Glenn Jørgensen felesége, Ewa Stankiewicz újságíró is részt vesz a beszélgetésünkben. Stankiewicz alaposan ismeri az ügyet. Egy korábbi dokumentumfilmjében a baleset Oroszországhoz köthető szálait vizsgálta.

Ewa felidézi, hogy a repülést megelőző éjszaka a varsói katonai repülőtér megfigyelő kamerái gyanús mozgolódást rögzítettek a Tupoljev szárnyának közelében. Az is kiderült, hogy a repülőtéri szerelők munkarendjét az utolsó pillanatban megváltoztatták, így április 8–9-én és 9–10-én éjszakai műszakot teljesítettek.

Ezeken az éjszakákon nem voltak érvényben a repülőtér szokásos biztonsági intézkedései, állítja Ewa Stankiewicz. Mindez annak ellenére, hogy előző este 10 órakor a lengyel biztonsági hatóságok hivatalos figyelmeztetést kaptak a nemzetközi rendőrség szervezetétől, az Interpoltól, egy VIP-gép elleni lehetséges terrortámadásról.

A hatóságok azonban semmit sem tettek.

– Lengyelországot figyelmeztették egy repülőgép eltérítésének megnövekedett kockázatára az Európai Unió területén. A lengyel hatóságok mégsem reagáltak semmilyen módon a figyelmeztetésre – mondja Stankiewicz.

Újságíróként megpróbált interjút készíteni a katonai repülőtér szerelőivel, ám egyikük sem akart erről nyilatkozni. A lengyel ügyésznek tett vallomásában az egyik tanú a hangár tetején végzett javítási munkálatokat okolja a biztonsági kamerák eltávolításáért a tetőről.

– Véletlenül pont az a hangár volt az, ahol az elnöki Tupoljev állt – teszi hozzá Stankiewicz.

A lengyel elnök gépének felszállása előtti reggelen nem működött az a szerver, amelyik a korlátozás hatálya alá tartozó területekre belépő személyekre vonatkozó adatokat rögzíti a varsói katonai repülőtéren. A hibával kapcsolatban ellentmondásos jelentések érkeztek: a rendszer elromlott, vagy a szerver időszakos karbantartását végezték épp.

– A varsói repülőtér néhány térfigyelő kamerájának felvételei megvannak, egyes kamerák felvételei azonban hiányoznak, vagy nem dolgozták fel őket – teszi hozzá Stankiewicz.

A repülőgép pilótafülkéjében lévő videokamera felvételei sincsenek meg, és a hivatalos információk szerint nem is találták meg a készüléket.

Ewa Stankiewicz felemleget néhány, a katasztrófához köthető halálesetet is. Az egyik elhunyt Remigiusz Muś, egy Jakovlev Jak–40-es kisgép legénységének tagja. Az ő Jakovlevje másfél órával a Tupoljev lezuhanása előtt tizenöt újságírót szállított Lengyelországból Szmolenszkbe, és a legénységgel együtt a Szevernij repülőtéren várakozott.

Muś hallotta és részt is vett a többi repülőgép és a reptéri légiforgalmi irányítás közötti kommunikációban, illetve amikor a baleset bekövetkezett, fontos szemtanúvá vált. Az ügyészségnek tett vallomásában elmondta, hogy az oroszok már a baleset utáni első órában elmozdították a helyükről a roncs darabjait. Ez órákkal azelőtt történt, hogy a lengyel hatóságok képviselői a helyszínre érkeztek volna.

A hivatalos lengyel álláspont, vagyis az akkori ügyészi jelentés szerint Remigiusz Muś két évvel a katasztrófa után öngyilkosságot követett el.

Ewa Stankiewicz beszámolója szerint a Tupoljev éjszakai előkészítésén dolgozó hat repülőgép-szerelő egyike néhány hónappal később, mindössze harminchét évesen meghalt. 2021-ben egy fiatal bíró, az egyetlen, aki terhelő ítéletet hozott a szmolenszki ügyben, szintén hirtelen hunyt el, másfél hónappal azután, hogy az általa hozott ítélet írásbeli változata nyilvánosságra került.

1 perc 24 másodperc

Az oroszok nem adták át Lengyelországnak a repülőgép feketedobozait. Azzal kapcsolatban is homályos információkat közöltek, hogy egyáltalán hol találták meg őket; csakúgy, mint arról, hogy mit adtak át a lengyel hatóságoknak a dobozok tartalmából, állítja Glenn Jørgensen.

A feketedobozok egyike a pilótafülke hangrögzítője volt, amelynek felvételeiből az orosz fél összesen nyolc különböző változatot juttatott el Lengyelországba. Mindegyiket „hiteles másolatként” adták át, holott tartalmukban és hosszúságukban is eltérnek egymástól. Jørgensen olyan kutatásokat is látott, amelyek ezeket a felvételeket elemezték, és egyértelmű jeleit találták annak, hogy a pilótafülke hanganyagának bizonyító erejű részleteit orosz részről manipulálták. A beavatkozás különösen a felvétel végén feltűnő – éppen annál a pontnál, amikor az orosz verzió szerint a nyírfa letörte a gép szárnyvégét.

– Valójában, amint azt már korábban kimutattuk, a szárny 1,4 másodperccel és száz méterrel korábban tört le – mondja Jørgensen.

Szerinte a felvétel durva és gyenge minőségű manipuláció jeleit mutatja. Az egyik verzió alapján azt kellene hinnünk, hogy a becsapódás előtti körülbelül 12 másodpercben a pilótafülkében senki sem szólalt meg, és semmilyen más hang sem hallatszott, annak ellenére, hogy a gép törzse kezdett elfordulni, miután a szárny egy része leszakadt. Amikor a szárny belépőélének orrsegédszárnyai és a fékszárnyak letörnek, a törzs nagyon gyorsan elfordul.

– Képzeld magad a pilótafülkébe egy olyan helyzetben, amikor a repülőgép fejjel lefelé pördül. Azt gondolná az ember, hogy valaki csak megszólalna ilyenkor. Rendkívül képzett és profi módon kommunikáló legénységről van szó – mondja Jørgensen.

A repülőgép személyzete általában szorosan együttműködik és kommunikál egymással, a felvételen azonban nincsenek a helyzetnek megfelelő hangok. Nem hallani leeső tárgyak zaját, zörgést vagy rezgést sem. Ez egyértelműen jelzi Jørgensen szerint, hogy a felvételt manipulálták. A repülésbiztonsági szakértő hozzáteszi: a felvétel elemzéséből az is kiderül, hogy összevissza vágták és átszerkesztették.

Ilyen minőségű és hitelességű „bizonyítékokat” adtak át az oroszok Lengyelországnak a baleset utáni hónapokban, sőt, egyes esetekben évekkel később.

Néhány hiteles felvételt nem használtak fel a vizsgálat során. Az egyik ilyen egy mobiltelefon kamerájával készült videó, amelyet néhány nappal a baleset után tettek közzé a YouTube videómegosztó platformon. Emberek milliói kattintottak rögtön az 1 perc 24 másodperc hosszúságú videóra.

A felvételt egy férfi készítette, aki közvetlenül a repülőgép lezuhanása után ott volt a ködös szmolenszki reptér közelében. A kép imbolyog, ahogy a szemtanú a tájat pásztázva közelebb siet a füstölgő és helyenként égő, szerteszét törött roncsokhoz. Hallatszik, ahogy kapkodja a levegőt.

Távolabbról más, ismeretlen emberek éles, közeledő kiáltásai hallatszanak. A férfi tovább filmezi a repülőgép maradványait, és szörnyülködve kiált fel oroszul: „Mi a fasz? Basszus, ne!”

A távolban négy éles pukkanás hallatszik. Mintha lövések lennének. Ha az ember értelmezni próbálja az eseményeket és a hangokat, az a benyomása támad, hogy valakik, pontosabban néhány oroszul beszélő férfi, lelövöldözi a túlélőket a roncsok között.

Ewa Stankiewicz dokumentumfilmes és újságíró elmondja, hogy a videót Koli címen ismerik, és hiteles anyag. Stankiewicz a 2021-ben bemutatott Stan Zagrozenia [Szükségállapot] című, angolul Under Threat címen vetített dokumentumfilmjében megmutatta, hogy a Koli-videó tartalmilag egybevág a katasztrófa után négy órával készült műholdfelvételen rögzítettekkel.

– A videón látható repülőgép-alkatrészek és kisebb tüzek helye megegyezik a helyszínről készült fényképek és műholdfelvételek által megörökített helyzettel – magyarázza Stankiewicz.

Glenn Jørgensen hozzáteszi, hogy a rendőrség törvényszéki laboratóriuma megvizsgálta a videó hangsávját, és megerősítette, hogy hiteles felvételről van szó. Megállapították, hogy a felvételen „négyszer hallhatók lövésekhez, robbanásokhoz hasonló hangok”.

Alaposabban megnézve, a videón felfedezhető valamiféle apró mozgás. Mintha egy elmosódott emberi árnyékot látnánk. Az árnyék futni próbál, majd kiáltások hallatszanak. Mintha valaki parancsokat osztogatna másoknak. Aztán lövések hangja hallatszik, sziréna zúgása. És az egész hitelesnek, valós helyzetnek látszik. Ugyanezt a szirénahangot hallották a helyszínen tartózkodók is.

Ewa Stankiewicz szerint a videóban orosz és lengyel szavak is elhangzanak, például egy orosz nyelvű parancs: „Bсё назад!”; „Mindenki hátra!”

– A videó hiteles. A terep domborzata, a roncsdarabok elhelyezkedése, a szétszórt tüzek helye és a hangok, minden tény stimmel – mondja Glenn és Ewa is. – Miért nem került be egy ilyen egyedülálló, közvetlenül a katasztrófa után készült felvétel a hivatalos vizsgálat anyagába?

Ewa Stankiewicz szerint a lengyel ügyészség rendelkezik egy, a lengyel titkosszolgálattól származó, 2010. április 15-én kelt jelentéssel, amely szerint a hírszerző szolgálat találkozott egy férfival, aki azt állította, hogy ő készítette a videót, illetve azt is, hogy látta lezuhanni a repülőgépet, nem sokkal később pedig az OMON embereit, akik megölték a sérült utasokat.

A jelentés tartalmát Lengyelországban titkosított személyi adatokkal tették közzé.

Ewa Stankiewicz azt mondja, nagyon nehéz volt elérni, hogy bemutassák a dokumentumfilmjét Lengyelországban. Ötször mondták le a vetítését otthon, világszerte azonban számos díjat nyert.

✶✶✶

Egyes lengyelországi körök bírálták Glenn Jørgensen munkáját, mert nem járt Szmolenszkben. Ő azzal az ellenvetéssel él, hogy a történelem során sok más baleseti vizsgálatot is végeztek távolról, anélkül, hogy személyesen eljutottak volna a baleset helyszínére. Szmolenszkkel kapcsolatban nagy köszönet illeti azokat az újságírókat, akik lelkiismeretesen fényképekkel is dokumentálták a helyszínt. Részben nekik köszönhetően összesen 35 000 fénykép készült róla.

A szakértők szerettek volna bejutni abba a szmolenszki építménybe is, ahol a roncs részeit tárolják, de nem jártak sikerrel. Oroszországnak vissza kellene adnia a repülőgép maradványait a lengyel hatóságoknak, ez mégsem történt meg mindmáig, annak ellenére, hogy a repülőgép Lengyelország tulajdona.

– Már az is nagy eredmény lenne, ha az oroszok megengednék, hogy fényképeket és méréseket végezzünk, de erre sem adnak nekünk engedélyt.

Glenn Jørgensen rámutat azonban, hogy az orosz fél ellenállása ellenére sok bizonyítékot sikerült összegyűjteni.

– Az egyedül lehetséges elképzelés az, hogy száz méterrel a nyírfa előtt robbanás tépte le a szárny végét, és a törzs már a föld felett szétroncsolódott.

Glenn Jørgensen képzett, légi balesetekre szakosodott kutatóként és aerodinamikai szakértőként aktívan közreműködött a 2018-ban közzétett hivatalos lengyel felülvizsgálati jelentés elkészítésében.

– Az oroszok minden olyasmit megtettek, amit nekünk, tudósoknak tilos. Fontos bizonyító erejű anyagokat mellőztek, bizonyítékokat manipuláltak, semmisítettek és hamisítottak meg. Mindezt azért, hogy minden a pilóta hibájáról szóló narratívájukat támassza alá – vonja le a következtetést Glenn Jørgensen.

GRZEGORZ WIERZCHOŁOWSKI

A könyv megjelenése idején negyvenéves politikai újságíró, Grzegorz Wierzchołowski kezdettől fogva tudósított a szmolenszki katasztrófáról, és kollégájával, Leszek Misiakkal közösen egy tényfeltáró kötetet is írt róla. Wierzchołowski, valamint azok az újságok, amelyeknél dolgozott, az elsők között tárták fel a baleset rejtett összefüggéseit az orosz katonai és hírszerzési vezetőkkel, valamint Vlagyimir Putyin belső körével.

Wierzchołowski cikkeiben tett korai megállapításai közül sokat megerősített a baleset tíz évvel későbbi újbóli vizsgálata.

A szmolenszki tragédia előtt a televíziós forgatókönyvírói háttérrel rendelkező Wierzchołowski oknyomozó újságíróként dolgozott. Egyik súlyos leleplező anyaga 2008-ban a Lengyelország leghíresebb múzeumaként számontartott Łazienki Királyi Park igazgatójának lemondásához vezetett. 2012-ben Wierzchołowski megkapta az oknyomozó újságírás terén rangos elismerésnek számító Watergate-díjat.

Beszélgetésünkkor Wierzchołowski úgy fogalmazott, hogy a lengyel elnöki repülőgép végzetes útjával kapcsolatban akkor ébredt fel benne a gyanú, amikor látta, hogy a gép több tízezer darabra roncsolódott szét. Megjegyzi, hogy az 1988-ban Lockerbie felett felrobbantott és több mint kilencezer méteres magasságból a földre zuhanó repülőgép is „csak” tízezer darabra tört szét.

Műholdfelvételek összehasonlításával azt is igazolta, hogy az oroszok elmozdították a repülőgép darabjait, de számos más tényező is kétséget ébresztett benne a hivatalos elmélettel kapcsolatban.

– Az, hogy az oroszok megakadályozták a lengyel orvosokat a boncolások elvégzésében. Az, hogy Oroszország lefoglalta a feketedobozokat, és teljesen irányítása alá vonta a baleset kivizsgálását, amihez az akkori lengyel kormány passzívan asszisztált – sorolja.

Wierzchołowski arról is beszámol, hogy repülési szakértőkkel és tapasztalt hírszerző tisztekkel folytatott beszélgetései során kiderült: ők már a kezdetektől gyanúsnak találták az orosz verziót.

Másfél évvel a gép lezuhanása után Wierzchołowski és kollégája, Leszek Misiak részletes cikket írt, amelyben 68 tényt ismertettek a katasztrófával kapcsolatban. Ezek egytől egyig terhelőek mind az akkori orosz, mind a lengyel legfelsőbb vezetésre nézve. 2017-ben, amikor magam is elkezdtem tanulmányozni a balesetet és annak körülményeit, a Grzegorz által összegyűjtött információk jelentették számomra a legfontosabb támpontot. Segítettek megérteni, hogy Oroszország aktívan hozzájárult a katasztrófa bekövetkezéséhez.

Grzegorz Wierzchołowski és kollégája tárták fel azt is, hogy a gépet a balesetet megelőzően Putyin bizalmi emberei által vezetett orosz létesítményekben szervizelték. Az újságírók felderítették, milyen intézkedések tették ezt lehetővé: egy évvel korábban a lengyel védelmi minisztérium két lengyel vállalat konzorciumával kötött szerződést a Tupoljevek karbantartására. Az egyik cég nem is volt bejegyezve a lengyel cégnyilvántartásba, a megbízható, bejáratott üzemeltetők ajánlatait viszont figyelmen kívül hagyták.

Ezt követően a védelmi minisztérium által kiválasztott lengyel konzorcium megbízást adott a lengyel légierő repülőgépeinek karbantartására és javítására két oroszországi gyárban, amelyek Putyinhoz közel álló személyek tulajdonát képezték.

Az Aviakor gyár, ahol a repülőgépeket szervizelték, Oleg Gyeripaszka oligarcha tulajdonában állt, a hajtóműveket pedig egy Rybnikben működő gyárban javították, amely Szergej Csemezov volt KGB-ügynök, magas rangú tábornok és oligarcha érdekeltségébe tartozott. Csemezov az 1980-as években beépített ügynökként dolgozott Drezdában, és akkoriban Putyin szomszédságában lakott.

Néhány évvel később megerősítették, hogy TNT-t, hexogént és pentritet találtak a repülőgép bal szárnyában.

Wierzchołowski 2011-ben folytatta a leleplezéseket. Elmondása szerint a Tupoljev karbantartására kiírt versenypályázatot megnyerő és a gépet szervizelésre Csemezov és Gyeripaszka cégeihez irányító konszern döntéshozói kapcsolatba hozhatók voltak mind Oroszországgal, mind az egykori lengyel kommunista rezsimmel.

Grzegorz a lengyel kommunista korszak biztonsági szolgálatának archívumában információkat talált arra vonatkozóan, hogy a vállalat döntéshozóinak egyike „Adolf” fedőnéven titkos együttműködést folytatott annak idején a lengyel kommunista biztonsági szolgálattal.

A konzorcium alkalmazásában állt a lengyel kommunista korszak biztonsági szolgálatának egyik megbízható munkatársa is, akinek az apja a korabeli titkosszolgálat hírszerző tisztje volt, és annak idején egy sztálinista kiképzőközpontban szerzett képesítést.

A vállalatvezetés tagja volt a kommunista korszak lengyel védelmi minisztériumának egyik jogásza, aki „Panda” fedőnéven együttműködött a kommunista rendőrséggel; 1980-ban végzett a kelet-berlini marxizmus–leninizmus esti egyetemen, és „tisztában volt a Szovjetunióhoz fűződő kapcsolatok fenntartásának szükségességével”. Az esti egyetem a kommunista párt propagandaosztálya által létrehozott kádernevelő intézmény volt, célja a politikai alkalmasság kritériumainak megfelelő legkeményebb vezetők kiképzése a párt számára.

Grzegorz Wierzchołowski a cég vezetésében talált egy tábornokot is, aki az 1980-as években szovjet katonai akadémiákon tanult, és a kommunista katonai hírszerzés titkos munkatársaként tartották számon.

Wierzchołowski beszámolt az ismert lengyel újságíró, Cezary Gmyz egyik fontos leleplezéséről is: két hónappal a repülőgép-szerencsétlenség előtt lépett a lengyel külügyminisztérium alkalmazásába, és moszkvai lengyel nagykövetté nevezték ki azt a Tomasz Turowskit, aki a lengyel Nemzeti Emlékezet Intézetének adatai szerint 1976 és 1985 között a Lengyel Népköztársaság leghírhedtebb hírszerző egységének ügynöke volt.

– Turowski a kommunista rendszer egyik legveszélyesebb kéme volt Lengyelország szovjet megszállása idején. Moszkvában Turowski egyik feladata Lech Kaczyński elnök látogatásának előkészítése volt – mondja Grzegorz Wierzchołowski.

A varsói orosz nagykövet ugyanekkor Vlagyimir Grinyin volt, aki szintén a nyolcvanas évek közepe óta ismerte Putyint. Amikor Putyin a KGB ügynökeként dolgozott Drezdában, Grinyin a kelet-németországi szovjet nagykövetséget vezette. Wierzchołowski és Misiak beszámolója szerint Grinyint közvetlenül a szmolenszki katasztrófa után áthelyezték a németországi orosz nagykövetség élére.

2010 márciusában a lengyel elnöki hivatal munkatársai többször is megkíséreltek bejutni a Szevernij reptér területére, hogy szemügyre vegyék a helyszínt, és előkészítsék az utazást, ám az orosz hatóságok akadályokat gördítettek az útjukba.

– Az elnöki hivatal mindvégig hangoztatta a kételyeit a szmolenszki repülőtér állapotával kapcsolatban – írja Wierzchołowski és Misiak.

– Azt is feltártuk, hogy először az oroszok, majd a lengyel kormány részéről is öt különböző verziót mutattak be a pilótafülke hangfelvételéből, amelyek mindegyike más-más hosszúságú volt – emeli ki Wierzchołowski.

Az időtartamuk között akár kétpercnyi különbség is lehet. Ez megdönthetetlen bizonyítéka annak, hogy a forgalomban lévő öt verzióból legalább négy hamisítvány. Még a különböző verziók átfedésben lévő részei közt is vannak eltérések.

Vlagyimir Ivanovics

Grzegorz Wierzchołowski már a baleset utáni évben felhívta a figyelmet arra, hogy az orosz fél nem hozta a lengyelek tudomására, ki volt az a titokzatos Vlagyimir Ivanovics tábornok, akinek a Szevernij reptéren szolgálatot teljesítő orosz ezredes közvetlenül a baleset előtt jelentést tett a helyzetről.

Wierzchołowski újságjának egyik fontos leleplezése Vlagyimir Ivanovicsra vonatkozik. A Szmolenszk felé közelítő járat leszállását ugyanis Moszkvából irányították, Vlagyimir Ivanovics Benediktov orosz tábornok volt felelős érte.

– Benediktov tábornok már Csecsenföldön a véres „terrorellenes” műveletek és a különleges légi műveletek szakértőjeként teljesített szolgálatot. A közelmúltban az ukrajnai invázió során elért eredményeiért részesült jutalomban – mondja Wierzchołowski.

A szmolenszki katasztrófához több rejtélyes haláleset is kapcsolódik. 2011 augusztusában, alig több, mint egy évvel a baleset után öngyilkos lett Konsztantyin Morijev tábornok, az orosz biztonsági szolgálat, az FSZB11 ötvenhárom éves tveri vezetője. Morijev feladata volt a vizsgálat során az orosz légiforgalmi irányítók kihallgatása.

Összesen három olyan személy halt meg, aki információkkal szolgált Wierzchołowski cikkeihez. Remigiusz Muś, a Jakovlev Jak–40-es repülőgép műszaki szakembere, aki kulcsfontosságú tanú volt, nem sokkal azután halt meg 2012 októberében, hogy Wierzchołowski interjút készített vele.

– A Jak–40-es repülőgép személyzete a rádión keresztül hallotta a Tupoljev pilótái és a szmolenszki légiforgalmi irányítók közötti összes beszélgetést. És amit hallottak, az nem egészen egyezett azokkal a felvételekkel, amelyeket az oroszok átadtak a lengyeleknek – mondja Wierzchołowski.

2014. január végén „ismeretlen tettesek” szabotázsakciót hajtottak végre Artur Wosztyl hadnagy, a Jak–40-es repülőgép másodpilótája ellen: szándékosan megrongálták az autója fékrendszerét.

– Akár tragikus következményekkel is járhatott volna, ha jeges úton vezet működésképtelen fékekkel. Szerencsére Wosztyl hadnagy észrevette, hogy az autóval gondok vannak, és azonnal jelentette az esetet a rendőrségnek. Ugyanez másfél hónappal korábban is megtörtént már – meséli Wierzchołowski.

A rendőrség megerősítette, hogy Wosztyl autójának fékrendszerét szándékosan rongálták meg.

Krzysztof Zalewski repülési szakértőt, aki nyilvánosan megkérdőjelezte a repülőgép-szerencsétlenséggel kapcsolatos hivatalos verziót, meggyilkolták 2012-ben. Az ügyész szerint Zalewski egy mentálisan instabil személy támadásának esett áldozatul.

Ugyanebben az évben halt meg a lengyel katonai hírszerzés volt tábornoka, Sławomir Petelicki is, aki a lengyel kormánnyal szembeni kétségeinek adott hangot a baleset kapcsán. Beszámolt például a lengyel sajtónak egy sms-üzenetről, amelyet Tusk miniszterelnök vagy a pártjának valamelyik befolyásos tagja közvetlenül a baleset után küldött: „Szmolenszkben a pilóta hibázott!” A lengyel ügyészség akkor azt mondta, hogy Petelicki halála öngyilkosság volt. A tábornok hírszerző kollégái és barátai nyilvánosan is elmondták: nem hiszik, hogy öngyilkosság történt volna.

Az öngyilkosságok láncolatában figyelemre méltó mozzanat az is, hogy ugyanazon a napon, amikor a Tu–154M 101-es repülőgépet az oroszországi szervizelés után visszaszállították Lengyelországba, 2009. december 23-án holtan találták otthonában Tusk miniszterelnök kabinetirodájának vezetőjét, Grzegorz Michniewiczet. A lengyel ügyészség szerint öngyilkosságot követett el. Kétségeket ébresztett azonban ezzel a megállapítással szemben többek között az is, hogy Michniewicz részletesen megtervezte a halála utáni napok teendőit és találkozóit.

– A karácsonyt a családjával szándékozott tölteni, már megvette az ajándékokat, és előző nap késő estig az ünnepi előkészületekkel foglalkozott – idézi fel Wierzchołowski.

Eszközök, indíték és lehetőség

2012-ben Grzegorz Wierzchołowski és Leszek Misiak interjút készített az amerikai Központi Hírszerző Ügynökség, a CIA egyik nyugalmazott, többszörösen kitüntetett, magas rangú vezetőjével, Gene Poteattal. Poteat, aki harmincéves pályafutása során technológiai vezetőként dolgozott a CIA-nál, nem sokkal a baleset után egy amerikai újságban azt írta, hogy Szmolenszkben orosz merénylet történt.

A Wierzchołowskiéknak adott interjúban Poteat azt mondta, hogy Oroszországnak megvoltak az eszközei, az indítéka és a lehetősége a rengeteg életet követelő bűncselekmény elkövetéséhez Szmolenszkben. Szerinte Oroszországot jelenleg főként volt hírszerző tisztek, gonosztevők és a katinyi gyilkosságok elkövetőinek leszármazottai kormányozzák.

– A Szovjetunió összeomlása után Lengyelországnak – Moszkva szemében – volt mersze lerázni magáról az orosz igát, csatlakozni a NATO-hoz, és Nyugat-barát vezetőt választani. Ez sértés volt Oroszország számára – írta Poteat a cikkben.

Szmolenszkben sok mindenről lehetett szó, például hogy Lengyelországot saját érdekkörükbe vonják, hogy oroszbarát politikusokat juttassanak a legmagasabb hatalmi pozíciókba, részletezi Poteat. Így is történt: a katasztrófa után az oroszbarát tábor átvette Lengyelországban a kormányrudat, és az utasításoknak megfelelően, kötelességtudóan tették a dolgukat.

– Az első utasítások között az szerepelt, hogy ne tegyenek fel kérdéseket az oroszországi vizsgálattal kapcsolatban, és ne adjanak magyarázatot a tragédiára.

A következő utasítás az volt szerinte, hogy a katasztrófát mint beszédtémát teljesen el kell süllyeszteni, és minél jobban el kell halványítani az emberek emlékezetében. Aki Szmolenszkről kérdéseket tesz fel, azt be kell sározni.

Gene Poteat 2022-ben hunyt el.

Grzegorz Wierzchołowski újságíró elmondása szerint őt magát is támadta a lengyel mainstream média, ugyanakkor pedig az orosz–lengyel kapcsolatok javításának szükségességét hirdették, és az orosz interjúalanyok véleményét tényként közölték.

– Hamarosan kiderült azonban, hogy nekem és az általam megkérdezett szakértőknek volt igazuk – nyugtázza az újságíró.

A HIVATALOS OROSZ VIZSGÁLAT –

A PILÓTA FÉLT A FŐ UTASTÓL

Kilenc hónappal a baleset után, 2011. január 10-én az orosz Államközi Légi Közlekedési Bizottság (MAK) közzétette hivatalos vizsgálati jelentését. Ez volt az első és a maga idején az egyetlen „hivatalos” baleseti vizsgálat a szmolenszki katasztrófa ügyében.

A jelentés szerint egyes magas rangú tisztviselők – köztük elsősorban a lengyel légierő parancsnoka, Andrzej Błasik tábornok – a pilótafülkében lábatlankodtak a reptérhez közeledve, hogy az időjárási körülményekről és a leszállásról kérdezősködjenek.

A jelentés arról számol be, hogy rendkívül feszült légkör alakult ki a repülőgép pilótafülkéjében. Az orosz jelentés szerint, ha a pilóta nem a „fő utas” kívánságának megfelelően cselekedett volna, akkor viselnie kellett volna az illető nemtetszésének következményeit. A „fő utas” kifejezéssel a beszámoló írói az akkori lengyel elnököt, Lech Kaczyńskit illették.

Nyilvánvaló volt, hogy ha a pilótának nem sikerül megközelítenie a leszállópályát, és egy másik repülőtér felé veszi az irányt, akkor viselnie kellett volna a fő utas negatív reakciójának következményeit.

Más szóval, a balesetről felállított orosz elmélet szerint a lengyel elnök a rossz időjárási körülmények ellenére és a Szevernij reptér légiforgalmi irányítóinak utasításaival dacolva ragaszkodott a leszálláshoz. Ezt az üzenetet pedig, állítólag, a lengyel légierő parancsnoka adta át a pilótáknak. A történetben megfogalmazódó vád tehát az, hogy Kaczyński elnök gyakorlatilag maga felelős a saját és a gépen tartózkodó többi utas tragikus sorsáért.

A MAK jelentésében azt állították, hogy a pilótafülkébe betolakodók jelenléte nyilvánvalóan növelte a pilóták stressz-szintjét, és elvonta a figyelmüket a feladataiktól. A pilótafülke hangrögzítője által készített felvétel szerint a pilótafülke ajtaja nyitva volt, és egy hang azt mondta, hogy „az elnök még nem döntötte el, hogy mit tegyünk”, majd: „meg fog őrülni, ha…”

Az oroszok a jelentés mellékleteiben tovább szőtték a történetet: a lengyel légierő parancsnokának vérében állítólag enyhe alkoholos állapotnak megfelelő mennyiségű, 0,6 ezreléknyi etanolt találtak.

Nagy valószínűség szerint az alkoholt a repülés során fogyasztotta, mivel a májban nem találták nyomát.

A MAK szerint a légierő parancsnokának sérülései összhangban vannak azzal, hogy becsapódáskor a pilótafülkében tartózkodott.

A pszichológiai motivációk konfliktusa

Az orosz baleseti vizsgálati jelentés különösen részletesen elemzi azt, hogy mi járhatott a Tupoljev pilótájának fejében. A jelentés szerint a pilóta pszichésen nehéz helyzetbe került, és a fokozódó stressz hatására képtelen volt megfontoltan cselekedni. Az orosz baleseti szakértők szerint nagy valószínűséggel a repüléspszichológiában ismert jelenséget, az úgynevezett „pszichológiai motivációk konfliktusaként” ismert jelenséget élte át:

Egyrészt a pilóta megértette, hogy ilyen körülmények között nem biztonságos a leszállás, másrészt viszont erős motivációja volt, hogy megkísérelje a landolást.

Az orosz jelentés szerzői azt is leszögezik, hogy az ilyen motivációs konfliktusnak a következtében a pilóta figyelme állítólag beszűkül, és csökken az átgondolt döntéshozatal valószínűsége.

A MAK szakértői úgy vélik, hogy a pilóta passzívan viselkedett, és ezt nemcsak a belső pszichológiai konfliktussal magyarázzák, hanem azzal is, hogy a pilótának nem volt világos cselekvési terve.

A 184 oldalas jelentés hosszasan tárgyalja a pilóta feltételezett pszichológiai jellemzőit, amelyek vélhetőleg hozzájárultak a baleset bekövetkeztéhez. Állítólag túlzott alkalmazkodási készség jellemezte, és hajlamos volt a konfliktuskerülésre. A feltételezés szerint mindkettő hozzájárult a balesethez ebben a súlyos nyomással járó konfliktushelyzetben.

A jelentés részletes „leírása” arról, hogy hogyan változott meg állítólag a pilóta valóságérzékelése a repülés során, meglehetősen sajátos és szokatlan.

A pilóta a pszichoemocionális stressz fokozatos növekedését és megfigyelőképességének beszűkülését tapasztalta, valamint valóságérzékelésének széttöredezését és torzulását, ami végül kihatott a repülőút kimenetelére.

Kikértem ezekkel az orosz jelentésben szereplő kifejezésekkel kapcsolatban a finn Daniel Majander véleményét, aki jártas a katonai repülés terén, és személyesen is ismer lengyel katonai pilótákat. Majander nemcsak furcsának találja a MAK-jelentés számos kifejezését, hanem egyenesen képtelen zagyvaságnak tartja a bennük megfogalmazottakat.

– Az oroszok nagy hangsúlyt akarnak fektetni a pilóta állítólagos pszichológiájára. Nem találom hihetőknek ezeket az állításokat, hisz tapasztalt pilótákról van szó – vélekedett Majander.

Ajánlások a biztonságosabb légiforgalmi közlekedés érdekében

Az orosz hatóságok szerint a Szevernij reptér légiforgalmi irányításának nem volt semmilyen szerepe vagy részfelelőssége a balesetben. A légiforgalmi irányító csapat felkészültsége megfelelt az előírásoknak. A légiforgalmi irányítás időben figyelmeztette a gép pilótáit, és közölte velük, hogy az időjárási viszonyok nem teszik lehetővé a leszállást, de a pilóták mégis a landolás mellett döntöttek.

A következményekért minden felelősség a legénységet terheli, mivel a leszállási körülmények nem voltak megfelelőek.

A reptér megközelítése során a légiforgalmi irányítás a jelentések szerint minden rendelkezésre álló eszközzel tájékoztatta a személyzetet a repülőgép helyzetéről az elhatározási magasság eléréséig. A világítási vagy navigációs berendezések működése nem játszott szerepet a balesetben.

Az orosz balesetvizsgálók szerint a szerencsétlenséget a repülésbiztonsági elvek súlyos megsértése okozta: a gép a megszokottnál kétszer nagyobb süllyedési sebességgel ereszkedett az elhatározási magasság12 alá. A jelentés szerint a repülés során több alapvető biztonsági előírást figyelmen kívül hagytak, és a pilóták nem követték a repülőgép saját rendszereinek utasításait.

Még ha nem is ütközik fának a gép, 1,5-2 másodpercen belül bekövetkezett volna az átesés, ami szintén lezuhanáshoz vezetett volna.

Az orosz jelentés végül készségesen ellátja a lengyel légierőt iránymutatásokkal és ajánlásokkal is a biztonságosabb légiforgalmi közlekedés és a balesetek megelőzése érdekében.

LENGYELORSZÁG ÚJ VIZSGÁLATA –

OROSZ HÍRSZERZŐ SZOLGÁLATOK A KATASZTRÓFA MÖGÖTT

A lengyel hatóságok által indított új vizsgálat sok, korábban ismeretlen információt tárt fel a balesettel kapcsolatban. Emellett bizonyítékok segítségével cáfolt számos olyan állítást, amelyeket az orosz Államközi Légi Közlekedési Bizottság képviselői, magas rangú orosz tisztségviselők és vezetők, valamint a lengyel politikai vezetés ültetett el a köztudatban.

Az újbóli vizsgálat megállapítása szerint a rendelkezésre álló dokumentációban nem található bizonyíték arra, hogy a lengyel légierő parancsnoka, Andrzej Błasik tábornok a pilótafülkében tartózkodott volna. Éppen ellenkezőleg, Błasik és a többi utas holttestének elhelyezkedése azt bizonyítja, hogy a tábornok semmiképpen sem tartózkodhatott a pilótafülkében. A jelentés arra a következtetésre jut, hogy az az állítás, miszerint a lengyel légierő parancsnoka bármilyen közvetlen vagy közvetett befolyást gyakorolt volna a Tu–154M legénységére, nem tűnik helyénvalónak. Következésképp minden olyan állítást az orosz fél részéről, amely szerint a tábornok illetéktelenül bement volna a pilótafülkébe, alaptalannak és bizonyítékokkal nem igazolt állításnak kell tekinteni.

A jelentés vitatja az orosz bizottság jelentésének azt a megállapítását is, miszerint a tábornok alkoholos befolyásoltság alatt állt. A rendelkezésre álló dokumentumok tanúsága szerint Błasik tábornok 2010. április 10-én nem fogyasztott alkoholt.

„Ez szándékos kísérlet volt a legénység, Lengyelország és a fegyveres erők lejáratására. A dezinformációs műveletet a hibrid hadviselés egyik elemének kell tekinteni” – állapítja meg a lengyel vizsgálati jelentés, amely részletesen ismerteti, hogy az orosz fél bizonyítékokat kreált, meghamisította a repülőgép magasságára vonatkozó információkat és a légiforgalmi irányítók beszélgetéseinek dokumentációját, illetve manipulálta a fedélzeti adatrögzítők adatait. Emellett Oroszország bizonyítékokat semmisített meg, tüntetett el és manipulált, még mielőtt a balesetet vizsgáló bizottság a helyszínre érkezett volna.

Orosz részről még a repülőgép fékszárnyainak pozícióját is manipulálták a roncson, hogy azt a benyomást keltsék, mintha leszálló helyzetbe, azaz 45 fokos szögbe állították volna őket, valójában azonban nem voltak leszállópozícióban.

Bár Oroszországban mind a büntető törvénykönyv, mind a légi közlekedési törvények szabályozzák a légi balesetek kivizsgálásának módját, az orosz fél nem tartotta be a törvényeket. A törvényi szabályozás szerint a lengyel elnök repülőútját kiemelt jelentőségűként kellett volna kezelni, ezért különleges biztonsági előírásoknak kellett volna érvényben lenniük, ezeket azonban nem alkalmazták.

A baleset helyszínén egyetlen orvos sem volt, csupán egy mentőorvos és egy mentőautó csapata jelent meg. Nem voltak a helyszínen a légi balesetek mentési műveleteihez szükséges felszerelések sem.

Az orosz hatóságok 40 perccel a mentők megérkezése után bejelentették, hogy az összes utas meghalt, és a mentők távozhatnak. Ezt annak ellenére siettek közölni, hogy addig a pillanatig a holttestek kevesebb mint 10 százalékát találták meg.

Még a lengyel elnök, Lech Kaczyński holtteste sem került elő.

A holttestek

Az újbóli lengyel vizsgálat különös részletekre derített fényt a katasztrófát követő orosz–lengyel együttműködéssel kapcsolatban,

Az orosz hatóságok 2010. április 12-én végezték el az első DNS-vizsgálatokat az áldozatok maradványain, az eredmények azonban csak több mint két héttel később, április 29-én készültek el. Ez azt jelenti, hogy a DNS-eredmények csak azután álltak rendelkezésre, hogy a holttesteket már eltemették Lengyelországban.

A jelentés szerint az orosz fél valószínűleg azért járt el így, mert a lengyel miniszterelnöki hivatal jelezte: nem tartanak igényt a holttestek azonosítására. Erről négy nappal a katasztrófa után született megállapodás az orosz és a lengyel kormány képviselői között. Lengyelország ugyanakkor vállalta, hogy az egyezségről semmilyen információt nem hoz nyilvánosságra.

A kutatók feltérképezték az áldozatok maradványainak megtalálási helyeit, és ezek alapján vontak le következtetéseket a repülőgép fedélzetén történtekről. A testmaradványok mintegy 1800 négyzetméteres területen szóródtak szét – ez nagyjából egy futballpálya negyedének felel meg.

Az áldozatok tipikus robbanás okozta sérüléseket szenvedtek el. Olyan testeken is találtak égésnyomokat, amelyeket a lángra kapó területeken kívül találták meg. A csontok törésmintázata szintén robbanásra jellemző töredezéselváltozásokat mutatott.

A legsúlyosabb sérüléseket azok az utasok szenvedték el, akik a repülőgép azon részein tartózkodtak, ahol robbanóanyag nyomait mutatták ki, és a szerkezet végzetesen megrongálódott. Különösen súlyos károk érték a bal szárny melletti szakaszt: itt sérült meg leginkább a géptörzs váza, a fémborítás, és a padló gyakorlatilag megsemmisült. Ugyanezen a területen helyezkedett el a gép konyhája is, amely szintén szétroncsolódott – különösen a bal oldala. A konyhai felszerelések darabjai széles területen szóródtak szét.

Az újbóli vizsgálat következtetései egyértelműek: nem lehetséges, hogy a gép törzsét egy földi akadály, például egy fa törte szét és szakította apró darabokra.

A repülőgép utasainak és személyzetének sérülései, a holttestek elhelyezkedése, a baleset helyszínének elemzése, a katasztrófa rekonstrukciói és szimulációi egyértelműen azt mutatják, hogy a repülőgép fedélzetén egy vagy több robbanás történt.

Ami fölött a pilótáknak nem volt hatalmuk

Az új lengyel vizsgálati jelentés elkészítésében részt vevő kutatók a repülőgép feketedobozának felvételeit és a repülőgép saját rendszerei által tárolt adatokat is megvizsgálták a repülőút eseményeinek felderítése érdekében. A kapitány döntéseit és a pilótafülkében uralkodó légkört is elemezni kellett.

A pilótafülke hangrögzítőjének felvételeit vizsgálva arra a következtetésre jutottak, hogy ott nem volt feszült a hangulat. A legénység az út során a szokásos módon információt cserélt a repülési paraméterekről és az időjárási viszonyokról, a kapitány utasításaira pedig szabályszerűen reagált. A kommunikáció tárgyilagos és nyugodt hangnemben folyt. A pilóták időnként a becenevükön szólították egymást, és nevetgéltek.

A kapitány többször említette a másodpilótának, hogy megpróbálják megközelíteni a repülőteret, de ha nem alkalmasak a feltételek a leszálláshoz, akkor egy másik repülőtér felé veszik az irányt. A kapitány tájékoztatta a repülőgépen utazó vezető diplomatákat a döntéséről, és azt kérte, határozzanak arról, hogy melyik repülőteret válasszák alternatív leszállóhelyül. A döntés a legmagasabb rangú utas, Lech Kaczyński elnök véleményétől függött.

Ez a lengyel kutatók szerint azt mutatja, hogy a repülőgép kapitánya tudott a szmolenszki időjárási körülményekről, és nem félt senki negatív reakciójától, elsősorban az utasok biztonságát tartotta szem előtt. A járat legénysége az előirányzott tervek szerint járt el, és mindenki tisztában volt a maga feladatával.

A feszültség egyetlen jele a felvétel végén hallható, amikor a pilótafülkében gyorsabban és emeltebb hangon beszélnek, mivel a pilóták kezdik elveszíteni az irányítást a gép fölött.

Az orosz fél állításával ellentétben a jelentés kiemeli, hogy a pilóták nem próbáltak leszállni a Szevernij repülőtéren. Ehelyett biztonságos magasságban próbáltak megfelelő lépéseket tenni, hogy felülkerekedhessenek a problémán, olyan okok miatt azonban, „amelyek fölött nem volt hatalmuk”, nem jártak sikerrel.

A pilóták olyan lépéseket tettek, amelyek megfeleltek tudásuknak, tapasztalatuknak, képzettségüknek és személyiségüknek. A katasztrófa pszichológiai okait nem a pilóták személyes tulajdonságaiban kell keresni.

Az orosz MAK jelentésében az szerepelt, hogy a pilóta és a másodpilóta tapasztalatlan volt, ám ezt az állítást a bemutatott bizonyítékok nem támasztották alá. A pilóta és a másodpilóta hatvanöt repülést hajtott végre közösen, ugyanazon a repülőgépen.

A jelentés éles ellentétet rajzol a lengyel személyzet nyugodt, fegyelmezett munkavégzése és az orosz légiforgalmi irányításban uralkodó káosz között, amely egyenesen „pánikra emlékeztetett”. Az orosz légiforgalmi irányítók nem tudták, hogy a Tu–154M mit keres ott, hol van pontosan és hová tart. A nyelvhasználatuk vulgáris volt, és Pavel Plusnyin alezredes különösen idegesen viselkedett.

A vizsgálat megállapításai szerint a légiforgalmi irányítók szándékosan félretájékoztatták a pilótákat. Nyikolaj Krasznokutszkij orosz ezredes egyenesen azt mondta Plusnyin alezredesnek, hogy az utolsó fázisban ne is irányítsa a Tupoljevet:

„Először készítsd elő az átstartolásra és… ennyi. Aztán… majd ő maga eldönti, hadd várjon csak.”

A légiforgalmi irányítás nem válaszolt a pilótáknak. A lengyel pilóták jó előre engedélyt kértek arra, hogy a rossz időjárás miatt az ellenőrzött megközelítés után más leszállóhelyre, a fehéroroszországi Vityebszkbe repülhessenek. A Szevernij reptér légiforgalmi irányítása Moszkvából kért engedélyt, hogy a gépet átirányíthassa egy másik repülőtérre, de sokáig nem kapott választ.

A légiforgalmi irányítás szisztematikusan félrevezette a pilótákat.

Amikor a Tupoljev–154M megközelítési pályára állt, a pilótáknak félrevezető információkat adtak a gép leszállópályától való távolságáról. Mielőtt a repülőgép a harmadik fordulóhoz ért volna a reptér fölött, a pilóták utasítást kaptak a harmadik forduló végrehajtására, ám téves adatokkal.

A repülőgép rendszerei által tárolt adatok azt mutatják, hogy a téves parancs ellenére a pilóták helyesen hajtották végre a harmadik fordulót.

A Szevernij irányítói által adott megközelítési utasítások kilenc kilométeres távolságot írtak elő a futópályától, és 3,3 fokos megközelítési szöget. Ha a pilóták ezt és a légiforgalmi irányítástól kapott egyéb hibás információkat követték volna, a repülőgép körülbelül egy kilométerrel a futópálya eleje előtt csapódott volna a földbe.

A légiforgalmi irányítóteremben Krasznokutszkij ezredes kapcsolatban állt Moszkvával, és az orosz légierő vezetőjével, Vlagyimir Benediktov tábornokkal folytatott megbeszélést. Krasznokutszkij ezredes utasította Plusnyin légiforgalmi irányítót:

„Pása, hozd le 100 méterre, 100 méterre, vita nélkül.

Még egy körre, és azzal annyi.”

Krasznokutszkij ezredesnek Benediktov tábornok adott parancsot Moszkvából. Az ezredes parancsát Pavel Plusnyin légiforgalmi irányító hajtotta végre, annak ellenére, hogy többször is hangot adott az ellenérzésének.

Mindeközben kétszer is eltűnt a gép a légiforgalmi irányítók radarernyőjéről, ők pedig tanácstalanul kérdezgették, hogy „most meg hol a fenében van”.

Plusnyin alezredes hamis információkat közölt a pilótákkal a repülőtér környékén uralkodó időjárásáról. Azt állította, hogy a látótávolság 400 méter, holott valójában 800 méter volt. Az alezredes később maga is elismerte az ügyész előtt, hogy félrevezető adatot adott meg.

A jelentés szerint a légiforgalmi irányítóknak tisztában kellett lenniük azzal, hogy cselekedeteik katasztrófához vezethetnek.

A légiforgalmi irányítás által hat másodperccel a robbanás előtt adott utolsó instrukciók is helytelenek voltak, és későn jutottak el a gép pilótáihoz. A légiforgalmi irányítás hibás utasításai ellenére a pilóták végrehajtották a tervezett megközelítést és átstartolást.

Amikor a repülőgép 100 méteren járt, a légiforgalmi irányítás a megközelítés megszakítására utasította, amit a pilóta végrehajtott. Ezt megelőzően a repülőgép már néhány másodperce készült a leszállásra: lassított, felemelte az orrát.

Ugyanebben a másodpercben a repülőgép földközelségjelző rendszere (TAWS) rögzítette a leszállási eseményt. A repülőgép riasztóberendezései kikapcsoltak. A gép több rendszere is annak jelét mutatta, hogy működésképtelenné vált. A fékszárnyak és szenzorok között megszűnt a kapcsolat, a navigációs rendszer és a hidraulika leállt. A repülőgép oldalra dőlt, és balra kezdett fordulni.

Három másodperccel később az első hajtómű, a generátor és a futómű is meghibásodást jelzett. A kapitány és a másodpilóta között megszakadt a kommunikáció a repülésirányító rendszerben.

Amikor a repülőgép körülbelül 15 méterrel járt a föld felett, a repülésirányító rendszer memóriája megszakadt, és teljesen megszűnt az áramellátás. A repülőgép megsemmisült. Először a bal szárnyban, majd a gép közepén, a bal oldalon történt robbanás.

A Tu–154M végzetes szerkezeti károsodását a repülőgép középső részén bekövetkezett robbanás okozta. A lökéshullám olyan erővel lökte ki az utastér bal oldali ajtaját, hogy az egy méter mélyen a földbe fúródott.

A robbanás a repülés utolsó másodperceiben történt, miközben a repülőgép még a levegőben volt.

A lengyel pilóták nem kíséreltek meg leszállni, és nem egy nyírfával való ütközés szakította le a szárnyvéget.

A törzs közepén bekövetkezett robbanás és annak következményei szakították darabokra a gépet, az utasok és a repülőszemélyzet halálát okozva. A túlélés esélye eleve csekély volt, amit tovább rontottak a mentési intézkedések hiányosságai.

A lengyel jelentéstevők rámutatnak, hogy a 2016-ban megkezdett újbóli vizsgálatig nem olvasták és nem elemezték az orosz központi légiforgalmi irányítás (GCORL) és a moszkvai regionális légiforgalmi irányító központ adatait, a pilótafülke hangrögzítőjének felvételét, sem pedig a reptér légiforgalmi irányítóinak beszélgetéseit és utasításait, holott ezek az információk mindvégig rendelkezésre álltak.

„Mint amikor bomba robban”

A lengyel balesetvizsgálók több száz szemtanú vallomását gyűjtötték össze Oroszországban és Lengyelországban. Több, a baleset helyszínének közelében tartózkodó lengyel, valamint több tucat orosz szemtanú állította, hogy hallotta a robbanás hangját, és látta, amint a repülőgép darabokra szakad a levegőben.

Egy szemtanú, Vlagyimir A. elmondta, hogy a ködös úton hajtott az autójával, amikor hirtelen átsuhant előtte az út fölött egy nagy repülőgép sziluettje, amelynek a futóműve és szárnya is jól kivehető volt.

– Épp mielőtt eltűnt volna a ködben az út túloldalán, a gép egy nagy darabja letört. Azt hiszem, a farokszárnya lehetett – emlékszik vissza Vlagyimir A.

Egy másik szemtanú, Igor V. Fomin, aki a kérdéses időben a munkahelyén, a Szevernij reptér melletti autószerelő műhelyben tartózkodott, épp kint cigarettázott, amikor meghallotta a repülőgép motorjának hangját. Néhány másodperccel később hangos, mennydörgésre emlékeztető robbanást hallott:

– Tisztán láttam a gépet. Körülbelül 10-15 métert tett meg a szemem előtt, a bal szárnya levágta egy fa tetejét, aztán elkezdett szétesni és kigyulladt, épp akkor, amikor nekiment a fának, majd elkezdett balra pördülni.

Egy harmadik szemtanú, Eduard Csarnoknisnyik, a Kia-autóüzlet festőműhelyének vezetője elmondta, hogy hallotta a gép hangját, amely szerinte más volt, mint a többi gépé. Az ablakon kinézve látta, ahogy a repülő lezuhan.

– A bal szárnya lebillent, orral lefelé repült a ködben, és letarolta a fák lombját. Mielőtt a földbe csapódott volna, a farokrész leszakadt. Aztán a gép lezuhant az erdőben.

Egy környékbeli garázstulajdonos, Marif Ipatov a gép röppályájától körülbelül ötvenméteres távolságra tartózkodott. Azt mondta, a Tupoljev feltűnően alacsonyan repült.

– Láttam, hogy valami gond van. Remegett, így remegett (mutatja a kezével, hogy mennyire remegett a repülőgép). És aztán nagy robajt hallottam, mint amikor bomba robban.

Repülőgép-karbantartás Szamarában

A Tu–154M repülőgépet arra tervezték, hogy Lengyelország legfontosabb embereit utaztassák vele. Karbantartására egy Oroszországhoz szorosan köthető vállalatokból álló konzorcium kapott megbízást: a MAW Telecom és a Polit-Elektronik, amelyek a szamarai Aviakor gyárral működtek együtt. Az Aviakor közvetlenül egy orosz kormányzati ügynökség, a Szövetségi Katonai-Műszaki Együttműködési Szolgálat, az FSMTC (oroszul: ФСВТС России, Федеральная служба по военно-техническому сотрудничеству) irányítása alatt áll, amely az orosz elnöknek tartozik jelentéstétellel, és amelyet az orosz hírszerzés tisztjei vezetnek.

A szerződés aláírása és a Tu–154M karbantartásának kiszervezése révén az orosz érdekeltségű konzorcium, vele együtt pedig az orosz biztonsági szolgálatok teljes ellenőrzést gyakorolhattak a repülőgép sorsa felett. A Polit-Elektronik egy orosz ipari érdekeket képviselő vállalat volt, amely tulajdonképpen közvetítőként működött: orosz fegyverek importálását segítette a kommunista diktatúrák alól felszabadult országokba, és szoros kapcsolatot tartott fenn az orosz biztonsági szolgálattal, az FSZB-vel.

A MAW Telecom vezetői viszont a régi rendszer hírszerző szolgálataival egykor titokban együttműködők közül kerültek ki. A lengyel elnök repülőgépének karbantartását az orosz titkosszolgálatok elvárásainak megfelelően ezekre a cégekre bízták. A repülőgépet korábban egy vnukovói gyárban szervizelték, ahol megvolt a Tupoljev teljes korábbi karbantartási dokumentációja.

Mindezek tudatában tehát a Tu–154M karbantartását az Oleg Gyeripaszka tulajdonában álló, szamarai Aviakor repülőgépgyárra bízták. Gyeripaszka közeli viszonyt ápolt az Orosz Föderáció akkori miniszterelnökével, Vlagyimir Putyinnal.

VASFÜGGÖNY

2017-ben azon tűnődtem, hogyan lehet az, hogy Lengyelországon kívül szinte senki sem tudott a szmolenszki katasztrófa körül kialakult súlyos nemzetközi botránysorozatról. 2023 végén közelről is láthattam, hogyan folyik a nyilvánosságra hozott információk megsemmisítése, kitörlése.

2023 őszén már ezen a köteten dolgoztam, amikor a lengyel közszolgálati televízió, a TVP egy kiváló dokumentumfilm-sorozatot sugárzott, amelyet Michał Rachoń újságíró barátom és társa, Sławomir Cenckiewicz történész készített. Cenckiewicz a kortárs történelem professzora, az orosz katonai hírszerzés lengyelországi tevékenységéről szóló könyvek szerzője.

A dokumentumfilm-sorozat a Reset címet viseli, és közvetlenül az orosz–lengyel együttműködés részleteit vizsgálja Szmolenszk előtt és után. Rachoń és Cenckiewicz olyan információkat mutattak be, amelyek a minisztériumoktól és a miniszterelnöki hivataltól kikért, eredetileg titkos dokumentumokon alapulnak. Kérelmezték a dokumentumok titkosításának feloldását, és végül sikerrel jártak. Michał saját becslése szerint mintegy 10 000 dokumentumot olvasott át.

A sorozat egészen kiemelkedő népszerűségnek örvendett, hetente mintegy kétmillió nézőt vonzott. Külföldi létemre én is végignézhettem, mert Michał elkészítette az angol nyelvű változatát is, amelyet a TVP hivatalos YouTube-csatornáján tettek közzé.

Ősszel hangüzenetet küldtem Michałnak, amelyben gratuláltam a jól végzett munkájához, és megköszöntem neki, hogy ösztönzést nyújtott ezzel a szmolenszki események feltárására irányuló erőfeszítéseim során. Nagy örömömre egy videós üdvözlettel válaszolt a TVP stúdiójából, ahol épp a következő epizódok előkészítésén dolgozott a vágóval.

A sorozat egyik részében nyilvánosságra hoztak egy dokumentumot, amely az orosz biztonsági szolgálat (FSZB) és a lengyel katonai elhárítás (SKW13) között 2013-ban kötött együttműködési megállapodásról szól. Az már korábban is ismert volt, hogy a biztonsági szolgálatok között létezik valamilyen megállapodás, de az akkor hivatalban lévő Tusk-kormány részéről azt állították, hogy az egy szokványos egyezség az afganisztáni csapatkivonásról. Tusk maga azt is mondta, hogy egyáltalán nem emlékszik az ügyre.

– Nyilvánosságra hoztuk az együttműködési megállapodás szövegét. Afganisztánról egy szó sem esett benne – mondja Michał.

A dokumentum szerint az FSZB és a lengyel katonai hírszerzés megállapodtak a „kölcsönös segítségnyújtásban, hogy együtt léphessenek fel harmadik országok hírszerző vagy befolyásolási tevékenységei ellen, amelyek az Orosz Föderációt vagy a Lengyel Köztársaságot célozzák”. Ez az információ számos kérdést vet fel, hisz Lengyelország 2013 óta tagja a NATO-nak és az Európai Uniónak, egy NATO-országról pedig senki sem feltételezné, hogy ilyen megállapodásokat köt a Putyin rezsimjéhez hű biztonsági szolgálatokkal.

Michał és kollégája újságíróként a szakma egyik legalapvetőbb küldetését teljesítette: lehetővé tették, hogy a közönség élhessen egy alapvető emberi jogával – a szólásszabadsággal, pontosabban azzal a joggal, hogy szabadon juthassanak információkhoz, és azokat szabadon továbbíthassák.

Akkor még senki sem sejtette, hogy ez a munka rövidesen megpecsételi a sorozat sorsát.

Rendőrök a stúdióban

2023. december 20-án, szerdán rövid szünetet tartottam az írásban, és ránéztem az aktuális hírekre a közösségi médiában. Egy héttel korábban Lengyelországban kormányváltás történt, Donald Tusk ismét hatalomra került. Nyugaton ünnepelték a kormányváltást. Tusk egy Nyugat- és EU-párti politikus, a demokrácia és az emberi jogok hívének képét alakította ki magáról.

A közösségi médiában követtem a Lengyelországból szivárgó különös információkat. A közszolgálati műsorszolgáltató, a TVP épületét rendőrök szállták meg, a média vezetőségét lecserélték.

A csatornát, amelyen a Reset dokumentumfilm-sorozatot sugározták, megszüntették. Az új lengyel kormány átvette a közszolgálati médiát.

Rendőri felügyelettel.

Újra leereszkedik a vasfüggöny?

– Michał, mi folyik ott? – kérdeztem WhatsAppon. Azonnal válaszolt:

– Találd ki, mi volt az első döntésük ezeknek az embereknek, akik azt mondják, hogy átvették az irányítást [a TVP-ben]? A Reset sorozatot levették, már nem elérhető többé.

– Sejtettem – válaszoltam neki.

A tartalom eltávolításával és a forgalmazási csatornák lezárásával akadályozták az információáramlást Lengyelországban és Lengyelországból a külvilág felé. Cenzúrával.

Tágra nyílt szemmel olvastam a szűkszavú híreket: a Tusk-kormány átvette a TVP-t, mert az a Jog és Igazságosság Párt propagandáját terjesztette. Ez az érv varázsigeként működött, elég volt ahhoz, hogy indokolja a TVP elleni erőteljes fellépést. Senki nem tett fel további kérdéseket.

Nem láttam a sajtószabadsággal foglalkozó szervezetek tiltakozását, nem láttam, hogy az Európai Unió, az EBESZ vagy bármely nemzetközi szervezet tiltakozott volna ezúttal a TVP tartalmaiba való politikai beavatkozás ellen.

Azt is el kell mondanom, hogy tisztában vagyok vele: a csatorna a Jog és Igazságosság Párt szócsöveként a szexuális kisebbségeket diszkrimináló gyűlöletbeszédet terjesztett, ami minden szempontból helytelen és visszataszító volt. Ugyanakkor azonban az is igaz, hogy egy uniós ország miniszterelnöke a közszolgálati csatornán utólagos és előzetes cenzúrának vetette alá a saját politikáját érintő ügyek feltárásával foglalkozó újságírók munkáját, és beavatkozott a csatorna vezetőinek kiválasztásába.

A cenzúrának nincs helye a nyugati társadalomban, az az Oroszországban uralkodó elnyomás eszköze.

Mondtam Michałnak, hogy figyelemmel kísérem a helyzetet.

Hamarosan őt is, aki nem terjesztett a szexuális kisebbségeket diszkrimináló propagandát, hanem a Reset dokumentumfilmen dolgozott, kirúgták a TVP-től, és vele együtt mindenki mást is, aki részt vett a film készítésében. Michał visszatért a TV Republikához, Lengyelország második legnagyobb televíziós csatornájához, ahol egykor a pályáját kezdte.

Két memorandum

Mivel az új lengyel miniszterelnök intézkedései nyomán Michał és professzor kollégája dokumentumfilm-sorozata nem hozzáférhető többé a nyilvánosság számára, azt javasoltam Michałnak közvetlenül a könyvem 2024. márciusi megjelenése előtt, hogy ossza meg a sorozat által feltárt legfontosabb információkat e könyv olvasóival. A legfontosabb újdonságok a szmolenszki balesettel és Lech Kaczyński elnök halálával kapcsolatosak.

Michał Rachoń és Sławomir Cenckiewicz megtalált és a Resetben nyilvánosságra hozott egy memorandumot. A lengyel külügyminisztérium egyik tisztviselője által írt dokumentum a balesetet megelőzően, egy orosz és lengyel diplomaták közötti találkozó alkalmával készült. A diplomaták a katinyi út előkészületeiről tárgyaltak. Vlagyimir Putyin orosz miniszterelnök személyesen hívta meg Tusk lengyel kormányfőt Katinyba, ahová egy találkozót is terveztek.

Tusk miniszterelnök látogatására 2010. április 7-én került sor. Biztonságos körülmények között zajlott, Kaczyński elnök útjától függetlenül.

Michał szerint az előzetes találkozón az orosz diplomata közölte lengyel kollégájával: „Oroszország számára nem kívánatos, hogy Lech Kaczyński elnök jelen legyen Katinyban 2010. április 10-én.”

Rachoń és Cenckiewicz részletesen vizsgálta a memorandum sorsát. Eltérő tartalommal küldték el különböző címlistákra: az egyik változatot csak a lengyel külügyminisztérium felső vezetéséhez juttatták el, a másikat mind a külügyminisztérium, mind az elnöki hivatal vezetőségéhez.

A Kaczyński elnök hivatalának kiküldött memorandum nem tesz említést arról, hogy az orosz diplomata nemtetszését fejezte ki Oroszország részéről az elnök katinyi látogatásával kapcsolatban.

– Ez azt jelenti, hogy egy ilyen alapvető fontosságú információt eltitkoltak a köztársasági elnökünk elől. Ez volt a legmegdöbbentőbb új információ, amit a sorozatunkban feltártunk – mondta Michał 2024 márciusában.

– Ez közvetlen bizonyíték arra, hogy a lengyel kormány és a külügyminisztérium eltitkolta az információt az elnök elől, aki ezt követően életét vesztette.

Mindez azt is jelentette, hogy az orosz és a lengyel kormány megegyezett Tusk miniszterelnök és Kaczyński elnök útjainak különválasztásáról, ám ezt az elnök előtt titokban tartották.

Ezt az információt tartja Michał a törölt sorozat legmellbevágóbb újdonságának. A dokumentumokból az is kiderül, hogy az orosz és a lengyel külügyminisztérium magasabb, külügyminiszter-helyettesi szinten is folytatta a kétoldalú tárgyalásokat.

Michał szerint függetlenül attól, hogy Tusk miniszterelnök mit mondott az ügy kapcsán, vagy hogy mik voltak a szándékai a lengyel katonai hírszerzés és az FSZB közötti együttműködéssel kapcsolatban, minden, ami a hivatali ideje alatt történt, végső soron az ő felelőssége.

Miután a dokumentumfilmet eltávolították a TVP online archívumából, a lengyel televízió szervereiről és a TVP hivatalos YouTube-csatornájáról, ismeretlenek újra feltöltötték az epizódokat a YouTube-ra.

– Ez azt jelenti, hogy a sorozat sok ember számára fontos – vonta le a következtetést a lengyel újságíró.

Michał Rachoń és Sławomir Cenckiewicz a Reset témáit tárgyaló könyvön dolgozik jelenleg.

Putyin és csatlósai Nyugaton még nem tudták blokkolni minden információ terjedését.

Rés nyílt a vasfüggönyön.

HIBRID FRONTOK KÖZEL ÉS TÁVOL

VALERIJ, JURIJ ÉS SZERGEJ

2023 novemberében az Egyesült Királyságban egy nyilvános pódiumbeszélgetésen vettem részt, ahol a hibrid hadviselésről volt szó. A nap során több felszólalót is meghallgattam – néhányan közülük kifejezetten alábecsülték Oroszország hibrid háborús tevékenységét. A szakértők egy része még kimondani sem volt hajlandó, hogy Oroszország hibrid hadviselést folytat. Ehelyett sokan inkább arról beszéltek, hogy a világ bonyolult hely.

Csodálkozva hallgattam a felszólalásokat. Mellettem egy ukrán újságíró és kutató ült, aki hozzám hasonlóan felkapta a fejét a szakértői megnyilvánulások hallatán. Egy osztrák kutató például azt állította, hogy a hibrid hadviselés csupán a NATO védelmi szövetség egyik kommunikációs eszköze. Szerinte az orosz hibrid, információs háborúról való beszéd riogatás. Az orosz információs hadviselés emlegetését egyenesen nevetségesnek nevezte, hisz szerinte annak semmire sem volt hatása – legalábbis a 2016-os amerikai elnökválasztás eredményére biztosan nem. Az osztrák szakértő nem állította, hogy valaha is kutatta volna az orosz információs hadviselés hatásait, mégis teljes bizonyossággal nyilatkozott.

Néhány történet, amelyet a közönség előtt elmondtak, kísértetiesen emlékeztetett a Kreml trolljai által terjesztett narratívákra a közösségi médiában – épp azokra, amelyekkel kapcsolatban az orosz vezetés azt szeretné, ha nyugati szakértők adnák azokat tovább a nyugati közönségnek. Azzal, hogy tagadja saját hibrid háborújának létét, a Kreml előkészíti a terepet a fegyveres műveleteihez. Ha az emberek elhiszik, hogy nincs is háború, nem fogják érteni, miért volna szükség bármiféle ellenállásra.

Az az állítás, hogy a Kreml nem folytat hibrid háborút, veszélybe sodorja minden olyan állam nemzetbiztonságát, amely Oroszország célkeresztjébe kerül. Ez az állítás eltorzítja a helyzet valós megértését. Ugyanilyen veszélyes az is, ha valaki nevetségesnek nevezi az orosz információs hadviselésről szóló diskurzust. Ez megbélyegzi és lejáratja azokat a kutatókat, akik ezzel a témával foglalkoznak, mintha csupán hóbortos összeesküvés-elméleteket hajszolnának.

Ha nyugati kutatók a szakmai hitelüket arra használják, hogy segítsenek a Kremlnek információs háborúja tisztára mosásában, akkor ennek súlyos következményei lesznek. Az áldozatok talán akkor sem ismerik fel Oroszországot megszálló hatalomként, amikor annak hadserege épp „felszabadítás” címszóval vonul be az országukba, egy elcsalt választásra hivatkozva, hogy végül annektálja a területet az Orosz Föderációhoz.

Furcsa érzés volt a korábban elhangzott vélemények után megszólalni az utolsó pódiumbeszélgetésen.

Kijavítottam az előző felszólalók tényszerű tévedéseit, és felsoroltam a Kreml ismert hibrid hadviselési műveleteit. Nem volt nehéz. Ugyanazon a hétvégén az orosz határőrség harmadik világbeli menekülteket terelt át a finn határon a csípős fagyban, és a finn kormány kénytelen volt lezárni a keleti határszakaszának nagy részét. Amikor elmondtam, hogy Finnországban jelenleg hibrid háború zajlik, a beszélgetés moderátora úgy kommentálta: „Legalábbis így érzik.”

Így érezzük? Uramisten!

Azt válaszoltam, hogy ez nem puszta érzés, majd így folytattam: „A Kreml részéről is elmondták már, hogy folytatnak információs hadviselést, méghozzá sebészi pontossággal.”

Az egy dolog, hogy a Kreml magas rangú tisztviselői hantáznak és ködösítenek, de amikor nyugati szakértőnek tartott emberek ugyanezt a kamut terjesztik a hazai közönségük előtt, akkor a hibrid háború kellős közepén találjuk magunkat.

A „hasznos idióták” kifejezés nem képes elég hatásosan érzékeltetni, mekkora kárt is okoznak ezek az emberek a nyugati országokban.

Jó visszajelzéseket kaptam a londoni közönségtől.

Az osztrák kutató jól tenné, ha megismerkedne az orosz katonai junta nézeteivel az általuk folytatott információs és hibrid hadviselésről. Igazán sokatmondó kijelentéseket tett ezzel kapcsolatban a mai Oroszország négy olyan vezetője, akiket a szovjet katonai és hírszerző apparátus nevelt ki. Az, hogy ilyen hosszú ideig hivatalban tudtak maradni, azt sugallja, hogy lojálisan végzik a feladatukat, az országot irányító milliárdos szilovikok, azaz „erős emberek” érdekeit érvényesítve. És még Oroszország „nevetséges” információs hadviseléséről is tudnak egyet s mást.

A kulcsfigurák az elnöki székbe többször is látszatválasztásokon juttatott FSZB-ügynök, Vlagyimir Putyin mellett: Valerij Geraszimov, az Ukrajna ellen indított háborút vezető tábornok, vezérkari főnök és védelmiminiszter-helyettes, valamint Szergej Sojgu védelmi miniszter. Illetve szeretném itt kiemelni egy kevésbé ismert nyugalmazott ezredes, Jurij Gorbacsov nézeteit is, aki az orosz vezérkar rádióelektronikai hadviselésért felelős szolgálatának egykori vezetője.

Oroszország abból indul ki, hogy hibrid háborút folytatnak ellene, amellyel szemben meg kell védenie magát. Csakhogy a Kreml hibrid háborújának fő stratégái a támadást tartják a legjobb védekezésnek.

Különösen Valerij Geraszimov tábornok beszélt sokat a hibrid hadviselésről. Szergej Sojgu és Geraszimov 2013 elején bemutatott Putyinnak egy készenléti tervet az elkövetkező évtizedekre. Ebben felvázolták Oroszország megvédésének eszközeit, figyelembe véve „minden lehetséges szempontot, fenyegetést és kockázatot”. Sojgu védelmi miniszter szerint minden orosz minisztériumot bevontak a tervezés folyamatába, és mindegyik jóváhagyta a tervet.

Az orosz média röviddel ezután részletesen beszámolt a fegyveres erők 2020-ig történő modernizációjáról. Geraszimov szerint a modernizáció kapcsán figyelembe kell venni, hogy a katonai műveletek az információs térben végrehajtott műveletek irányába tolódnak el.

Geraszimov tábornok véleménye szerint a háborúk jellegét radikálisan befolyásolta az információs technológia fejlődése, az űrkutatás és a világ multipolárissá válása. A hangsúly többé nem a hagyományos hadviselésen, hanem a politikai, diplomáciai és gazdasági tényezőkön lesz. Ezeknek valós hatásuk van, különösen, ha erős elrettentéssel együtt alkalmazzák őket. A tengeralattjárók, repülőgépek és hírszerző rendszerek mellett szerinte az információs hadviselés eszközeit is fejleszteni kell.

A háború új színtere

Jurij Gorbacsov, az orosz elektronikus hadviselés korábbi vezetője ugyanebben az évben politikai ajánlásnak tekinthető állásfoglalást tett közzé arról, hogyan kellene a jövőben hatékonyabbá tenni Oroszország kiber- és információs hadviselését. Egy alaposan megírt cikkben felsorolta az Oroszország elleni fő információs fenyegetéseket, és felvázolta a „problémamegoldás” módjait a hadviselés új terében.

Gorbacsov leírta, hogy a folyamatosan fejlődő információs technológiával telített modern virtuális környezetben hogyan folyik a harc. Tekintettel a katonai műveletek jellegének és eszközeinek alapvető megváltozására, rugalmasabb stratégiára van szükség az egész hadsereg vezetésének terén, és speciális doktrína bevezetésére az információs hadviselésben. A stratéga szerint a jövő háborúiban a kitűzött célokat csak úgy lehet megvalósítani, ha az ellenséggel szemben információs fölényre tesznek szert.

Kijelölte a háború új színterét. Bizonyos jellemzői, például a pontos területi, időbeli és térbeli határok hiánya, megkülönböztetik az információs teret a hadviselés más színtereitől. Az információs térben nincsenek államhatárok vagy zárt területek, így Gorbacsov szerint lokális és globális hadműveletek egyaránt végrehajthatók, vagy akár mindkettő egyszerre. Ugyanakkor jellemző a szereplők vagy az általuk használt eszközök azonosításának nehézsége.

Az információs térben végzett hadműveletek Gorbacsov szerint hatással lehetnek más hadműveletek hatékonyságára és sikerére, sőt akár döntően is befolyásolhatják azokat. Az információs csapások megelőzhetik a fizikai katonai műveleteket.

Az információs térben zajló küzdelem nemcsak egyes harcok, hanem akár egész háborúk megnyerése szempontjából is döntő fontosságú lehet.

„Ösztönzést jelenthetnek a katonai műveletek megkezdésére, folytatására vagy leállítására. Vagy arra, hogy az ellenséget eltántorítsák szándékától” – írja.

Az információs hadviselés mindenesetre lehetővé teszi az ellenség döntéshozatali folyamatának megbénítását. Kognitív, azaz gondolkodásra gyakorolt hatást fejthet ki, és kedvező feltételeket teremthet mind a katonai, mind a politikai célok eléréséhez.

Gorbacsov szerint biztosítani kell az információs fölényt az ellenséggel szemben. Az információs csaták lerövidítik a saját csapatok fizikai harci feladatainak végrehajtásához szükséges időt, egyben csökkentik az egész hadművelet idejét, valamint a veszteségeket.

Az információs térben a katonai műveletek hatékonyabbá tételén kívül lehetséges globálisan kiterjeszteni a hatást a katonailag és politikailag vezető szerepet játszó államokra, a gazdasági helyzetre és a kívánatos politikai döntésekre is.

„A hatékonyságot fokozza, hogy az információs műveletekbe nemcsak a fegyveres erők, hanem más rendvédelmi szervek és a hadviselő országok civil médiája is bekapcsolódhat” – írja Gorbacsov.

Végezetül javaslatot tesz arra, hogy Oroszországnak hogyan kellene javítania saját információs hadviselési képességeit, erőforrásait, döntéshozatali folyamatait, műveleteinek szakmai színvonalát és technológiáját. Hosszú a lista. Az információs hadműveletek megszervezésére az orosz fegyveres erők és bűnüldöző szervek, a civil intézmények és az orosz Biztonsági Tanács alá tartozó szervek közötti szinergikus struktúra létrehozását javasolta.

Emellett az orosz fegyveres erők minden alkalmazottját ki kellene képezni az információs térben folytatott hadműveletek folytatására. A nem katonai szerveket, az orosz közigazgatást, az ipari létesítmények alkalmazottait, a lakosságot pedig fel kell készíteni a „többspektrumú információs fenyegetések” elleni védelemre.

Az elektronikus hadviselés szakértőjeként Gorbacsov fontosnak tartotta egy olyan stratégia kidolgozását, amely semlegesíti az Egyesült Államok és más NATO-országok információs hadviselését. Ezenkívül olyan rendszereket és intézkedéseket kell véleménye szerint kidolgozni, amelyek megakadályozzák, hogy egy potenciális ellenség információs fölényt szerezzen az Orosz Föderációval szemben mind béke, mind háború idején. Éppen ezért úgy véli, az információs hadviselés stratégiáját, erőit és eszközeit olyan elvek szerint kell fejleszteni, amelyek az információs hadviselés és a hírszerzés erői között teljes szinergiát valósítanak meg, nagymértékben javítva ezzel az orosz hadsereg katonai erejét.

Valerij Geraszimov tábornokot idézve Gorbacsov azt is kifejti, hogy az információs hadviselés új, aszimmetrikus lehetőségeket nyit az ellenség harci potenciáljának csökkentésére. És ezért elengedhetetlenül szükséges az állandó fejlesztés az információs fronton történő műveletek terén. Idézte ennek kapcsán Mahmut Garejev tábornokot, az orosz hadsereg vezérkari főnökének helyettesét az 1980-as évekből, a Szovjetunió fennállásának idejéből, aki nyugdíjazása után az orosz Katonai Tudományos Akadémia elnöke lett. Garejev szerint a fegyveres harc természetét alapjaiban fogják befolyásolni az információs, kibernetikai, rádióelektronikai, pszichológiai eszközök és a nem katonai hadviselés egyéb formái.

Szergej Sojgu védelmi miniszter, aki jelenleg is Oroszország védelmi minisztere, már 2015-ben elmondta orosz újságírók előtt, hogy az információterjesztés és a médiumok nem csupán fegyverként használhatók, hanem egyenesen a fegyveres erők részét képezik.

Olyan erőforrások, amelyek súlyos sebeket képesek okozni.

Hibrid hadviseléssel az állam területének megszállása nélkül lehet megfosztani az ellenséget a szuverenitásától

Vlagyimir Putyin parancsára 2014-ben új struktúrát hoztak létre Oroszországban a hibrid hadviselés átfogó adminisztratív irányítására, írja Mason Clark, az amerikai Institute for the Study of War kutatóintézet munkatársa a Kreml jövőbeli háborús terveiről szóló jelentésében. A gyakorlatban a Kreml több egyidejű hibrid háborút is folytat ebből a jól működő hálózatot üzemeltető létesítményből, amelyről Geraszimov tábornok 2017 decemberében, három évvel a létrehozása után tett említést. Az orosz vezérkar Nemzeti Védelmi Ellenőrző Központja (Национальный центр управления обороной Российской Федерации) a védelmi minisztérium fennhatósága alatt működik.

Clark szerint a Kreml döntése egy egységes struktúra létrehozásáról, amely egyesíti magában a Nemzetbiztonsági és a Polgári Ügyek Minisztériumát, világosan mutatja, milyen fontosnak tartják az oroszok a hibrid háború központosított irányítását.

A Kreml hibrid hadviseléssel kapcsolatos gondolkodásának alakulását és az intézményi átalakítást bizonyos mértékig bárki figyelemmel kísérhette az orosz médiában. Az évek során Valerij Geraszimov tábornok a katonai és más médiumokban betekintést nyújtott a Kreml hibrid hadviseléssel kapcsolatos elképzeléseibe. Napjainkban láthatjuk, hogy ezek a tervek hogyan váltak valóra.

Geraszimov tábornok a nyilvánosság előtt a „rejtett katonai” módszerek kifejezést használta, és kifejtette, hogy ezek egyre fontosabb szerepet játszanak a politikai és stratégiai célok elérésében. A hibrid hadviselés által megcélzott lakosság ún. tiltakozási potenciáljának kihasználását emlegette. Szerinte ez és az információs hadviselés egyes esetekben sokkal hatékonyabb, mint a katonai eszközök.

A tiltakozási potenciál kihasználása. Ez az a jelenség, amikor a Kreml világszerte dezinformációs kampányok segítségével tereli az utcára az embereket, hogy demokratikusan megválasztott képviselőik ellen, egymással szemben vagy a Kreml által kiszemelt jelöltek, például Donald Trump mellett tüntessenek, hogy fizikailag is harcba szálljanak vagy a Kreml által kijelölt célpont ellen támadjanak.

Legrosszabb esetben az információs hadviselés polgárháborút, felkeléseket és általános radikalizálódást is szít a Kreml által célba vett országokban. Amikor a más országokban élő emberek a sikeres információs hadviselés következményeképp fellázadnak, hogy megdöntsék a Kreml számára nemkívánatos vezetőket, Oroszországnak nem kell katonákat odaküldenie, hogy ezt megtegyék.

„A cél az ellenség katonai és gazdasági potenciáljának aláásása információs és pszichológiai nyomásgyakorlással, a belső ellenzék aktív támogatásával, gerillaháborúval és szabotázzsal” – vázolta Geraszimov.

A tábornok szerint mindennek az alapját az információs technológia, a lakosság tiltakozási potenciáljának manipulálása, valamint szélsőséges és terrorista szervezetek felhasználása adja.

Gerillák, szabotázs, szélsőséges és terrorista szervezetek. Például finnek toborzása annak céljából, hogy orosz oldalon Ukrajna ellen harcoljanak, vagy hogy Oroszország háborús agresszióját támogató propagandát terjesszenek; svédek orosz félkatonai táborokban történő kiképzése, hogy a svédországi menekültbefogadó központok ellen támadásokat intézzenek; a társadalmi rend szétzilálását felgyorsítani akaró szélsőjobboldali terroristák bátorítása arra, hogy Finnország volt miniszterelnökét, Sanna Marint vagy a hozzá hasonló európai döntéshozókat támadják. Azokat, akik Oroszország-ellenes szankciókat szorgalmaznak, vagy más módon akadályozzák a Kreml szándékainak érvényesülését.

De megemlíthetjük itt a koronavírus-szkeptikus összeesküvés-elméletek terjesztőinek feltüzelését is, a QAnon-hívőkét14 az USA-ban, a Querdenker mozgalomét15 Németországban. A Capitolium ostromát.

Geraszimov szerint a hibrid hadviselés módszerei, a közvetett és aszimmetrikus beavatkozó akciók lehetővé teszik az ellenfél megfosztását valódi szuverenitásától az állam területének elfoglalása nélkül.

„A hibrid agresszió célpontjául választott állam a teljes káosz, a politikai válság és a gazdasági összeomlás állapotába taszítható.”

Reméljük, hogy a londoni konferencián nevetgélő osztrák kutató is megismerkedik az orosz információs és hibrid hadviselés ezen alaptéziseivel, mielőtt saját bőrén kellene megtapasztalnia a következményeit.

Em Seikkanen

2023 augusztusának végén a berlini Moabit városrészben bolyongtam. A Ruptly videó-hírügynökség székhelyét próbáltam megtalálni a Schultheiss Quartier üzletközpont belső udvarán. Egy biztonsági őr megerősítette, hogy a Ruptly valóban ott működik, csakhogy nincs kitéve semmilyen cégtábla. A többi cég logói ott szerepelnek, de a Ruptlyé nem.

Amikor feladtam, és elindultam a szállásom felé, váratlan fordulat történt. Egy német barátom átküldött nekem egy újsághírt a Tagesspiegelből, amely szerint a Ruptly még mindig abban az épületben működik, amelyik körül én délelőtt bolyongtam, de eltávolították a táblájukat a falról.

Az orosz állami információs hadviselés németországi fiókirodája alighanem titkol valamit.

✶✶✶

Négy évvel korábban, 2019 telén Helsinkiben tartottam előadást egy mesterséges intelligenciával foglalkozó rendezvényen a technológia iránt érdeklődő nemzetközi közönségnek. Az egyik hallgató odajött hozzám, hogy bemutatkozzon és köszönetet mondjon. Elmondta, hogy a neve Em Seikkanen, és korábban a Ruptlynál dolgozott. Átadta a névjegykártyáját, amit otthon a dohányzóasztalomra tettem emlékeztetőül, hogy mielőbb felhívjam egy interjú érdekében.

Így is tettem, és elkezdtünk részletes beszélgetéseket folytatni, én pedig nekifogtam egy cikknek a Ruptlyról és anyavállalatáról, az orosz RT-ről az akkori munkaadóm, az állami Finn Rádió és Televízió (finnül: Yleisradio, rövidítve Yle) honlapja számára. Seikkanen teljesen egyedülálló bennfentes információkkal rendelkezett arról, hogy hogyan működik a Kreml titkos videóügynöksége Berlin kellős közepén, és a legtöbb volt alkalmazottal ellentétben ő hajlandó volt erről a nyilvánosság előtt is megszólalni.

A berlini Ruptly becsapja az embereket, akárcsak a szentpétervári trollgyár. Magáncégként tünteti fel magát, és titkolja a Kremlhez fűződő kapcsolatát. A Ruptly egyenesen német startupnak adja ki magát, holott a Kreml médiaszócsöveként használt RT (Russia Today) leányvállalata. A Kreml által finanszírozott RT és a Szputnyik médiaszolgáltató adminisztratív szempontból ugyanannak a szervezetcsoportnak a része, mint a hivatalos orosz állami hírügynökség, a RIA Novosztyi. Az RT tulajdonosát, a TV Novosztyit Putyin „stratégiai fontosságúnak” minősítette Oroszország számára.

A szentpétervári trollgyár a maga részéről egy Internetkutató Központ néven futó tartalomgyártó cégnek mutatja magát. Az orosz háborús doktrína részét képező diverzió, a maszkirovka eszközeivel igyekeznek elrejteni, hogy mindkét ügynökséget Putyin belső köre irányítja, és a Kreml globális befolyásának erősítését szolgálják.

Az már természetesnek számít, hogy a Kreml trollgyárakat működtet Oroszországban, de ami számomra rejtély, az az, hogy a német kormány miért engedi meg, hogy a Kreml Berlinből terjessze a háborús propagandáját, nemcsak Németország, hanem más országok érdekeivel ellentétben is.

Amikor 2022-ben interjút készítettem Em Seikkanennel ehhez a könyvhöz, elmondta, hogy soha nem dolgozott még olyan nagy befolyással rendelkező vállalatnál, mint a Ruptly, nemhogy hasonlóan befolyásos munkakörben.

– De a lelkiismeretem nem engedi, hogy hallgassak a Ruptly demokráciákat destabilizáló befolyásáról – mondja.

Seikkanen részint azért is akarja megosztani ezúton az információit, mert úgy érzi, hogy jóvátétellel tartozik azért, mert a Ruptlynak dolgozott.

Hadd meséljen tehát!

Em Seikkanen 2017-ben állt munkába a Ruptlynál, röviddel azután, hogy Berlinbe költözött. Eredetileg az Egyesült Államokból származik, és azért utazott külföldre, hogy nemzetközi karriert építsen. Egyik barátja akkor már a Ruptlynál dolgozott, és jelezte, hogy könnyű lesz oda bekerülnie. Em hallott egyet s mást a Ruptly propagandisztikus jellegéről, és tudta, hogy orosz sajtóvállalkozáshoz jelentkezik.

– Kicsit gyanúsnak tartottam a dolgot, de kellett az állás – vallja be.

Em Seikkanen kitöltötte a jelentkezési ívet, és behívták állásinterjúra. Az interjún a Ruptly akkori kereskedelmi igazgatója, a brit Matt Tabaccos fogadta, és John Cuadros az Egyesült Államokból.

A kérdések némelyike állásinterjúkhoz képest meglehetősen politikai színezetű volt. Az interjúztatók azt kérdezték, Seikkanen mennyire bízik az amerikai hírekben. Azt válaszolta, hogy részlegesen, de nehezére esik megbízni az olyan csatornák híradásaiban, mint a „Donald Trumpot tipikus republikánus jelöltként ábrázolni próbáló” CNN.

– Hasonlóképpen a Fox News tartalmaiban, mert elvakultan neokonzervatív, uszító szélsőjobboldali propagandát terjeszt, ami veszélyes az amerikai társadalomra és a globális geopolitikára. Ezt mondtam az interjún – emlékszik vissza Seikkanen.

Megkapta az állást. Az első lépés egy hosszú betanítási időszak volt az új alkalmazottak számára. Bár az új munkatársak képzésben részesültek, nem úgy tűnt, hogy a Ruptlynál valóban odafigyelnek az újoncokra. A vezetést gyengének találta, illetve semmi sem figyelmeztetett arra, hogy a munkahely a Kreml propagandagyára lenne. Ennél diszkrétebben működtek a dolgok.

– De az volt a benyomásom, hogy senkit sem érdekel, mennyi pénz jön be, mert a Kreml úgyis mindent finanszíroz.

A képzés nagyon könnyű volt, egészen egyszerű dolgokat tanítottak meg: hogyan kell válaszolni egy e-mailre, vagy hogyan kell élő videokapcsolatot teremteni egy ügyféllel.

– És mindenféle vegyes, sürgős feladatot is jelent ott a munka, mert mielőtt beléptem volna, azt sem tervezte meg senki, hogy egyáltalán hogyan osszuk be a műszakokat vagy munkaterületeket – meséli Seikkanen.

Munkába állt. Az iroda akkor a központban, a Lennéstraße egyik magas, modern üzletházában volt, ahonnan nagyszerű kilátás nyílt Berlin városára.

Csapda élő adásban

A nemzetközi RT csatornát a Vlagyimir Putyinnal jó barátságot ápoló Margarita Szimonjan vezeti. A csatorna „főszerkesztőjeként” számontartott médiaszemélyiség a dél-oroszországi Krasznodarból származik.

A Kreml honlapján megtalálható Vlagyimir Putyin és Szimonjan sokatmondó beszélgetése 2011 júniusából. Putyin az RT moszkvai stúdiójában járt, és részt vett egy talkshow-n, amelyben Szimonjan is megszólalt.

Az adás azzal kezdődött, hogy Putyin bizalmas hangnemben emlékezett vissza Szimonjannal közösen a hat évvel azelőtti eseményekre, amikor elmondásuk szerint az RT létrehozását tervezgették. Ezután nagyon furcsa szóváltás bontakozik ki kettejük között: Putyin bevallja, kissé váratlanul érte, hogy ő és Szimonjan a televízióban beszélgetnek, méghozzá élő adásban.

– Fogalmam sem volt róla, hogy ilyen csapdát állítasz nekem élő adásban – viccelődik a politikus.

Margarita Szimonjan erre azt válaszolja, hogy nincs semmi titkolnivalójuk, amit Vlagyimir Putyin is megerősít.

A beszélgetés, amely titkosszolgálati kollégák bennfentes viccelődésének tűnik, azt a benyomást kelti, hogy Szimonjan és Putyin sok titkos megbeszélést folytathatott egymással az évek során. A beszélgetésből az is kiderül, hogy már régóta közeli kapcsolatban állnak egymással.

Kettejük párbeszéde semmi esetre sem egy független újságíró-főszerkesztő és egy állami vezető között hagyományos módon, némiképp eleve feszült légkörben zajló interakció volt. A „főszerkesztő” és a „miniszterelnök” tudniillik a szilovikoknak ugyanahhoz a köréhez tartozik, akik az RT csatornahálózatot is birtokolják, és annak tartalmáról döntenek. Azért teszem idézőjelbe a funkciójukat, mert Szimonjan tevékenysége nem feleltethető meg a főszerkesztő nyugati fogalmának, ahogy Putyin miniszterelnöksége sem.

A beszélgetésből más is kiderült. Meleg szavakkal emlékeztek arra, hogy az RT-t úgy tervezték meg annak idején, hogy „egy új, erős szereplő lépjen vele a nemzetközi színtérre”. Egy olyan médium, amely nemcsak „elfogulatlanul” tudósít majd az oroszországi eseményekről, hanem arra is törekszik egyben, hogy megtörje a globális információáramlás angolszász monopóliumát.

Putyin azt is kijelentette, hogy Szimonjan sikerrel végzi a feladatát.

Elárulta, hogy az RT az orosz rezsim hivatalos álláspontját hangoztatja, és nem szégyell színt vallani a politikai üzenetével kapcsolatban sem belföldön, sem külföldön.

Egy évvel később, 2012-ben Szimonjan ugyanilyen nyíltan mondta el a Kommerszant című lapnak, hogy az RT egy információs fegyver, amelyre ugyanolyan célból van szükség, mint az orosz védelmi minisztériumra, amely 2008-ban Grúzia ellen lépett fel. Oroszország, mint kiderült, információs háborút hirdetett az egész nyugati világ ellen.

„Nem akkor kell fegyvergyártásba kezdeni, amikor a háború már elkezdődött. Ezért a védelmi minisztérium most nem áll ugyan háborúban senkivel, de készen áll az önvédelemre. Ahogy mi is” – jelentette ki.

A továbbiakban többet is elárult: ez az információs fegyver aktívan tanulmányozza és profilozza közönségét, és igyekszik nevelni őket. Az RT-nek állítólag kiváló nézettségi adatai voltak, különösen a YouTube-on. Népszerűbb volt, mint a Bloomberg, a Deutsche Welle és a France 24.

Az RT-t elsősorban a leggazdagabb réteg és a „döntéshozók” nézik.

„A mi nézőink azok az emberek, akik holnap majd a világunkat irányítják” – mondta Szimonjan.

Az RT érdeklődését a véleményformálás – vagy ahogy Oroszországban nevezik: az információs-pszichológiai hadviselés – iránt az mutatja, hogy igyekszik figyelemmel kísérni a nézői vélemények alakulását. Az RT megkérdezte nézőit, hogy változott-e a véleményük a csatorna követésének következtében. Szimonjan szerint egyes nézők esetében igen.

A többség, azaz tízből hét válaszadó azt mondta, hogy az RT-nek köszönhetően sokkal többet tud Oroszországról. A nézők mintegy fele azt válaszolta, hogy jelentősen javult a véleménye Oroszországról. A felmérésekből kiderül, hogy az RT kifejezetten arra törekszik, hogy megválogassa a célközönségét, és befolyásolja a gondolkodásukat és attitűdjeiket, ezáltal pedig a viselkedésüket is.

Margarita Szimonjan és férje a Kreml információs hadviselésének élcsapatához tartozik. Rendszeresen szerepel az orosz médiában a Nyugatot fenyegető és a háborús hangulatot szító megszólalásaival.

Mióta Oroszország megindította általános offenzíváját Ukrajnában, Szimonjan radikalizálódott. Szerinte elkezdődött a harmadik világháború, és az Egyesült Államok Oroszország elpusztítására törekszik, úgyhogy Oroszország számára fontosabb, hogy Kínával és Indiával megértesse magát.

2022 áprilisában egy másik véresszájú Kreml-propagandista, Vlagyimir Szolovjov gyűlöletbeszédben tobzódó műsorában azon háborgott, hogy a NATO háborúba szállt Oroszország ellen.

„Ez minden képességük, amit most ellenünk fordítottak. A fegyvereik, a képzettségük, a zsoldoshadseregük – sorolta Szimonjan. – Mi mindezzel háborúban állunk.”

Ezt az üzenetet már régóta szajkózza.

Jó ideje szigorú cenzúrát követel Oroszországban, mert nincs nagy állam az információ kontrollálása nélkül. A Nyugatra viszont „a földi pokol” vár. A stabil értékrend hiánya miatt gúnyolódott az Egyesült Államokon és a nyugati világon, azzal vádolta őket, hogy megsértik Oroszország szövetségeseinek szuverenitását.

Szergej Lavrov orosz külügyminiszterrel kijátszották az atomháború-kártyát. Szimonjan több alkalommal is polgárháborút vizionált Oroszország fő ellensége, az Egyesült Államok területén. Szerinte az Egyesült Államok népe hozzászokott a polgárháború gondolatához, és Amerika már nem nevezhető nagyhatalomnak.

„Egyetlen olyan nap sem volt az Egyesült Államok újabb kori történelmében, amikor ne ment volna szembe minden ENSZ-szabályozással” – állítja.

Amikor 2022 tavaszán a média arról számolt be, hogy Jens Stoltenberg NATO-főtitkár övsömört kapott, Margarita Szimonjan kijelentette, hogy „barátságtalan megjelenésével” ő is hozzájárult Stoltenberg megbetegedéséhez.

2022 novemberében pedig, amikor egy ukrán rakéta csapódott be egy lengyel határ menti városban, Szimonjan azon gúnyolódott, hogy a NATO-országok védekezése olyan gyenge, hogy „bárki bármivel lőheti őket, és az egész NATO nem fogja tudni, ki tette, mivel és miért”.

Szimonjan gyűlöli Ukrajnát. Szerinte Oroszország két-három nap alatt legyőzte a szomszédos országot, azóta pedig Oroszország a NATO szövetséggel áll háborúban. Szerinte Ukrajna olyan hatalmas ország, hogy ráfér egy kis zsugorítás, ami szerinte Oroszországnak sikerült is, „hála Istennek”.

Azt is állította, hogy Oroszországnak a maga részéről „különleges katonai műveletet” kellett indítania Ukrajnában, mert Ukrajna a nőket és a gyerekeket legitim célpontoknak tekinti. Szerinte Ukrajna vonakodása a tárgyalásoktól azt eredményezte, hogy az ország lakossága mára rokkantakból és kivándorlókból áll.

2023 októberében azt javasolta, hajtsanak végre kísérleti atomrobbantást Szibéria egén. Így nem lenne szükség Washington elleni csapásra, de ez elrettentené a Nyugatot, és segítene véget vetni az „ukrajnai konfliktusnak”.

Amikor a YouTube 2022-ben letiltotta Szimonjan fiókját, a tévés a moszkvai választottbíróságon követelte, hogy a Google állítsa vissza azt. Szimonjan szerint a Google-nek százezer rubelt, azaz mintegy ezer eurót kellene fizetnie minden egyes napért, amíg a csatorna nem elérhető.

Margarita férje a filmrendező és propagandista Tigran Keoszajan, aki 2023 novemberében azzal fenyegetőzött, hogy tankokat fognak küldeni Finnországba, mivel a nyugati szomszéd lezárta Oroszországgal közös határának egy részét, amikor az orosz hatóságok harmadik világbeli országok állampolgárait hajtották át a határon.

Egy ilyen, Putyin belső köréhez tartozó, és feladatára valószínűleg alaposan kiképzett káder, a Kreml információs háborújának profi frontharcosa áll az RT élén.

Margarita Szimonjan fenyegető üzenetei részét képezik a Kreml stratégiájának, amelynek célja, hogy félelmet keltsen a nyugati országok polgáraiban és vezetőiben, hogy ezzel megbénítsa a politikai döntéshozatalt azzal kapcsolatban, hogy hogyan reagáljanak Oroszország katonai tevékenységére.

A Szimonjan által vezetett RT-nek és berlini leányvállalatának azonban más céljai is vannak; mind Németországban, mind a világ más részein.

Hírszolgáltatás minden nyelven a nap 24 órájában

Annak ellenére, hogy a Ruptly német startup vállalkozásnak igyekezett látszani, Em Seikkanen észrevette, hogy a hangulat kicsit sem volt startupszerű. Például a napi három műszakos munka nem igazán arra vall.

– Szinte mindenki be van osztva műszakokba. Emellett állandóan készenlétben kellett lennünk sürgős helyzetekben, például ha felrobbant egy épület Kínában, iskolai lövöldözés történt az Egyesült Államokban vagy felkelés Venezuelában – meséli Seikkanen.

A Ruptlynál teamekre osztva dolgoztak, és mindegyikben volt legalább egy-egy orosz. Em felettese egy orosz nő volt, aki például arról cseverészett egy másik orosz alkalmazottal, hogy milyen szexi az orosz külügyminiszter.

„Meglehetősen furcsálltam a dolgot” – jegyzi meg Seikkanen.

A Ruptly minden fontosabb nyelven kínálta a szolgáltatásait, a személyzet sokoldalú nyelvtudással rendelkezett. A spanyolul beszélő ügyfelekkel spanyol ajkú munkatárs foglalkozott, voltak arabul beszélők is, és Seikkanen munkacsoportjában egy héberül tudó izraeli kolléga segített a közel-keleti ügyfelekkel való kapcsolattartásban. Seikkanen szerint Izrael fontos piac volt a Ruptly számára.

Voltak török, indiai és iráni fárszi, valamint kínai és japán nyelven beszélő munkatársak, de finnek is dolgoztak a Ruptlynál, és egy, az Egyesült Államokban élő svéd töltött be vezetői pozíciót.

A feladatok műszakonként változtak. A reggeli műszakban Seikkanen napi hírlevelet készített az ügyfelek számára. Ennek egy órával munkába állás után el kellett készülnie. A hírlevél a Ruptly hírosztályának a világszerte történő eseményekről szóló videóit és hírfolyamát reklámozta. A marketingcélokat szolgáló e-mail azért íródott, hogy felkeltse a médiaügyfelek figyelmét a Ruptly tartalmai iránt, és rávegye őket az anyagok felhasználására.

A Seikkanen által írt hírlevelet a kiküldés előtt az egyik felettesének ellenőriznie kellett. Előfordult, hogy az ellenőrzést végző szerkesztő figyelmeztette, mert a „neonáci” kifejezést használta egy tüntetésen horogkeresztes zászlót tartó személy leírására.

– Azt mondták nekem, hogy a Ruptly nem „szerkeszti” a tartalmakat. Azt kellett írnom, hogy „szélsőjobboldali tüntető”.

Em Seikkanen frusztrálónak találta ezt a megközelítést. A szóhasználat tudatosan alábecsülte a szélsőségesség jelentőségét, ezzel normalizálva azt. A Ruptly ilyen félrevezető hókuszpókusz, a „mi nem szerkesztjük át a tartalmakat” jelszó mögé rejti a manipulatív tevékenységét. Magát a hírlevélmarketinget egyébként Seikkanen hatékony módszernek tartja arra, hogy az ügyfeleket rávegye a Ruptly anyagainak használatára.

Munkája során Seikkanennek egy közös e-mailes postaládát is figyelnie kellett, ahová az ügyfelek tartalmakra és élő közvetítésekre vonatkozó kéréseket küldtek. Válaszolt az üzenetekre, és segített az ügyfeleknek abban, hogy megkapják, amire szükségük volt.

Az ügyfelek hírmédiumok, közösségi médiumok és online platformok voltak a világ minden tájáról, néhányuk Oroszországból. Beszélgetőtársam nem nevezheti meg az ügyfeleket, mert aláírt egy titoktartási megállapodást. A Ruptly ügyfeleiről szóló adatok nem nyilvánosak.

Különböző forrásokból kiderül, hogy a Ruptlyt használja az amerikai Fox News, valamint a brit LadBible tulajdonában lévő, ifjúsági oldalként működtetett Unilad. A Facebookon többször osztottak meg olyan videókat, amelyek felett a „via Ruptly” felirat szerepelt.

Az amerikai Buzzfeed is felhasználta a videókat, akárcsak a Huffington Post amerikai hírportál, amelyet a Buzzfeed 2020-ban felvásárolt. A Buzzfeed például közzétett egy Ruptly által készített videót, amelyben egy férfi, akinek fél lábát amputálták, azt mondja, hogy lámpát szeretne készíttetni a lábából.

Em főnökei azt akarták, hogy a CNN is felhasználja a Ruptly logójával ellátott felvételeket. Ez volt a fő cél. De a CNN fizetett a Ruptlynak azért, hogy távolítsa el a logóját. Észak-Amerikában általában az ügyfelek hajlandóak sokat fizetni azért, hogy a Ruptly-logó lekerüljön.

A Ruptly az Egyesült Államokban is készít videókat nemzetközi terjesztés céljából. A 2017-es charlottesville-i tüntetéseken – ahol egy ember életét vesztette – mind a demonstrációkat, mind az ellentüntetéseket figyelemmel kísérték. Az RT leányvállalata által rögzített felvételeket később egy mini dokumentumfilmben is felhasználták.

Az egyik legmegrázóbb Ruptly-videó számomra 2021. január 6-án készült, amikor a csatorna operatőre a Capitoliumba betörő tömeget követve bejutott az amerikai szenátus épületébe, és félközeli felvételt készített arról, ahogy a zavargók az ajtók közé szorítanak egy rendőrtisztet. A rendőr arca vérzett, és kétségbeesetten üvöltött.

Az éjszakai műszakok során Em szerzői jogi számonkéréseket küldött olyanoknak, akik engedély nélkül terjesztették az anyagaikat. Felszólította őket, hogy fizessenek a felhasználásért, és jogi lépésekkel fenyegette őket, amennyiben ezt elmulasztják.

Miután például egy férfi a Facebook-oldalán megosztotta a Ruptly egyik, orosz hadgyakorlatokról készült videóját, Em a Ruptly nevében – egy hamis profilon keresztül – felvette vele a kapcsolatot. Arra kérte, hogy vagy törölje a videót, vagy váljon a cég fizető ügyfelévé. Seikkanen úgy véli, hogy néhányan ezeknek a kapcsolatfelvételeknek a következtében váltak ügyfelekké.

Em munkájának része volt az úgynevezett „növekedési hackelés” (growth hacking) is, amellyel aktívan hozzájárult a Ruptly terjeszkedéséhez. Valójában sok alkalmazott jól végezte a munkáját, és a cég által használt marketingtechnikák hatékonynak bizonyultak. Seikkanen ottléte alatt a vállalat érezhető növekedést ért el – főként azért, mert jól ismerte a célközönségét és az elérhető piacokat.

– De a növekedésen alapuló üzleti modellt nem lenne szabad a hírtartalmakra alkalmazni, mert szerintem ez etikátlan. Úgy gondolom, a Ruptlyt jobban kellene szabályozni, és egyáltalán nem volna szabad hírszolgáltató cégnek tekinteni – összegzi a véleményét beszélgetőtársam. – Azzal, hogy az ügyfélmédiumoknak a szerkesztői világképükhöz illeszkedő tartalmat biztosítunk, beleavatkozunk egy másik ország hírközlésébe – teszi hozzá.

Nem nehéz folytatni a gondolatát. Ha a híreket egy ellenséges állam állítja elő, akkor az beavatkozik a kiszemelt állam hírközlésébe, majd politikai életébe – és ezzel zavart, bizonytalanságot kelt.

A Ruptlyt agilis, a marketinget megújító, fapados társaságként jellemezték a régi videóügynökségekhez képest. A média világszerte használja az anyagait, mert olcsók és vonzzák a kattintásokat. Legalábbis ilyen profilt próbált kialakítani a Ruptly önmagáról, és a többi hírügynökség piaci versenytársaként feltűnni. Amikor 2013-ban megalakult, Margarita Szimonjan, az orosz RT vezetője népszerűsítette az új videóügynökséget.

Az indulásakor kiadott sajtóközleményben, amelyről számos országban beszámoltak, és amely szerint a Ruptly az RT alvállalkozása, Szimonjan arra utalt, hogy a régi hírügynökségek elfogultak, és részrehajló anyagokat kínálnak.

A Ruptly jelentette állítólag a megoldást a problémára.

Az RT irányvonala: minden, ami káoszt teremt

Az RT világszerte igyekezett lakatot tenni a dolgozói szájára. Az Oxfordi Egyetem kutatóinak, Mona Elswah-nak és Philip N. Howardnak azonban sikerült interjút készíteniük huszonhárom RT-alkalmazottal a szervezet legkülönfélébb részlegeiről, megszólaltatva az RT International, az RT UK, az RT Moscow, az RT America és az RT Arabic egykori munkatársait. Mindannyiukat titoktartási szerződés aláírására kötelezték, amelyben megtiltották nekik, hogy újságírókkal vagy nyomozókkal szóba álljanak.

Az interjúkból kiderült, hogy – különösen az elején, az RT felfuttatásának időszakában – a brit dolgozókat elhalmozták pénzzel és juttatásokkal, valósággal luxusban fürdették őket, később azonban nagyrészt olyan orosz alkalmazottakkal helyettesítették a nyugatiakat, akik megtanultak orosz akcentus nélkül beszélni angolul.

Az interjúalanyok arról számoltak be, hogy a beavatási szakaszban az új alkalmazottaknak azt hangsúlyozták, hogy Oroszországot negatív színben tünteti fel a nyugati média, állítólag terjedőben van a ruszofóbia. Az alkalmazottak ugyanakkor úgy látták, az RT hazugságokat terjeszt. Amikor 2014-ben orosz katonák lelőtték a Malaysia Airlines utasszállító repülőgépét Kelet-Ukrajna fölött, az RT olyan cikket tett közzé, amelyben azt hangsúlyozták, hogy Ukrajnának esetleg köze lehetett a merénylethez.

A kutatás arra is fényt derített, hogy a szíriai háború eszkalálódásakor az RT vezetői a menekültek megbélyegzését tartották a legtanácsosabbnak. Ezzel destabilizálható a nyugati politikai berendezkedés. Az egyik megkérdezett azt mondta, hogy bár egyes történetek kitaláltak voltak, az RT mégis kiemelten foglalkozott velük, köztük például olyan cikkekkel is, amelyeknek menekültek által Németországban elkövetett nemi erőszak volt a témájuk.

Elswah és Howard kutatásukban olyan eseteket vizsgáltak, amelyek jól példázzák, hogy a Kreml milyen módon járul hozzá az RT tevékenységéhez. Fizeti a vezetőit, előírja a követendő szempontokat, és néha elsüllyeszt, azaz cenzúráz egyes anyagokat. Az egyik interjúalany szerint az RT-nél minden sztori témája vagy a főnökségtől származik, vagy a vezető orosz munkatársak jóváhagyása szükséges hozzá.

„Megkérdeztem a produceremet, hogy mi az RT irányvonala [a Brexittel kapcsolatban], mire azt felelte: minden, ami káoszt teremt, az az RT irányvonala” – emlékszik vissza az egyik interjúalany.

A megszólaltatottak egyike az RT-t „az orosz kormány kommunikációs csapatának részeként” jellemezte, egy másik interjúalany szerint az RT az orosz kormány PR-osztálya.

Mindennek alapján arra következtethetünk, hogy mivel az RT-t az orosz kormány irányítja, és az orosz kormány magas rangú hírszerző és katonatisztekből áll, az RT az orosz katonai vezetés és hírszerző szolgálatok nemzetközi szócsöve.

Ami pedig még aggasztóbb, az az, hogy ott működik a Kreml ellenségeinek hátsó udvarában, a német döntéshozók orra előtt és jóváhagyásával.

„Egy eset”

A német kormány igyekezett elhallgatni a problémát – mind az Oroszország által terjesztett dezinformáció, mind a kibertámadások kérdését –, legalább 2022-ig. Erről világosít fel Susanne Spahn, egy német kutató, akivel Berlinben találkozom. Megkérdezem tőle, miért engedi a német kormány, hogy Oroszország információs hadviselést folytasson német földön.

Susanne Spahn történész, politológus, Kelet-Európa- és Oroszország-szakértő. Több mint harminc éve követi figyelemmel az orosz politika alakulását, a szovjet idők peresztrojkájától kezdve. Tíz éve tanulmányozza az orosz állami média narratíváit és azok németországi terjesztését, mint azt hat tanulmány és számos más publikáció bizonyítja. Alaposan ismeri Oroszországot és az orosz nyelvet, régóta foglalkozik azoknak a hálózatoknak és útvonalaknak a feltérképezésével is, amelyeken keresztül Oroszország a dajkameséit terjeszti.

– Így kezdtem el tanulmányozni például a német RT-t és a Szputnyik hírportált, amelyek 2014-től látványosan terjeszkednek német nyelvterületen – mondja Spahn. Szerinte Németországban sok szereplője van a Kreml médiahálózatának, és a sztorik változnak. Amikor Oroszország 2014-ben annektálta a Krímet, Németországban olyan vélemények kezdtek terjedni, hogy Ukrajna mindig is Oroszország része volt, valójában nem is különálló állam. Ezt főként a közösségi médiában és oroszbarát politikai felületeket terjesztették, a tekintélyes médiumokban nemigen.

A Kreml álláspontját egyes politikusok is megerősítették, például Gerhard Schröder, az 1998–2005 közötti időszak német kancellárja, akinek a véleményét, miszerint Putyin makulátlan demokrata, Spahn szerint minden német ismeri.

– Az orosz üzeneteket ismételgették a médiában, mert Schrödert és a hozzá hasonlókat idézték – eleveníti fel Spahn.

Spahnt különösen az érdekli, hogy mit akar elérni az orosz állami média. Kiderítette, hogy a cél a nyilvánosság befolyásolása volt; az emberek megosztása olyan vitás kérdésekben, mint Ukrajna és a NATO. A Kreml médiája kezdettől fogva támogatni igyekezett a németországi tiltakozásokat, és dezinformációt próbált terjeszteni.

Hagyományosan az RT felerősíti a tüntetéseket, tiltakozásokat. 2015-ben, az európai menekültválság idején az RT a németországi iszlámellenes Pegida mozgalomra irányította a figyelmet. A Brexit idején az Európai Unió kritikusainak médiajelenlétét erősítette.

Az ukrajnai háború kitörése után a Kreml médiája támogatta az infláció és az emelkedő energiaárak elleni németországi tüntetéseket, illetve az Oroszországra kivetett szankciókat bíráló és Ukrajna-ellenes hangokat. És táplálták az emberek elégedetlenségét.

Az elmúlt években Németországban voltak olyan tüntetések, amelyeken a szélsőjobboldal, Oroszország ukrajnai agressziójának védelmezői és a koronavírus elleni oltással szemben kampányolók egyesítették erőiket. A tüntetők 2023-ban együttesen tiltakoztak az Ukrajnába irányuló német fegyverszállítások ellen.

Spahnnak nem volt nehéz észrevennie már a kezdet kezdetén, hogy a Kreml információs háborút folytat, hisz ezt maga az RT igazgatója is világosan elmondta.

– Margarita Szimonjan ismertette az RT stratégiáját: ellenközönséget teremtenek külföldön, és megszólítják a társadalmi berendezkedéssel elégedetlen embereket. Különös hangsúlyt fektetnek a politikailag radikálisan jobbra és balra hajló emberek és pártok bevonására. Szimonjan szerint ezeket az erőket az információs hadviselés erőforrásaként lehet felhasználni – részletezi Spahn.

A kutató szerint a Kreml ügyesen megtalálta és kihasználta a Nyugat gyenge pontjait. Ez az orosz vezetés legjobb fegyvere. Valerij Geraszimov tábornok és más orosz gondolkodók hibrid hadviselésről szóló megszólalásaira utalva elmondja, hogy az egyik elképzelés szerint Oroszország „puha hatalma” olyan nem katonai eszközöket jelent, amelyek között fontos szerepet tölt be a nyomásgyakorlás. Ennek eszközei lehetnek például a kibertámadások.

Oroszország ezt az eszközt is alkalmazta Németország ellen, ám a német kormány alig nyilatkozott bármit a hibrid hadviseléssel kapcsolatban a nyilvánosság előtt. Mindezt annak ellenére, hogy a Bundestag szinte biztosan célpontja volt az orosz katonai hírszerző ügynökség, a GRU16 kibertámadásának még 2015-ben.

– A kibertámadások célja a média hadműveleteinek erősítése – véli Spahn.

Később kiderült, hogy ez egy régóta fennálló probléma. Több kibertámadás is történt, nemcsak a parlament, hanem különböző német minisztériumok ellen is. Emellett a parlamenti képviselőket megfigyelték, belső kommunikációjukat és e-mail-fiókjaikat feltörték, ellopták.

Németország már többször volt hasonló támadások célpontja. Spahn vizsgálta a problémát, és kollégáival együtt egy kiadványt is szerkesztett a 2017-es német szövetségi parlamenti választások megzavarására irányuló akciókról.

A német hatóságok nem reagáltak a jelentésre. Csak 2018 elején jelentette be a német belügyminisztérium, hogy a szövetségi kormány és a minisztériumok által használt kiberhálózatot feltörték, és a feltételezett elkövető egy orosz kötődésű hackercsoport, az APT 28 vagy más néven Fancy Bear volt.

Még Németország szövetségi alkotmányvédelmi hivatala, a Bundesamt für Verfassungsschutz is figyelmeztette a németeket az orosz dezinformáció veszélyeire, miután részben ugyanazt vizsgálta, mint Spahn: az RT és a Szputnyik tudósításait.

Spahn szerint a német hírszerzés jó munkát végzett, de nem úgy tűnt, hogy a figyelmeztetései megváltoztatták volna a kormányzati hozzáállást. A német kormány csak 2022-ben emelte napirendre nyilvánosan az orosz információs hadviselés kérdését, miután Oroszország lerohanta Ukrajnát. Tehát nyolc évvel a németországi RT megalakulását követően, és kilenc évvel azután, hogy a Ruptly elkezdte működését Berlinben.

A Ruptly felforgatja a piacot

Em Seikkanen a Ruptlynál töltött ideje előtt és alatt vajmi kevés figyelmet szentelt Putyinnak vagy az orosz propagandagépezetnek. Amikor 2017-ben a Ruptlynál dolgozott, a német médiában nem beszéltek hangsúlyosan az orosz információs hadviselésről vagy a különféle befolyásolási műveletekről.

Amikor interjút készítettem Seikkanennel az Yle számára írandó cikkhez, beszámoltam neki egy amerikai hírszerzési jelentésről, amely szerint az RT amerikai irodája a Kreml legfontosabb eszköze volt a 2016-os amerikai elnökválasztásba való beavatkozás során. Az RT a Kreml választottját, Donald Trumpot népszerűsítette az elnökválasztáson, és igyekezett aláásni Hillary Clinton esélyeit azzal, hogy befeketítette a nyilvánosság előtt, különösen a billegő államokban.

Az amerikai hírszerző szervezetek megállapították, hogy az RT a Kreml azon kampányának része volt, amely kiberhadműveleteket is magában foglalt – például az orosz hírszerző szolgálatok által végzett kémkedést és a választási hatóságok munkatársainak zaklatását. Ilyen információk birtokában joggal hihettük volna, hogy legkésőbb 2017-re a német kormány mérlegelni kezdi az RT németországi irodájának és a Ruptly működésének felfüggesztését. Ehelyett mindkét szervezet gond nélkül folytathatta tevékenységét.

A Ruptly nemzetközi médiaügyi és technológiai konferenciákon reklámozta magát, és új ügyfélkapcsolatokat építgetett. A műsorszolgáltatók rangos nemzetközi találkozóján, az IBC kongresszuson 2018-ban az akkori kereskedelmi igazgató, Matt Tabaccos arról számolt be, hogy a Ruptlynak 1300 ügyfele van 89 országban, illetve nemrég indította el a Ruptly Pass nevű új előfizetési modelljét, amely korlátlan hozzáférést biztosított minden anyagukhoz havi 12,50 euróért, azaz rendkívül alacsony áron.

Tabaccos a modellt „diszruptívnak, piacrombolónak” nevezte. Azt is megemlítette, hogy a Ruptly volt az első ügynökség, amely drónfelvételeket kínáló szolgáltatást indított háborús övezetekről.

Németországban 2019-ben a Ruptly bezsebelte a győzelmet a nagy presztízsű Stevie Awards üzleti versenyen. A Ruptly Live szolgáltatás az új termékek és termékmenedzsment kategóriában nyert. Zengtek a fanfárok, amikor a Ruptly akkori digitális igazgatója, az orosz Dmitrij Kesisev két másik vezető kollégával együtt átvette a díjat a müncheni Kempinski luxushotelben tartott gálán.

A Stevie Awards szponzorai között feltűnt számos nemzetközi vállalat, köztük a Forbes, a JetBlue Airways, a Pitney Bowes és még sokan mások. Nem tudom, tisztában vannak-e ezek a cégek azzal, hogy a német Stevie Awards szponzorálásával az orosz propaganda terjesztését támogatják.

2019-ben a Ruptly YouTube-csatornája volt a platform második legnézettebb hírcsatornája Németországban.

És népszerűsége ezután csak tovább növekedett.

A Kreml médiacége támadja a finn közszolgálati médiumot, és cenzúrát követel

Hosszú interjúsorozatot készítettem Em Seikkanennel, és terjedelmes cikkben dolgoztam fel az anyagot – az Yle, a finn közszolgálati médium 2021 márciusában jelentette meg finn és angol nyelven. Az írást rengetegen olvasták világszerte, többek között Németországban is.

A Ruptly részéről már a megjelenés napján dühödten reagáltak. Egy nekem és az Yle több vezetőjének küldött e-mailben azt állították, hogy a cikk számos szemenszedett hazugságot, ferdítést és törvénybe ütköző kijelentést, például rágalmazást tartalmaz. A teljes cikk eltávolítását követelték.

Ritka kivételektől eltekintve a nyugati médiumok sosem távolítanak el teljes cikkeket. A törlés követelése rendkívül agresszív lépés, és nagyon ritka Finnországban. A dühös jogi képviselők irományának látszó üzenetben a követelést azzal a fenyegetéssel toldották meg, hogy a Ruptly „kénytelen” lesz jogorvoslatért folyamodni a cikkben közölt hamis információk miatt.

„Őszintén szólva megdöbbentő, hogy egy nemzeti közszolgálati műsorszolgáltató megengedheti magának egy ilyen hitvány, megalapozatlan és előítéletekkel teli, újságíróhoz nem méltó cikk közlését a honlapján” – írta hibátlan angolsággal a Ruptly egyik névtelen jogásza vagy képviselője.

Az üzenet írója engem is név szerint említve leckéztetett, nemcsak a silány újságírói munkámért, hanem azért is, mert állítólag nem adtam lehetőséget a Ruptly főnökeinek, hogy válaszoljanak a felvetődő kérdésekre.

Én természetesen szokás szerint felhívtam a Ruptly médiaosztályát a cikk készítése közben, közöltem, hogy miről írok, és interjút kértem. A médiakapcsolatokért felelős munkatárs azonban azt válaszolta, hogy a vezetők elfoglaltak, és írásban kérte az interjúkérdéseimet. Elküldtem őket, és a Ruptly számára világosan kiderülhetett belőlük, hogy milyen cikken dolgozom. Ennek ellenére senki sem válaszolt, mielőtt a sztori megjelent volna.

A Ruptly szerint nagyon kevés alapkutatást végeztem. Ráadásul szerintük olyan állításokat tettem, amelyekre nem volt bizonyíték, illetve amelyek könnyen megcáfolhatók.

Még aznap kiegészítettem az Yle felületén megjelent riportomat egy új bekezdéssel, amelyben idéztem a Ruptlytól kapott kritikát. Utólag módszeresen ellenőriztük, hogy nem kell-e valamit tényszerűen korrigálni a cikkben. Végül egyetlen ténybeli tévedést kellett javítanunk a hosszú cikkben, és pontosítottunk egy félreérthető szóhasználatot. A cikk ezektől eltekintve változatlan maradt, és továbbra is elérhető az Yle honlapján.

A Ruptly által alkalmazott nyomásgyakorlás és megfélemlítés az információs-pszichológiai befolyásolás durva formája.

Németországban az RT jogi lépésekkel való fenyegetéssel próbálja elhallgattatni az újságírókat, és igazság szerint megértem, hogy miért járhat sikerrel.

A jogi lépésekkel való fenyegetés nyugtalanító, sőt ijesztő lehet. Pszichológiailag megkönnyebbülést jelenthet meghátrálni az agresszor elől. A cikk eltávolításával megszűnne a fenyegetés, és a jogi következmények veszélye is elhárulna a fejünk fölül.

A fenyegetések öncenzúrához vezethetnek, illetve ahhoz, hogy vonakodunk hasonlóan aktuális, a témát részletesen körüljáró cikkeket közzétenni.

Ez a Ruptly és az RT célja tulajdonképp.

Hihetetlen helyzet volt. Németországból, egy liberális demokráciából egy jogi lépésekkel fenyegető felszólítást küldenek a cikkem eltávolítására, azaz cenzúrázni akarják a finn közszolgálati médium tartalmait, amikor az alapvető törvényes feladatának tesz eleget azzal, hogy sajtótevékenységet folytat. Azt hittem, hogy Németországban és Finnországban ugyanazokat a demokratikus értékeket valljuk.

A Ruptly és az RT elrettentő gyakorlata végül is működik. Az Yle-cikk megjelenése után Seikkanen interjút adott egy német médiumnak is, de az anyag nem jelent meg náluk, mert tartottak a Ruptly/RT belengetett jogi lépéseitől.

A Ruptlynak és a német RT-nek mozgalmas napjai voltak. Ugyanazon a héten, amikor az Yle közölte az írásomat, megjelent a Bild című német újság hasábjain egy leleplező cikksorozat. A középpontjában Julian Röpckének, a Bild Oroszországra szakosodott újságírójának interjúja állt a német RT egyik volt alkalmazottjával.

A megszólaló, Daniel Lange az újságnak elmondta, hogy az RT Germany igazgatója, Dinara Toktoszunova és a vezetőség több más tagja őt bízta meg azzal, hogy kémkedjen Alekszej Navalnij17 ellenzéki vezető után, amikor az 2020 augusztusában – az oroszországi megmérgezését követően – Németországban kórházban feküdt.

Egy titkos munkahelyi e-mail-láncban az orosz főnökök arra utasították Langét, hogy adja ki magát betegnek, és jusson be a kórházba, hogy lefényképezze Navalnijt. Moszkvából instrukciók is érkeztek. Úgy gondolták, hogy az orosz ellenzéki vezetőt valószínűleg a Bundeswehrkrankenhausban kezelik, egy olyan kórházban, ahol katonákat is ápolnak. Az RT Germany második embere, Jekatyerina Mavrenkova útmutatásai alapján Langénak képeket kellett volna készítenie róla.

Daniel Lange elmondta a Bildnek, hogy úgy érezte, ügynökként akarják használni. Úgy oldotta meg a helyzetet, hogy szándékosan magára vonta a kórház közelében járőröző rendőr figyelmét. Lange később képernyőképeket készített az üzenetekről, és átadta őket a Bildnek. Ezután több németországi és külföldi médiaorgánum is idézte Lange leleplezéseit.

Lange ugyanakkor arról számolt be, hogy a német RT és a Ruptly pszeudoújságírói munkamódszereket alkalmaz, és Nyugat-ellenes célok irányítják. Szélsőségesek számára készítenek tartalmakat, ami a személyzeti stratégiájukban is tükröződik: a munkatársak között a szélsőjobboldal és a szélsőbaloldal egyaránt képviselteti magát, például a szélsőjobboldali AfD párt támogatói, meggyőződéses kommunisták, összeesküvéselmélet-hívők és a Querdenker mozgalom tagjai is. Lange leírása szerint a szerkesztői munkát végzők között elkötelezett Putyin-hívek is vannak. A csatorna állítólag már az interjúk idején kiszűri a „hétköznapi embereket”.

2020-tól a német RT és a Ruptly Lange szerint egyre több anyagot kezdett készíteni a Querdenkerek tüntetéseiről és megszólalásairól.

„A riportok mintha a Querdenker mozgalom reklámvideói lettek volna” – mondta Lange a Bildnek.

A Querdenker mozgalom a koronavírus-járvány idején felfutott szélsőséges mozgalom Németországban, amelyet a szélsőséges jelenségeket szemmel tartó német belügyi hírszerzés megfigyelés alá vont 2020-ban. A Querdenkerek, azaz a „laterálisan” gondolkodók mozgalma magába olvasztott különféle szélsőjobboldali és egyéb szélsőséges nézeteket vallókat.

Daniel Lange tapasztalatairól könyvet is írt RT Deutsch Inside – Putins Medienarmee in Deutschland (RT Deutsch Inside – Putyin médiahadserege Németországban) címmel, amely 2021 márciusában jelent meg. Jelen könyvemhez szerettem volna interjút készíteni a szerzővel, de erre végül nem nyílt lehetőség.

A Lange által nyilvánosságra hozott információknál jelentősebb leleplezéseket talán nem is lehetne tenni a németországi RT-ről. Beszámolói megerősítik, hogy az orosz információs hadviselés egységei külföldön kiszervezik az orosz hírszerzési hadműveleteket nyugati állampolgárok tömegeinek.

Elképzelhető, hogy Lange figyelemre méltó leleplezései kulcsszerepet játszottak abban, hogy az Európai Unió egy évvel később szankciókat vezetett be az egész RT ellen.

Az orosz állami média, az RT németországi igazgatója, Dinara Toktoszunova és névtelen jogászai talán ezért indítottak támadást Daniel Lange és az általa nyilvánosságra hozott információk ellen.

Homályos hátterű főnökök

Em Seikkanen csapatában, ahogy egyébként az egész munkahelyén általában, nagy volt a fluktuáció. Ha valaki nem jött többé munkába, az volt a kimondatlan közmegegyezés, hogy senki sem kérdezősködik utána. Egy amerikai alkalmazott nem sokkal a munkába állása után kilépett. Amikor elment, annyit kérdezett csak Seikkanentől, hogy ugye tudja, mi folyik ott.

– Azt válaszoltam, hogy igen, de szükségem van erre a munkára.

Jan-Henrik Wiebe, egy német újságíró, aki a Ruptly működését hosszabb ideje tanulmányozza, elmondta nekem is az Yle számára írt cikkemhez, hogy a hírcsatorna gyakorlatilag kihasználja a hátrányos helyzetű fiatal bevándorlókat, akik jobb élet reményében érkeznek Németországba.

Em Seikkanen azt mondja, hogy egy ponton csendben feladta. Elvégezte a munkáját, és hazament. Sok kollégája ugyanezt mondta neki: tették a dolgukat anélkül, hogy jobban belegondoltak volna abba, mit is csinálnak.

Beszéltem a német RT és a Ruptly néhány más exmunkatársával is. Szinte senki sem akart nyilatkozni a tapasztalatairól a könyvemhez. Az ok a félelem. Az emberek attól tartanak, hogy a Ruptlyhoz és az RT-hez kötődő emberek bosszút állnak rajtuk.

A szabad Európában, német földön az emberek rettegnek az orosz állami médiától és annak bérenceitől.

A berlini orosz videószolgáltató cégről bővebb információt a Glassdoor internetes oldalán lehet találni. Ott a munkavállalók névtelenül értékelhetik munkáltatójukat. 2024 márciusáig a Ruptly 50 értékelést kapott, és az 5-ös skálán 2,4-es átlagértékelést ért el. Az értékelők többek között újságíróként, hírszerkesztőként, regionális értékesítési igazgatóként és ügyfélmenedzserként dolgoztak a Ruptlynál. Az írásos értékelések sem éppen hízelgőek.

Egy ügyfélmenedzser azt írta, hogy a Ruptlynál dolgozó kollégái folyamatosan dühösek és passzív-agresszívak voltak. Pozitívumként a munkahely elhelyezkedését említette, és azt, hogy időnként gyümölcsöt biztosítottak uzsonnára a dolgozóknak. A vélemények közt szerepelt olyan, hogy a Ruptly minden idők legrosszabb munkahelye, ahol munkahelyi zaklatás is érte az alkalmazottakat.

„Ha kiállsz a jogaidért, a főnök és a HR az ellenségének tekint” – írta az egyik értékelő.

Egy másik Ruptly-alkalmazott arra panaszkodott, hogy a vállalat tevékenysége túlságosan átpolitizált. A vezetőség elfogult oroszbarátságára panaszkodtak, és úgy vélték, nagyon gyanús hátterű figurák tűnnek fel benne. Egy korábbi alkalmazott, aki több mint három évig dolgozott a vállalatnál, egy csillagot adott, és azt mondta, hogy „az invázióig minden rendben volt”.

Sok dolgozónak lett akkor elege, és 2022 februárjában, amikor eszkalálódott Oroszország Ukrajna elleni háborúja, felmondtak. Ez véleményem szerint azt mutatja, hogy sok Ruptly-alkalmazottnak pontosabb az erkölcsi iránytűje, mint a német kormánynak, amely a mai napig szabadon engedi működni a hírcsatornát annak ellenére, hogy az pozitív színben próbálja feltüntetni Oroszország Ukrajna elleni agresszióját.

Sam Vassallo, a Ruptly egykori újságírója a The Shift Newsnak elmondta, hogy sokakkal együtt ő is 2022 februárjában mondott fel. A Ruptly vezetősége ragaszkodott ahhoz, hogy az alkalmazottak a „különleges katonai művelet” kifejezést használják Oroszország Ukrajna elleni háborús agressziójának leírására, ahogyan azt Putyin tette elhíresült háborús beszédében. A vezetők ragaszkodtak ehhez annak ellenére, hogy a dolgozók próbáltak ellenállni a kényszernek. Vassallo a The Shiftnek azt nyilatkozta, hogy rémálmai voltak azoktól a Ruptly-videóktól, amelyekkel dolgozott, miközben azoktól kapta a fizetését, akik az atrocitásokat finanszírozták. A cég vezetősége tartott egy értekezletet, amelyen próbálták megnyugtatni a dolgozókat, de ez sem segített: sokan felmondtak.

A Ruptly munkatársainak beszámolói legalább 2014 óta tanúskodnak a nyilvánosság előtt a rossz munkakörülményekről és arról, hogy Moszkva által irányított tartalomgyártás folyik Németországban. A brazil Paula Schmitt egyike volt az első újságíróknak, akiket a Ruptly Berlinben alkalmazott. 2014-es felmondása után megírta a tapasztalatait, például azt, hogy a főnöke „elvörösödött és dühödten oktatta ki”, amikor Schmitt Szíriát diktatúrának nevezte a szerkesztőségben. A főnök üvöltve követelte, hogy Schmitt ígérje meg, ez soha többé nem fordul elő.

Más „hibákért” is leckéztetés járt büntetésül, amit Schmitt a legfelkavaróbb élményeként írt le. De előfordult az is, hogy a felettesei hízelgéssel próbálták rávenni, hogy pozitívan álljon hozzá a munkájához, ami nem volt ínyére.

Egy alkalommal egy riport készítése során Schmitt több interjúalanya is bírálta az orosz kormányt. Az erről készült videó volt az újságíró utolsó munkája a Ruptly számára. Soha nem került adásba.

Em Seikkanen azt mondja, dinamikus munkára számított, amikor egy friss sajtó-startuphoz ment dolgozni, a munka azonban kimerítő volt, a légkör pedig nyomasztó, mint valami szekta berkeiben.

– A munka paranoiássá tett, tele voltam stresszel. Már a puszta gondolat is, hogy egy olyan sajtóvállalatnak dolgozom, amelyről tudtam, hogy a Kreml irányítása alatt áll, teher volt számomra, és nyomasztóan hatott a magánéletemre és a házasságomra – panaszolja.

Amikor a felettesek utasításainak értelmezése kapcsán zavar támadt, végül az Oroszországból küldött instrukció győzött, és amikor Moszkvából érkeztek rendelkezések, azokat az utolsó betűig, lelkiismeretesen követték.

– Az egyik főnököm ilyenkor azt mondta: nincs mit tenni, ez az utasítás Moszkvából jött. És hűségesen követtük, még akkor is, ha maga a főnök sem értett egyet vele.

Volt olyan felettese is, akinek a szülei fontos vezetői pozíciót töltöttek be még a Szovjetunióban. Sok más fejes gyermekei is feltűntek a Ruptlynál.

Dinara Toktoszunova harca a fantázia szüleményei ellen

A Ruptly vezérigazgatója, Dinara Toktoszunova 1985-ben Kirgizisztánban született, orosz állampolgár. Tulajdonképp kettős vezetői szerepet tölt be: ő a német Russia Today, azaz RT DE igazgatója is egyben.

Dinara Toktoszunova és Margarita Szimonjan közeli munkatársak, és Toktoszunova valószínűleg ugyanannak a Vlagyimir Putyinhoz közeli belső körnek a tagja, mint Szimonjan.

Toktoszunova még 2005-ben kezdte karrierjét az oroszországi RT-nél. 2014-ben „a krími események objektív közvetítéséért” a Hazáért Érdemrenddel tüntették ki. A Ruptly vezérigazgatójává 2015-ben tették meg.

Ukrajna szankciókat rendelt el Toktoszunova ellen az általa az EU-ban és a szomszédos országokban folytatott folyamatos és szisztematikus propagandatevékenység, valamint a tények súlyos elferdítése és manipulálása miatt a német médianyilvánosságban, az Orosz Föderáció vezetésének közvetlen vagy közvetett irányítása alatt.

2024 márciusáig, amikor ezeket a sorokat írom, az Európai Unió még mindig nem vetett ki szankciókat rá nézve.

Dinara Toktoszunova neve meglepően ritkán szerepel az orosz médiában. A módszeres keresés által eredményezett feltűnően kevés találat azt a benyomást kelti, hogy tevékenysége szándékosan maradt a lehető legjobban rejtve. Amikor azonban megjelenik, akkor a Kreml erős emberei, legmagasabb rangú tisztségviselői mellett tűnik fel. Toktoszunova 2019-ben az RT moszkvai konferenciáján szerepelt egy beszélgetésben, ahol Dmitrij Peszkov orosz „elnöki szóvivő” is megszólalt. A beszélgetést a Rosszija Szegodnya orosz állami média PR-igazgatója moderálta.

Toktoszunova büszkén hivatkozott a Ruptlyra felelős médiumként. Szerinte az adatellenőrzés némileg lassítja az információáramlást, de a Ruptly mint videóügynökség állítólag felelősségének tudatában törekszik arra, hogy pontos információkkal lássa el az embereket.

Németországban Toktoszunova a vállalat érdekeinek élharcosaként és automatikus nyilatkozattevőként tevékenykedik, amikor a Ruptlyval és a német RT-vel kapcsolatos kritikus anyagok jelennek meg a médiában. Toktoszunova feladata az is, hogy a nyilvánosság előtt nyomást gyakoroljon azokra, akik nem az orosz állami média szája íze szerint viselkednek Németországban.

Amikor a Bild 2021 márciusában beszámolt Daniel Lange leleplezéseiről, Toktoszunova több csatornán is támadta az újságot és Langét is, álhíreknek nevezve az általa mondottakat. Tendenciózusan a Bild főszerkesztőjére terelte a szót, akit Toktoszunova szerint éppen akkor függesztettek fel több újságíró szexuális zaklatása miatt.

Egy másik orosz propagandacsatornán, a Szputnyikon Toktoszunova paranoiával vádolta a Bild újságíróját, és bejelentette, hogy a lapot be fogják perelni a Lange-sztori miatt.

Úgy tűnt, a Kreml legfelsőbb szintjén is annyira berágtak Daniel Langéra, hogy többfrontos támadást indítottak ellene. A cél nemcsak az volt, hogy megbélyegezzék a feljelentőt, hanem az is, hogy elhallgattassák, és megakadályozzák, hogy bárki hitelt adjon a megvilágosító erejű tanúvallomásának.

Hamarosan az Amazon, a Lange könyvét értékesítő online áruház is eltávolította a kötetet a kínálatából. Többé nem lehetett az oldalán megrendelni.

Az orosz média kárörvendően tárgyalta a témát. Toktoszunovát idézték, aki szerint úgy tűnik, az Amazon úgy döntött, hogy a hazug történeteknek nincs a felületükön keresnivalójuk. Véleménye szerint az Amazon a könyvet a fantasztikus irodalom kategóriájába sorolhatta volna esetleg. Az ő változata szerint Lange „az elbocsátása után kezdte mesélgetni a szenzációhajhász történeteit”, ami arra utal, hogy elkeseredésében és bosszúból cselekedett.

A Bild magazin is célpontjává vált az orosz állami médiában zajló sárdobálásnak. A témát érintő cikkek egyikében azt írták, hogy pont annyira fontos tudni, „miről ír a Bild, mint azt, hogy az új szomszédod elítélt pedofil bűnelkövető-e”.

Az RT-t idézve: „Objektíven szólva a Bild egy bulvárlap. Olyan kiadvány, amelyet eredetileg azért hoztak létre, hogy pornográf, obszcén és botrányos tartalmú hírekkel szórakoztassa az unatkozó kamionsofőröket.”

Langét renegát újságíróként jellemezték, aki állítólag drogdílerek és prostituáltak felkutatására alapozta a karrierjét. Azt mondták, a kilépését eredményező állítólagos eset idején mindössze hat hónapja állt az RT alkalmazásában, ami „túl rövid idő ahhoz, hogy titkos kémkedési műveletekkel bízza meg bárki”. A cikk normalizálta az RT Navalnijjal kapcsolatos tevékenységét is.

Az orosz Vesztyi kommentárja azzal érvelt, hogy a Bildnek nincs más bizonyítéka, mint Lange saját meggyőződése és a kontextusukból kiragadott képernyőképek. Közölték, hogy az Amazon online áruház visszavonta a könyvet a forgalomból, miután az RT ügyvédei felhívták a figyelmüket a titoktartási záradék megsértésének problémájára.

Gúny tárgyává tették azt az elképzelést, hogy az RT az orosz titkosszolgálatok irányítása alatt állna. Ehelyett a Bildet vádolták meg azzal, hogy a CIA irányítja.

Azzal fenyegetőztek, hogy mind a Bild című bulvárlapot, mind Lange urat jogi felelősségre fogják vonni rágalmazásért. A Vesztyi újságírója azt is kijelentette kárörvendően, hogy egyetlen „magára valamit is adó” német médium sem vette át a Bild szenzációhajhász cikkének állításait. Pedig igenis átvették.

Ami magát az ügyet, az Alekszej Navalnij ellenzéki politikus elleni kémkedést illeti, köztudott, hogy az orosz hírszerző szolgálatok szemmel tartják a menekülteket és más orosz állampolgárokat külföldön, néha az újságírás álcája alatt. A Kremlnek egyértelmű érdeke volt, hogy Navalnij után kémkedjen Németországban: azonnal börtönbe zárták az ellenzéki ikonnak számító politikust, amint az 2021 márciusának közepén visszatért Németországból Oroszországba. Három oroszországi börtönökben töltött év után Navalnijt rettenetes körülmények között megölték. A hírek szerint 2024. február 16-án vesztette életét.

Miközben a hagyományos német sajtótermékek kínos cikkeket közöltek az RT-ről és a Ruptlyról, az oroszországi RT saját cikkeiben tagadta a vádakat, és a német médiával élcelődött.

Az RT a cenzúrát odáig fokozta, hogy jogi úton próbálta eltávolíttatni a vele szemben kritikus cikkeket. Dinara Toktoszunova 2021 augusztusában bejelentette, hogy egy német bírósági döntés arra kötelezte a Die Welt című német lapot, hogy távolítsa el az RT-ről szóló „álhíreket” a felületeiről.

„A Die Welt a korábbiakban több hamis állítást tett rólunk, úgyhogy a Die Weltnek ezeket törölnie kell” – írta Toktoszunova. Az újság azonban semmit sem távolított el, pedig a bíróság által előírt határidő lejárt.

Oroszországban 2021 augusztusában az szerepelt a hírekben, hogy valójában a németországi RT-re próbáltak nyomást gyakorolni. „Bizonyítékként” több, a német médiában megjelent tényszerű cikket is felsoroltak, amelyekben az RT-ről a valóságnak megfelelően írtak.

Daniel Lange találóan mondta a Szabad Európa Rádiónak, hogy az RT DE mindent megtett, hogy megakadályozza könyve megjelenését, és teljes mértékben korlátozza a sajtószabadságot és a szabad véleménynyilvánítás jogát. Jogi trükkökkel és fenyegetésekkel Oroszország a saját cenzúráját érvényesíti Németországban, figyelmeztetett Lange.

Mindezt megint csak a német kormány szeme láttára.

Nem láttam, hogy bármelyik német hatóság látványosan kiállt volna Lange mellett, a Kreml ellen.

Banki és közösségi médiás letiltás

A hibrid hadviselésre olykor nem állami eszközökkel adható a leghatékonyabb válasz.

Az RT 2021-ben nehézségekkel szembesült. Áprilisban a német Kommerzbank bejelentette, hogy zárolja a Ruptly és az RT németországi bankszámláit. Toktoszunova ismét felbőszülten kezdett interjúkat adni. Elmondása szerint mintegy húsz német és nemzetközi banki intézmény megtagadta az együttműködést az RT-vel.

Szerinte okkal feltételezhető, hogy a gazdasági szankciókhoz hasonló kampány folyik a német RT ellen. Ha az RT nem végezhet átutalásokat Németországban, akkor gyakorlatilag nem is működhet tovább az országban.

Egy másik, ugyanebben az időben megjelent cikkben Toktoszunova azt nyilatkozta, az RT úgy véli, hogy a német kormányzati szervek folytatnak hadjáratot ellenük. De szerinte „a kereskedelmi intézmények és a médiumok is, amelyek nap mint nap próbálnak így vagy úgy lejáratni minket”. A Vesztyi orosz állami médium szerint az orosz külügyminisztérium ugyanezt az álláspontot képviselte.

Mind a Ruptly, mind az RT már 2020 novemberében levelet kapott a Kommerzbanktól, amelyben tájékoztatták őket a szolgáltatási feltételek módosításáról, és az RT a bank magatartását „határozottan ellenségesnek” minősítette. Amikor az RT más német bankoknál érdeklődött a számlanyitás feltételeiről, a kérését a legtöbb helyen elutasították, néhány intézményből pedig nem érkezett válasz az RT szerint.

A német bankok mellett a nemzetközi közösségimédia-vállalatoknak is elegük lett. A YouTube videószolgáltató 2021 szeptemberében blokkolta a német RT csatornáit, a visszaállítás lehetősége nélkül. Az okot a koronavírus kapcsán terjesztett álhírek szolgáltatták.

Az RT igazgatója, Margarita Szimonjan maga számolt be erről az akkori Twitteren, a mostani X-en. Az egyik törölt csatorna a Der Fehlende Part (A hiányzó rész) nevet viselte, és tartalmaiban azt állították, hogy nem is létezik koronavírus-járvány. Szimonjan szerint a német állam médiaháborút indított az orosz állam ellen.

Az orosz média arról számolt be, hogy az Instagram Dinara Toktoszunova szerint lekapcsolta a német RT által üzemeltetett Redfish nevű oldalt. Toktoszunova nyilatkozata a Redfishről árulkodó volt, mivel az RT korábban nem ismerte el nyíltan, hogy a Redfish hozzájuk tartozik. A riport szerint a Facebook is korlátozta a hozzáférést a Redfish oldalához.

Az ügy kapcsán a legérdekesebb információ az volt, hogy kiderült, ki kezeli a színfalak mögött a Redfish-hez hasonló névtelen orosz trolloldalak ügyeit: az internet és a telekommunikáció ellenőrzéséért felelős orosz hatóság, a Roszkomnadzor. A kérdéses cikk ugyanis arról számolt be, hogy nem más, mint a Roszkomnadzor követelte a Redfish oldalához való hozzáférés visszaállítását a Facebooktól. Ugyanez a hatóság felügyeli és szabályozza például az oroszok külföldi honlapokhoz való hozzáférését.

A felhasználók szerint az orosz háború idején rengeteg olyan, a háborúról szóló tartalmat távolítottak el az Instagramról és a Facebookról, amelyek megfeleltek a valóságnak, és betartották a közösségi szabályokat.

Lehet, hogy a Roszkomnadzor áll a cenzúrahadjárat mögött?

Hivatalos partnerség

Németországban az orosz hibrid hadviselés gondolatát mindig is alábecsülték, mondja Susanne Spahn kutató. Annak ellenére, hogy rengeteg bizonyíték vall rá, az egymást váltó német kormányok változatlanul előmozdítani igyekeztek az üzleti kapcsolatokat és a párbeszédet Oroszországgal. Biztosítani kellett a jó viszonyt, és nem volt szabad hangsúlyozni az Oroszország által okozott problémákat.

Németország régóta Oroszország egyik legfontosabb kereskedelmi partnere és a legnagyobb földgázfelvásárló Európában.

Az ország az 1970-es évek óta képviseli európai szinten a feszültségek enyhítésére törekvő „keleti politika”, az Ostpolitik elvét. Ez magában foglalja Oroszország megbízható partnerré válásának gondolatát vagy reményét is, amit a közeledés és a kereskedelem révén véltek megvalósíthatónak. Frank-Walter Steinmeier volt német külügyminiszter és jelenlegi német államfő „modernizációs partnerségnek” nevezte ezt a megközelítést.

„Tehát annak ellenére, hogy mindig is problémáink voltak Oroszországgal, mindig is partnernek neveztük. Hivatalos partnerségben állunk Oroszországgal.”

Hivatalos partnerség…

Németország Oroszországgal kapcsolatos politikájával mindig is nagy problémák voltak. A remélt változás Oroszországban természetesen soha nem történt meg, mondja Spahn. Ellenkezőleg, elnyomják a politikai ellenzéket, és sorozatban követnek el emberi jogi bűncselekményeket. A Kreml ellenzékét bebörtönzik és elteszik láb alól, vagy legalábbis megpróbálják megölni Oroszországban vagy akár külföldön is, mint azt Borisz Nyemcov, Alekszandr Litvinyenko, Szergej Szkripal vagy Alekszej Navalnij esete mutatja.

Oroszország a szomszéd országokat is képes megtámadni, kezdve Grúziával 2008-ban.

– Mindannyian láttuk, hogy Oroszország nem jó irányba változik. Egyre romlik a helyzet, ahogy telnek az évek.

A német kormányok is látták az oroszországi fejleményeket, de politikájukban mégsem reagáltak a riasztó tényekre. A német politikusok válasza mindig ez volt: „Modernizációs partnerségben állunk, és be kell fejeznünk a csővezetékprojektünket Oroszországgal.”

Az egyik legfontosabb partnerségi projekt az Északi Áramlat–1 gázvezeték volt, amelyet Németország és Oroszország közösen épített a Balti-tenger fenekén. Ez az oroszországi Viborgtól az északkelet-németországi Greifswaldig szállított gázt. Az első vezeték 2011-ben készült el. Lengyelország egyébként ellenezte a projektet, de Németország figyelmen kívül hagyta az ellenállást, és folytatta a csővezetékek építését, partnerségben Oroszországgal.

– Azt hiszem, a legérdekesebb dolog az, hogy miután Oroszország annektálta a Krímet, Németország egy második projektbe, az Északi Áramlat–2-be is belefogott – mondja Spahn.

Más szóval, még azután is megmaradt a partnerség, hogy az Egyesült Államok, Kanada és az Európai Unió egésze szankciókat vezetett be Oroszországgal szemben Ukrajna szuverenitásának megsértése és a Kelet-Ukrajnában folyó népirtás miatt.

Az energetikai együttműködés a hidegháború idejére nyúlik vissza. Az 1970-es években Nyugat-Németország és a Szovjetunió intenzív energiahordozó- és árukereskedelmet folytatott egymással. 1970-ben Németország és a Szovjetunió aláírta az ún. „Csövet a gázért” megállapodást, amelynek keretében Nyugat-Németország gázért cserébe acél gázcsöveket szállított a Szovjetuniónak.

– Az együttműködés tovább bővült, amikor nyugatnémet vállalatok részesedést vásároltak a szibériai gázmezőkből, a Gazprom pedig átvette az irányítást a gáztartalékaink egy része és más eszközeink fölött. Ez már hagyomány – mondja Spahn.

A Németország és Oroszország közötti hagyományos viszonyt főként az energetikai vállalatok működtetik a német kormány támogatásával. Hivatalosan a hidegháború idején Nyugat-Németország és a Szovjetunió ellenségek voltak.

– És így valósult meg Willy Brandt (volt német kancellár) irányvonala: mi adjuk nekik a vezetékeket, ők adják nekünk a gázt. Együtt dolgozunk, és minden jobbra fordul.

Sokan azok közül, akik Németországban az Északi Áramlat gázvezetékprojekt mellett lobbiztak, orosz dezinformációt terjesztettek a nyugati országban. Néhányuk közvetlen kapcsolatban áll Putyin belső köreivel. Oroszországban az energiabiznisz szorosan kapcsolódik Putyin köréhez.

Két német újságíró Die Moskau-Connection című könyvében feltárta, hogy Gerhard Schröder egykori kancellárt Putyin egyfajta befolyásoló ügynökként használta fel. Magáért beszél az a momentum is, amikor Sigmar Gabriel volt német külügyminiszter, sokáig az SPD vezetője 2015 októberében autogramot kért Vlagyimir Putyintól.

– Ez a kapcsolattartás a krími inváziótól függetlenül is zavartalanul folytatódott – emeli ki Spahn.

Amikor Schröder az Északi Áramlat–2 gázvezetéket népszerűsítette az azt építő konzorcium képviseletében, meghívták különböző televíziós műsorokba interjúkra. Megszólalásaiban jogosnak tüntette fel a Krím annektálását. Azt nyilatkozta, Németországnak megértést kell tanúsítania, mert „a Krím független akar lenni”. És emlékeztetett a NATO balkáni fellépésére.

– A német kormány vagy Merkel kancellár nem lépett fel ez ellen a lobbitevékenység ellen. Merkel kancellárként maga is leállíthatta volna az Északi Áramlat projektet, de nem tette – folytatja Spahn.

Amikor az Európai Unió 2014-ben szankciókat vezetett be Oroszország ellen, befolyásos német gazdasági vezetők ellenezték azokat, mert „az Oroszországgal folytatott kereskedelem több százezer munkahelyet biztosít Németországban”, és a szankciók gyengítették üzleti partnerük, Oroszország pozícióját.

Számos német szakértő már régóta próbálta figyelmeztetni a német kormányt az Északi Áramlat gázvezetékprojekt következményeire és az Oroszországtól való növekvő függőség veszélyeire, de a kormány nem reagált, egészen 2022-ig.

– Éppen ellenkezőleg. Emlékszem, amikor Alekszej Navalnij 2021-ben visszautazott Németországból Oroszországba, és azonnal letartóztatták, az EU szankciókat vezetett be néhány Putyinhoz közel álló személlyel szemben. Ugyanakkor azonban az elnökünk, Steinmeier kijelentette, hogy nagyon fontos az Északi Áramlat–2 gázvezetékprojekt befejezése, hogy ne égessünk fel minden hidat Oroszország felé.

Spahn azon is elgondolkodott, hogy a gázvezeték a legfontosabb híd Németország és Oroszország között, ami növelte Németország függését Oroszországtól.

Később Olaf Scholtz német kancellár is támogatta az Északi Áramlat–2 gázvezeték projektet. Az Egyesült Államokban járt, hogy tárgyaljon az amerikaiakkal arról, hogy ne vezessenek be szankciókat a gázvezetékeket üzemeltető vállalatok ellen. Scholtz csak később változtatott a politikáján, amikor Németország nyugati partnerei, a NATO és az Egyesült Államok nyomása alá került.

– A háború kezdetén a németek egyértelműen Ukrajna és az ukránok oldalán álltak, így Scholtzra is nyilvános nyomás nehezedett. Azt hiszem, végül felismerte, hogy ez Németország számára valóban biztonsági problémát jelent, mert Ukrajna Lengyelország szomszédja – véli Spahn.

2022. február 27-én Scholtz elmondta híres Zeitenwende-beszédét. A Zeitenwende szabad fordításban az idők változását, új időszámítást jelent. Scholtz ígéretet tett a német hadsereg megerősítésére, és bejelentette a védelmi költségvetés jelentős növelését.

A Zeitenwende ellenére úgy tűnik, hogy a német kormány még mindig félúton toporog az Európai Unió szankcióinak érvényesítése terén az RT és a Ruptly ügyében. E könyv írásakor, 2024 márciusában az orosz médium továbbra is folytathatja tevékenységét Németországban, és világszerte sugározhatja adásait a német és más nyelvű célközönség érdekei ellen.

Furcsának tűnhet, de Németország és Oroszország történelmileg hasonló imperialista hagyományokkal rendelkezik, és többnyire a szomszédaik fizették meg ennek az árát, jegyzi meg Spahn.

– Németország korábban is együttműködött már Oroszországgal, és ezt mindig a kelet-európai szomszédok, például Lengyelország kárára tette.

Spahn szerint Németország továbbra is figyelmen kívül hagyja Lengyelország érdekeit. Ez egyfajta hagyomány. Az Északi Áramlat gázvezetékek például a Lengyelországgal szembeni, hagyományos orosz–német imperialista szövetség eredményei.

– Persze ezt senki sem mondta ki hangosan. De valójában az Északi Áramlattal ismét Németország és Oroszország döntött az európai ügyekről Lengyelország és más országok ellenében – mondja Spahn.

2020-ban Lengyelország megpróbált gátat vetni Oroszország energiahegemóniájának azzal, hogy az Északi Áramlat–2 projekt miatt milliárdos bírságot szabott ki a Gazpromra. Lengyelország szerint a projekt veszélyeztette Európa energiabiztonságát.

Az ellenállás ellenére a vezetékek elkészültek. Valójában a projekt Putyin szilovikkörének kedvezett, amely már akkor javában vívta az Ukrajnával szembeni kimerítő állóháborúját, és a 2022-es nagy offenzívára készült.

Már akkor fegyverként használták az energiahordozókat.

Német politikusok

2022 tavaszán Finnországban tett látogatásuk során találkoztam néhány német szövetségi politikussal, akik szakértőket hallgattak meg ottjártukkor. Én is meghívást kaptam, hogy tartsak egy tájékoztató beszámolót.

Elmondtam nekik, hogy milyen ismeretekkel rendelkezem a Kreml információs hadviseléséről, illetve arról, hogy hogyan használják fel Németországot a nemzetközi offenzívájukban. Aggodalmaimnak adtam hangot azzal kapcsolatban, hogy a német politikai vezetés még mindig szemet huny a Ruptly és az RT működése fölött Németországban.

A politikusok reakciója ugyancsak meglepett. Azt mondták: „hiszen az RT-t blokkolták”, és úgy tűnt, elintézettnek tekintik az ügyet. Elmagyaráztam, hogy ez talán nagyrészt így van az EU-n belül, de a Ruptly például továbbra is német földön működik, Berlinből sugároz, és az RT-hez hasonlóan világszerte fejti ki a tevékenységét. Nem Németország vagy az EU a Kreml egyetlen célközönsége.

És még ha úgy is volna, akkor is hatalmas problémát és biztonsági fenyegetést jelentene, ha az Európai Unióban egy orosz titkosszolgálatok által működtetett videóforgalmazó trollgyár működne. Ez azt jelenti, hogy Németország teszi lehetővé Oroszország globális trollkodását.

Láthatóan kezdett úrrá lenni a feszültség a politikusokon. Egyikük azt válaszolta, hogy ez a véleménynyilvánítás szabadságának összetett jogi kérdésével függ össze. Ha a német politikusok megpróbálnák szabályozni a Ruptlyt, az RT a teljes jogászhadseregét felsorakoztatva indítana ellentámadást.

Megpróbáltam bátorítani a politikusokat. Azzal érveltem, hogy a véleménynyilvánítás szabadsága egyetemes emberi jog, amely az egyes embereket illeti meg, nem pedig a Kreml hírszerző szolgálatai által működtetett álmédiumokat. Itt egy idegen állam hírszerző szolgálatainak támadó tevékenységéről van szó.

Ugyanabban az évben találkoztam más német politikai vezetőkkel is, akiknek még kevesebb előzetes tudásuk volt a kérdésről. Azzal sem voltak tisztában, hogy német földön működtet kirendeltséget az orosz állami média, vagy hogy Németország saját belső hírszerző szolgálata már két évvel korábban felhívta a figyelmet az orosz állami média expanziós törekvéseire.

Más részről ugyanakkor heves lobbizás folyik az RT érdekében.

Nemzetközi szinten az RT-nek sikerült egész seregnyi apologétát maga mellé állítania, hogy az érdekeit védjék. Dániában például egyes újságírói körökben befolyásos hangok azt a nézetet képviselik, hogy az RT ugyanolyan médium, mint a többi, és ugyanolyan véleménynyilvánítási szabadságot kell biztosítani neki, mint a nyugati médiumoknak.

A Stasi bomlaszt

2023 kora őszén meglátogattam a Stasi Múzeumot Berlinben. A Lichtenberg negyedben kapott helyett, a hajdani keletnémet állambiztonsági minisztérium, a Stasi egykori főhadiszállásaként és parancsnoki központjaként használt épületben. A hatalmas területen kialakított komplexum részletes képet ad arról a hasogató sebről, amelyet a Szovjetunió és biztonsági apparátusa hagyott maga után Kelet-Németország testén.

A múzeumban elmagyarázzák, hogyan építette ki a Szovjetunió a kommunista diktatúrát Kelet-Németországban, hogyan hozták létre a KGB mintájára a belbiztonsági rendőrséget, és hogyan kezdte aztán a Stasi a szovjet-KGB módszereit alkalmazva terrorizálni az ország állampolgárait.

Megfigyeléssel, kihallgatásokkal, deportálással és a Zersetzung nevű technikával, ami bomlást, bomlasztást jelent, vagyis az emberek fizikai behatás nélkül történő kínzását.

A Stasi ügynökei pszichológiai terrort, nyomásgyakorlást és manipulációt alkalmaztak, hogy a másként gondolkodókat és a valamiért gyanús polgárokat engedelmességre kényszerítsék.

Bomlasztottak az állampolgáraik körében.

Ha a Stasi alatt létezett volna Facebook, Instagram, Telegram vagy YouTube, a Stasi ügynökei ezeket használták volna az emberek manipulálására, tömeges bomlasztásra. Ahogyan az orosz biztonsági apparátus ma is teszi.

Susanne Spahn felfedezte, hogy legalább egy híres Stasi-kém aktuálisan együttműködik a német RT-vel: a 78 éves Rainer Rupp, a német RT egyik legaktívabb szerzője. Rupp egyébként számos más alternatív médium számára is ír.

– Vizsgáltam például egy Rupp által írt cikket. Ebben felszólította az embereket, hogy vonuljanak az utcára, tiltakozzanak a kormány, a pandémiaellenes intézkedések és a NATO ellen, mert a NATO agresszív terjeszkedése kényszeríti Oroszországot, hogy háborúzzon Ukrajna ellen – mondja el Spahn.

A cikkhez egy térképet is mellékeltek a Vörös Hadsereg által 1945-ben elfoglalt Németországról, a következő felirattal: Kérünk, Oroszország, szabadíts fel minket újra.

Susanne Spahn jó ideje kutatja a németországi alternatív médiát, amely nem vallja be ugyan, hogy kapcsolatban áll a Kremllel, mégis annak narratíváit terjeszti. Az oltásellenes front és az orosz állami média támogatja a háttérből, véli Spahn. Az általuk előadott történet szerint az elit és a NATO védelmi szövetség kizárólag a saját önös érdekeit követi, intézkedéseik nem szolgálják a lakosság javát.

Az utóbbi időben a Covid-ellenes állásfoglalások összekapcsolódtak a Putyin-párti narratívákkal.

Amikor 2020 elején elkezdődött a koronavírus-járvány, Németországban széles körű megszorításellenes mozgalom alakult ki. A Querdenker mozgalom Berlinben és Dél-Németországban indult. Az aktivisták egy része nemcsak a világjárvánnyal, hanem az ukrajnai háborúval kapcsolatos orosz narratívákat is átvette.

Rögtön szembetűnik, ha a német RT élő adásában nézzük a tüntetéseket. Az emberek olyan táblákkal felszerelkezve vonulnak az utcán, amelyeken az áll: „Ki a NATO-val Németországból! Putyin, segíts rajtunk! Szabadíts fel minket újra!” Az ott tüntető emberek számára a háborús bűnök miatt nemzetközi körözés alatt álló Vlagyimir Putyin „Der Retter”, a megváltó, aki megmenti Németországot.

Az orosz információs hadviselési gépezet Németországnak is nagy károkat okoz. És nemcsak német nyelvű közönsége van, hanem az orosz állami média orosz nyelvű tartalmai népszerűek a németországi orosz nyelvű lakosság körében is.

Radikalizálja a Querdenkereket és más szélsőséges csoportokat, valamint a koronavírus-tagadókat. A Der Spiegel című német lap szerint 2021 szeptemberében a BfW, a szövetségi alkotmányvédelmi hivatal vezetője, Thomas Haldenwang arra figyelmeztetett, hogy mindez reálisan akár halálos kimenetelű erőszakos cselekményekhez is vezethet.

A németországi CeMAS 2022 novemberében közzétett egy közvélemény-kutatást, amely szerint a megkérdezettek 40 százaléka igennel válaszolt a következő kérdésre, teljesen vagy részben egyetértett vele: „Elhiszi-e azt az állítást, miszerint a NATO addig provokálta Oroszországot, hogy az kénytelen volt háborút indítani?”

A Meduza megállapította, hogy a volt Kelet-Németországban a válaszadók 59%-a válaszolt igennel, azaz a többség. A megkérdezettek 35%-a pedig úgy vélte, hogy Ukrajnának nem lehetnek területi követelései, mert történelmileg Oroszország része.

– Magam is csodálkozom azon, hogy ez hogyan történhet meg – mondja Spahn. – Azt hiszem, a koronavírus okozta válság idején nagyon sokan kezdtek el hinni az összeesküvés-elméletek furcsa magyarázataiban, például abban, hogy Bill Gates mikrochipeket ültet az emberekbe.

Az úgynevezett alternatív média egyre terjed Németországban, és tovább terjeszti ezeket az elméleteket.

– És ez aláássa a demokráciánkat, mert csökkenti a demokratikus intézményeinkbe vetett bizalmat. Így aztán Oroszország ravaszul kihasználja a gyengeségeinket – mondja Spahn.

A német RT néhány korábbi vezetője saját médiumokat is létrehozott. Mindig arra törekednek, hogy ne legyen mindenki számára nyilvánvaló kapcsolatuk Oroszországgal. A németek nagy részénél ez egyfajta részleges vakságot eredményez. Tisztában vannak azzal, hogy az RT és a Szputnyik orosz kézben van.

– Viszont a Ruptly és a hozzá hasonlók kapcsolata Oroszországgal kevésbé közismert. Ez a stratégiájuk fontos eleme – mondja Spahn.

Az orosz propagandát terjesztő hálózat és németországi közönsége folyamatosan növekedik, annak ellenére, hogy valójában a terjesztett tartalmak már tiltás alá esnek hivatalosan, mondja Spahn.

Németországban duplán kellene tiltani őket. Egyrészt az Európai Unió szankciói tiltják, hogy az RT és a Szputnyik bármilyen módon műsort sugározzon Németországban: online, kábeltévén vagy akár műholdon keresztül. Ugyanez a döntés az RT-t és a Szputnyikot elméletileg az összes uniós országból kitiltotta.

Emellett Németország saját berlini szabályozó szerve is megtiltotta az RT-nek, hogy az országban működjön. Ennek ellenére a műsor továbbra is készül, a honlap továbbra is frissül, minden megy tovább, mint annak előtte, állítja Spahn.

– Ahogy maga Dinara Toktoszunova is elmondta, a munkát Moszkvából végzik, a tartalmat pedig Berlinből szállítják. Hivatalosan leállították ugyan a tevékenységüket, de a weboldal ennek ellenére továbbra is működik, és élőben közvetít Németországból – teszi hozzá Spahn.

A videóanyagot a Ruptly gyártja, és például minden tüntetést lefilmez. A Ruptly videóit aztán az RT Németország terjeszti.

Úgy tűnik, hogy Németország központi orosz trollplatformként szolgálja a Kreml érdekeit Európa kellős közepén, az RT és a Ruptly révén a globális közönség véleményét manipulálva. A Kreml egyenesen az Európai Unió és a NATO egyik tagállamából folytatja információs hadműveleteit a világ ellen.

A német politikai döntéshozók évek óta tudják, hogyan működik az RT, a Szputnyik és a Ruptly, az EU már 2022-ben szankciókat vezetett be ellenük, de az orosz trollgyár még mindig teljes gőzzel működik Németországban, amikor ezt írom 2024 márciusában.

Spahn rámutat, hogy például Dinara Toktoszunova, a Ruptly és a német RT korábbi vezetője még mindig a Ruptly vezérigazgatójaként dolgozik és él Berlinben, az Európai Unió pedig nem rendelt el szankciókat ellene.

Vajon miért?

– Talán azért, mert ez Németország. Ennél is érdekesebb, hogy a német hatóságok miért engedik, hogy Dinara Toktoszunova, a Ruptly, valamint a Szputnyik és az RT újságírói továbbra is Németországban tevékenykedjenek – teszi fel a kérdést Spahn.

Köpnek a szankciókra

Susanne Spahn végül elmondja, hogy német újságírók utánajártak, miért nem hajtották végre Németországban az RT elleni szankciókat. Mégpedig annak ellenére, hogy már 2022-re meghirdették a végrehajtásukat. A RedaktionsNetzwerk Deutschland újságírói kiderítették, hogy a szankciókért felelős német minisztériumok azért nem hajtották végre az intézkedéseket, mert „nem tudták, hogyan értelmezzék jogilag az Európai Unió szankciós rendeletét”.

Spahn rámutat, hogy Franciaországban tudták, hogyan kell értelmezni azokat, mivel a francia RT már nem működik. A szankciók nemcsak az RT-re és a Szputnyikra vonatkoznak, hanem az orosz anyavállalatukra, az ANO TV Novosztyira is, amelynek anyagi eszközeit az uniós döntés értelmében be kellene fagyasztani.

– Franciaországban befagyasztották a pénzeket, Németországban viszont nem. A vállalat vagyona egy szászországi bankban van, ahol az AfD a legnagyobb támogatottságnak örvend, és amelynek miniszterelnöke, Michael Kretschmer megértést tanúsított az orosz álláspont iránt – mondja beszélgetőtársam.

Amikor német újságírók kiderítették, hogy a pénzeszközöket nem fagyasztották be, a bank nem reagált. Egyszerűen nem válaszolt az újságíróknak.

Az RT más trükköket is alkalmaz a szankciók kijátszására. Úgynevezett tüköroldalakat használ, azaz olyan weboldalakat, amelyek ugyanazt a tartalmat kínálják különböző webcímeken. Spahn igyekezett felkutatni a tüköroldalakat, és legalább 11 domaint talált. A Szputnyik a közösségi médiában egy másik azonosítót is használ: Satellite néven is megjelenik.

– Az emberek Németországban is tisztában vannak ezzel, hisz sajtóinterjúkat adtam, és a tanulmányaimban beszámoltam róla, mégsem látunk semmilyen reakciót a politika részéről – folytatja Spahn.

Szerinte Németországban az is a problémához tartozik, hogy az internetszolgáltatók felelősek a szankciók gyakorlati érvényesítéséért. Németországban a Bundesnetzagentur nevű kormányzati ügynökség szabja meg a hálózatüzemeltetőknek, hogy mely oldalakhoz kell blokkolniuk a hozzáférést. Ha azonban nem blokkolják a weboldalakat az üzemeltetők, akkor rájuk nézve ez nem jár semmilyen következménnyel.

Más szóval, mondja Spahn, a szankcionált oldalak blokkolása önkéntes tevékenység. Szerinte ez az egyik oka annak, hogy a német hatóságok lassan reagálnak.

– Úgy gondolom, ez a politikai akarat hiányát is jelzi. Ha lenne határozott, ilyen irányú szándék, a politikusok hatékonyabban és gyorsabban dolgoznának – vélekedik.

Az én értelmezésem szerint az orosz állami média túlélése talán több, nagyobb befolyással rendelkező politikusnak kedvez, mint ahánynak volna arra szándéka és képessége, hogy érvényt szerezzen a szankcióknak.

– Rendben, ez a te értelmezésed – feleli Spahn. – Én csak annyit mondhatok, hogy hiányzik a politikai akarat, és ez az oka annak, hogy a Ruptly, az RT DE, illetve a Szputnyik most már Satellite néven továbbra is működik.

2023 augusztusában Spahn megállapította, hogy az összes német RT-oldalnak együttvéve több mint hatmillió megtekintése volt. Az eredeti https://de.rt.com weboldal mindenki számára szabadon hozzáférhető.

Az uniós szankcióknak, amelyek 2022 márciusa óta tiltják az RT DE tartalmának terjesztését, nincs foganatjuk.

Sőt, a probléma még szélesebb körű. A Bloomberg hírügynökség 2023 novemberében terjedelmes anyagban foglalkozott annak kérdésével, hogy az Európai Unió szankciói mennyire nem tudták megakadályozni az RT propagandájának széles körű terjesztését az Európai Unióban.

Margarita Szimonjan így kommentálta a dolgot: „Köpünk a szankcióitokra.”

✶✶✶

Em Seikkanen körülbelül másfél évig dolgozott a Ruptlynál. Ezt követően Finnországba költözött.

Amikor 2022-ben újra interjút készítettem vele ehhez a könyvhöz, elmesélte, hogy „csendes, szerény életet” él a barátaival és a menhelyről örökbe fogadott kutyájával. Azt mondja, a Ruptlynál szerzett tapasztalatai az életének olyan részét képezik, amelyet maga mögött szeretne hagyni.

– De annyira ijesztő, hogy ez a dezinformációs gépezet milyen sok országban robbantott ki új háborúkat, és táplálta a társadalmi megosztottságot, hogy nem tudnék lelkiismeret-furdalás nélkül hallgatni róla – vallja be Em.

KIRILL PÁTRIÁRKA

Az orosz ortodox egyház feje, Kirill pátriárka ígéretet tett az orosz katonáknak Isten nevében: ha egy orosz a hazájáért hal meg az ukrajnai háborúban, minden bűnétől megtisztul, és szeplőtlenül kerül Isten elé a mennybe.

„Isten országába jut, dicsőségre és örök életre” – pontosított a pátriárka 2022 szeptemberében mondott egyik vasárnapi prédikációjában, néhány nappal azután, hogy Putyin bejelentette: Oroszország részleges mozgósításba kezd az ukrajnai háború utánpótlásának biztosítására.

Kirill pátriárka, polgári nevén Vlagyimir Mihajlovics Gungyajev, akkor keltette fel a figyelmemet, amikor Oroszország elindította nagyszabású offenzíváját Ukrajnában. Alig több, mint egy héttel a háború kezdete után láttam a közösségi médiában keringő klipet, amelyben az ősz hajú, szúrós tekintetű pátriárka arról tart gyűlöletprédikációt a templomban, hogy Oroszország a nyugati homoszexuális parádézás ellen harcol Ukrajnában.

A pátriárka információs-pszichológiai befolyást gyakorolt az emberekre, méghozzá véleményem szerint aljas módon, az érzelmeikre próbálva hatni, és vallási retorikát alkalmazva.

Az 1946-ban született Gungyajev szoros kapcsolatban áll a háborút vezető szilovikkörrel, amely nemcsak belföldön, hanem az ország határain kívül is irányít ellenséges befolyásolási műveleteket.

Kirill apja, Mihail Gungyajev szintén pap volt. 1952 vége felé a leningrádi Urunk Színeváltozása-székesegyházban az idősebb Gungyajev keresztelt meg egy szőke hajú, kék szemű, gyári munkáscsaládba született fiút: Vlagyimir Vlagyimirovics Putyint. Putyin Kirill apját jószívű és békés emberként jellemezte, Kirill pátriárka pedig Isten csodájának nevezi Putyint.

A pátriárka már rég elkezdte előkészíteni a terepet az ukránok elleni orosz népirtáshoz. Mivel egyházi személy, különösen nagy hatást gyakorol az emberek elméjére és érzéseire. Ha az imát fegyverként használják, méghozzá úgy, hogy a pátriárka imáit hatalmas közönség hallgatja, aligha túlzás kijelenteni, hogy Kirill a világ egyik legveszélyesebb vallási vezetője.

A milliárdos pap szerzetesi fogadalma

A tehetséges szónokként jellemzett Gungyajev több mint ötven éve áll az orosz ortodox egyház szolgálatában, nagyrészt vezető beosztásban. Fiatalon, huszonkét évesen szentelték pappá, harmincéves korában lett archimandrita. Az orosz egyház külügyi osztályának vezetőjeként is szolgált.

Kirill 2009-ben lett Moszkva pátriárkája. A Meduza című orosz online újság beszámolója szerint Kirill pátriárkaként a Putyin politikai rendszeréhez hasonló erőddé alakította az egyházi adminisztrációt. Ellenzék gyakorlatilag nincs. Kirill számára a kereszténység az ő felfogása szerinti jó és rossz közötti harc, az orosz ortodox egyház pedig a példaértékű, megkérdőjelezhetetlen erkölcsi felfogást képviseli.

Pályafutása felívelésének kezdetén, a szmolenszki és kalinyingrádi püspökké kinevezett Kirill prédikációi még nem az agymosást szolgálták, nem a hívőknek az ukránok elleni háborúra való uszítására összpontosítottak. Akkoriban azzal volt elfoglalva, hogy helyreállíttassa az egyházmegye templomait, és egyre nagyobb vagyont halmozzon fel.

Őszentsége, ahogy a pátriárkát emlegetik, igencsak számottevő földi vagyonnal rendelkezik. Szakértők úgy becsülték a Novaja Gazeta című lap 2012-es cikkében, hogy Kirill vagyona már pátriárkává válása előtt is 4 milliárd dollár körül lehetett. A javak állítólag dohány-, olaj-, autó- és halkereskedelemmel foglalkozó vállalkozások bevételeiből halmozódtak fel, amelyeket Gungyajev az 1990-es évek óta a hivatali teendői mellett vezet.

Kirillnek állítólag gyémántipari érdekeltsége van az orosz gyémántfővárosban, Szmolenszkben, ahol egyébként a rezidenciája is található. Rendelkezik egy fővárosi tetőlakosztállyal központi helyen, a Moszkva folyó partján, a Megváltó Krisztus-székesegyházzal szemben, egy svájci villával és egy palotával Szocsi közelében. A Novaja Gazeta szerint nemcsak Kirill ingatlanai előkelőek, hanem azok olasz bútorzata is exkluzív, a lakásokhoz pedig személyzet is tartozik.

A pátriárka számára közel 300 millió eurós rezidenciát építettek a Szentpétervár mellett fekvő Puskinvárosban. A The Bell online újság arról számolt be, hogy a Kreml megrendelésére épült, és a részleteket titok övezi. A rezidencia a történelmi székesegyház udvarán található, és egy maximálisan felszerelt, korszerű „okosotthon”.

A pátriárka luxus-magánrepülőgépekkel közlekedik, amelyek egyikében egy szentpétervári ötcsillagos étterem alakított ki konyhát. A Ladoga-tó kikötőjében egy négymillió dolláros Pallada jacht áll a rendelkezésére.

Kirill imádja a drága órákat. Az ukrán média 2009-ben egy 30 000 dolláros Breguet órát szúrt ki a főpap csuklóján. Emellett van egy 16 000 dolláros, svájci Ulysse Nardin órája is, és látták már finn Suunto sportórát is viselni.

Egyházközségének Kirill a keresztény aszkézis gyakorlásának fontosságát hirdeti. Azt mondja róla:

„Személyes győzelmet jelent a vágyak, szenvedélyek és ösztönök felett.”

Kirill szóvivője tagadta a médiában, hogy a pátriárka ilyen fényűző életet élne. Maga a főpap is lejárató kampánynak nevezte a vagyonával kapcsolatos hírverést, és prédikációiban arra szólította fel híveit, hogy ne is vegyenek tudomást a milliárdos vagyonáról szóló pletykákról. Oroszország lelki vezetőiről szerinte azért „állítanak szörnyű dolgokat, hogy megakadályozzák őket Isten igazságának hirdetésében”.

Az orosz titkosszolgálatokat és az ortodox egyház ügyeit tanulmányozó újságíró, Andrej Szoldatov rámutatott, hogy lehetetlen felbecsülni, mekkora is a pátriárka teljes vagyona. A többtucatnyi ingatlan, a limuzinok, jachtok, órák és más luxuscikkek látszólag az ortodox egyház tulajdonát képezik, de csak egy ember használhatja őket, írja Szoldatov. Mindenesetre kétségtelenül lényegesen nagyobb vagyonról van szó, mint amennyit egy olyan ember esetében várnánk, aki szerzetesi fogadalmában megígérte, hogy lemond minden vagyonáról.

Könyvem írásának idején, 2023 decemberében sem az Európai Unió, sem az Egyesült Államok nem vezetett be még szankciókat Gungyajev, azaz Kirill pátriárka ellen, Nagy-Britannia viszont igen, mégpedig az orosz inváziót támogató és Ukrajna szuverenitását fenyegető kijelentései miatt.

Fedőneve Mihajlov

A mai Oroszország valamennyi csúcsvezetője, így vagy úgy, a szovjet korszak biztonsági szolgálatainak neveltje. A Kreml köreibe mélyen beágyazott Kirill pátriárka összehangoltan tevékenykedik a hatalmat fenntartó hírszerző szolgálatokkal és a katonai vezetéssel.

A biztonsági szolgálatok világa és a vallásnak a hatalmon lévők céljait szolgáló felhasználása régóta ismerős Kirill számára, már a szovjet időkből, amikor a KGB a hatvanas és hetvenes évek fordulóján beszervezte.

Felix Corley kutató azt írja, hogy a KGB archívumaiban a legkorábbi említés a jelenlegi pátriárkáról 1972 februárjából maradt fenn, amikor Kirill huszonöt éves volt. A KGB tisztjei ellenőrző megbeszéléseket szerveztek vele, és ő volt a KGB küldöttje az Egyházak Világtanácsának svájci találkozóján.

Kirill a Mihajlov fedőnevet kapta, állítólag apja neve után.

A Szovjetunióban minden magas rangú, illetve sok alacsonyabb szintű papi kinevezést is a KGB intézett, írja Corley. A KGB nyilvánosan ugyan nem ismerte el, hogy a vallási életet is ellenőrzi, de egy 1970-es titkosszolgálati dokumentum módszeresen felsorolja, hogyan lehet az orosz ortodox egyházat külföldön és belföldön kémelhárítási célokra használni.

A KGB még 1982-ben is dokumentáltan „a saját vezető ügynökei, az orosz ortodox egyház, valamint a grúz és örmény egyházak segítségével” tartotta fenn a szovjet államhoz való szigorú hűséget az országban. A szovjet korszakban az ortodox egyház az állam „békenagyköveteként” működött a világban.

A Szovjetunió szétesése után a KGB-t átnevezték FSZB-re. Feltételezhető, hogy Kirill az átnevezett szervezet szolgálatában folytatta hazafiasnak nevezett tevékenységét.

Pátriárkaként Kirill többször is nyíltan együttműködött az orosz biztonsági szolgálatokkal. 2012-ben, a veteránok napján beszédet intézett az FSZB határőrségéhez, és útjára az orosz határőrszolgálat vezetője, Vlagyimir Pronicsev tábornok is elkísérte, mint arról az orosz média beszámolt.

A pátriárka elmondta, hogy a határok védelme veszélyes feladat, amelytől azonban emberek millióinak békéje, valamint Oroszország gazdasági és katonai biztonsága függ. Üdvözölte az egyház és a határőrség közötti virágzó együttműködést, és elmondta, hogy megerősítették a határőrség személyzetének lelki és erkölcsi nevelését.

Ugyanazon a nyáron a pátriárka megáldotta Moszkvában az FSZB akadémiája számára építendő új templomot. A templom alapkőletételénél az FSZB akadémiájának akkori vezetője, Viktor Osztrouhov vezérezredes úgy fogalmazott, hogy az épülő templom közelsége az FSZB kiképzőközpontjához „szimbolikus jelentőségű”. A vezérezredes szerint „az egyház és az FSZB együtt képesek lehetnek választ adni korunk legveszélyesebb fenyegetéseire, és csak közösen tudják megőrizni Oroszország nagyságát és oszthatatlanságát”. Az Istenszülő Ivironi Ikonjának Temploma 2016-ban készült el. Az FSZB alkalmazottai és azok családja, valamint az FSZB-akadémia diákjai számára celebrált miséknek ad otthont.

Kirill pátriárka állítólag „saját különleges alakulattal” rendelkezik. Az őrcsapat neve Szorok Szorokov, ami szabad fordításban „sokaságot” jelent, szó szerint „negyvenszer negyvenet”. Egy ortodox aktivista mozgalomról van szó, amelyet egyesek szélsőséges csoportnak minősítenek. Az SS tagjai harcművészeteket tanulnak, és sokan közülük neonáci elveket vallanak. A mozgalom ismertetőjele a vörös ing. A liturgiában a vörös szín a mártíromságot szimbolizálja. A név Jézus negyven apostolára utal.

Az orosz média beszámolói szerint az orosz Duma néhány tagja panaszt emelt a csoport ellen az FSZB-nél.

A Szent Biztonsági Szolgálatok mennyei Krím-annexiója

Kirill pátriárka ékesszólóan és spiritualitásba csomagolva tálalja gyűlöletbeszédét: több mint egy évtizede hirdeti, hogy Oroszországot, Fehéroroszországot és Ukrajnát nemcsak a közös múlt köti össze, hanem a közös jövő is.

A pátriárka, aki elismerte, hogy „tudatában van” a jelenleg folyó információs háborúnak, 2012 őszén nyitóbeszédet tartott az Orosz Népek Világtanácsának ülésén. Az orosz lelket, mint mondta, agresszió fenyegeti, de akié a múlt, azé a jövő is. És most, „amikor a történelmet átírni igyekeznek, az orosz történelemnek védelemre van szüksége” – jelentette ki az orosz média beszámolója szerint.

Az orosz ortodox egyház Ukrajna elleni információs háborújának központi eleme Oroszország megkeresztelkedésének története.

„Az oroszoknak, ukránoknak és fehéroroszoknak emlékezniük kell Oroszország keresztségére mint a szláv népek történelmének folytatását meghatározó tényezőre” – hirdette a pátriárka egy évtizeddel azelőtt, hogy Oroszország megindította volna a nyílt katonai agressziót Ukrajna ellen.

A pátriárka és a Kreml által sulykolt narratíva Nagy Vlagyimir történelmi alakja, a nagyfejedelem története köré épül. A kegyetlen kényúrként ismert Vlagyimir 980 és 1015 között uralkodott a Kijevi Rusz felett. A Szent Vlagyimir névvel is illetett fejedelem egyesítette a szláv törzseket közös államban.

Kirill pátriárka a középkori és a mai Oroszország történetét egyaránt építgeti. Ennek megfelelően az egész „Szent Oroszország”, vagyis Kirill szerint Oroszország, Ukrajna és Fehéroroszország megkeresztelkedése Kijevben, a mai Ukrajnában történt, ezért úgy gondolja, hogy a mai Ukrajna valójában összetartozik a jelenlegi Oroszországgal, a mai Oroszország része.

Ukrán szemszögből másképp látják a történelmi múltat és a jelent. A Kijevi Nagyfejedelemség szemléletük szerint nem Oroszország volt, Vlagyimir az ukrán birodalmat keresztelte meg.

Kirill pátriárka szerint Nagy Vlagyimir fejedelem példája irányadó lehet mindenki számára.

Az orosz ortodox egyház minden évben látványos keretek közt ünnepli Oroszország megkeresztelkedésének évfordulóját. Kirill vezetése alatt nagyszabású ünnepségeket tartottak Moszkvában, Kijevben és Minszkben. A keresztség felvételének 1025. évfordulóját Kirill hónapokkal előre beharangozta Oroszország első számú csatornáján.

A keresztség felvételének történetét arra használták fel, hogy felkészítsék az orosz közvéleményt az ukrajnai katonai hadjáratra. Az orosz világ és a szent orosz föld olyan fogalmak, amelyeket az orosz állam a külpolitikai érdekeinek érvényesítése érdekében alakított ki. És nem merülnek ki ennyiben. A megkeresztelkedés történetét az orosz biztonsági szolgálatok és fegyveres erők lelkesítésére használják.

2013 novemberében Kirill pátriárka bizalmasa és az orosz ortodox egyházi vezetés belső körének tagja, Kirill Frolov a Nagy Vlagyimirről és az orosz keresztségről szóló történeteket arra használta fel, hogy „az egyházhoz hű orosz biztonsági szolgálatokat az [ukrajnai] lázadás és forradalom elleni rendületlen harcra” buzdítsa.

Frolov szerint Oroszország „erőszervezetei”, vagyis biztonsági szervei a több mint ezer évvel ezelőtt élt, szentéletű Nagy Vlagyimir nyomdokaiban járnak. Ezek között említi az orosz tisztikart, a biztonsági szolgálatot, az FSZB-t, a katonai hírszerző szolgálatot, a GRU-t, a külföldi hírszerző szolgálatot, az SVR-t és a Rendkívüli Helyzetek Minisztériumát.

Frolov szerint ezeknek a védelmi és biztonsági szerveknek figyelniük kell Őszentsége Kirill pátriárka bölcs szavaira.

A cikk már előrevetíti a következő évben elinduló orosz támadást Ukrajna ellen.

„A Szevasztopolba való indulás előtt ennek az erőszakgépezetnek égi védelmezőkre van szüksége” – írta Frolov.

Oroszország a következő évben annektálta Szevasztopolt és az egész Krímet. Az orosz keresztség nevében, a szent erőszervezetek segítségével, Isten védelme alatt.

Az egyház mint fegyver

Kirill pátriárka és környezete hosszú éveken át manipulálta Ukrajna belső egyházi ügyeit a Kreml javára. Klikkje megpróbálta egyre mélyebben az orosz egyház befolyása alá vonni a moszkvai pátriárkátus alá tartozó ukrán ortodox egyházat – legalábbis ez derül ki az InformNapalm ukrán nemzetvédelmi oknyomozó csoport által közzétett privát e-mailekből.

Kirill Frolov, a pátriárka asszisztense 2011-ben arról számolt be, hogy Kirill pátriárka egyáltalán nem ismeri el Ukrajna függetlenségét. Ehelyett többször is beszélt arról, hogy a célja Oroszország és Ukrajna állami szintű, nem csak spirituális egyesítése.

Az üzenetekből az is kiderült, hogy 2011-ben sikerült egy, a pátriárkához közel álló papot, Andrej Novikovot az ukrán vezérkar akkori vezetője, Hrihorij Pedcsenko tábornok gyóntatójává megtenni.

Az ortodoxiában a hívők a gyóntatóatyjuknak gyónnak. Ha egy katonai titkok birtokában lévő, magas rangú tisztnél el lehet érni, hogy bízzon egy orosz érzelmű gyóntatóban, az hasznosnak bizonyulhat a Kreml számára. A pátriárka asszisztense azt írta, hogy ez „nagy eredmény Oroszország számára”: egy Ukrajna és Oroszország újraegyesítését támogató gyóntató népszerűsítheti Oroszország álláspontját.

Kirill pátriárkasága alatt az orosz ortodox egyház a vallási életen keresztül végig befolyásolni igyekezett az ukrán politikát. Ennek egyik eszköze az ukrán ortodox egyház Kreml-barát vallási vezetőinek irányítása volt. A pátriárka egyik szövetségese azt írta Frolovnak, hogy azokra, akik Ukrajnában Isten és Kirill pátriárka ellen vannak, halál vár. „Vagy fizikai, vagy politikai értelemben, de halál mindenképpen.”

Amikor még a Kreml szövetségese, a korrupt Viktor Janukovics volt Ukrajna elnöke, Kirill pátriárka meglátogatta őt egyedül is, majd a Vlagyimir Putyin és a szilovikok köre által birtokolt Gazprom energiaipari óriáscég vezetőjével, Alekszej Millerrel közösen. Az ukránok tüntettek ellene, mert már akkor is biztonsági fenyegetésnek tartották a pátriárkát.

2013-ban Kirill harcias retorikája új szintre emelkedett. Az orosz népet mobilizálódásra szólította fel a győzelem érdekében, mint a Nagy Honvédő Háborúban, ahogy Oroszországban a második világháborút nevezik. Az orosz fiatalokhoz szólva olyan példaképeket sorolt fel, akik „életüket a hazájukért feláldozó hősök voltak”. Megemlítette többek között Alekszandr Matroszov szovjet gyalogsági katonát, aki az élete árán mentette meg társai életét a második világháborúban.

Annak ellenére, hogy Kirill pátriárka és a hozzá közel állók megpróbálták saját érdekükben húzogatni a szálakat az ukrán ortodox egyház köreiben, a moszkvai pátriárkátus alá tartozó ukrán ortodox egyház még ugyanabban az évben bejelentette, hogy el akar szakadni a moszkvai irányítástól.

Ezzel egyidejűleg az ukrán nép egyre határozottabban hangot adott annak a vágyának, hogy Oroszországtól távolodva a Nyugathoz integrálódjon. A moszkvai pátriárkátus alá tartozó ukrán ortodox egyház arra kérte a moszkvai pátriárkátust, hogy ne ellenezze Ukrajna európai közeledését.

A bejelentés bizonyára aggodalommal töltötte el mind a pátriárkát, mind a Kreml döntéshozóit.

Kirill pátriárka vallásháborúja Ukrajna ellen

Kirill pátriárka megszólalásai kétarcúak, mint a Kreml kommunikációja általában. Miközben azt állítja, hogy az egyház nem hajlik meg a politikai kísértések hatására, hanem békét teremteni igyekszik, a viszályok fölé emelkedve, maga a pátriárka politizál, és az egyházat folyamatosan a háború eszközeként használja.

A Szent Oroszország lelki egysége és az ukrajnai polgárháború olyan témák, amelyeknek az emlegetésével a pátriárka folyamatosan visszaélt az évek során annak érdekében, hogy szavak szintjén szállja meg Ukrajnát. 2013-ban, amikor az ukránok fellázadtak az oroszbarát Janukovics elnök ellen, Kirill pátriárka „Ukrajna békéjéért” imádkozott. Azt hirdette, hogy Ukrajna a történelmi Oroszország része, és imádkozott az Úrhoz, hogy békítse meg az ukránokat annak érdekében, hogy a Szent Oroszország lelki egysége szilárd maradhasson.

Amikor az ukránok Janukovics lemondását követelték, a pátriárka arra buzdította őket, hogy tartsák nagy becsben a lelki és testvéri egységet Oroszországgal, mert az megvédi őket a kísértéstől és a pusztulástól. Azt mondta, hogy Oroszország és Ukrajna egyháza összetartozik.

Miután Janukovics rendvédelmi egységei erőszakosan a tüntetőkre támadtak, a pátriárka az orosz média szerint arra szólította fel az ukránokat, hogy legyen erejük „nem szítani tovább a konfliktust, mert az a polgárháború kitörésével fenyeget”.

„Polgárháború lehet belőle, ha az emberek nem követik Isten parancsolatait és Ukrajna keresztény hagyományát.”

A pátriárka nyilatkozata összhangban volt a Kreml üzenetével. Az orosz hatóságok és a propagandagépezet azt a képet sugározta a világ közvéleménye felé, hogy az ukránok egymás ellen folytatnak polgárháborút. Miközben az ukrajnai belső konfliktusról szónokolt, az évekkel később nyilvánosságra hozott e-mailek tanúsága szerint Kirill pátriárka az orosz vezérkar tábornokaival találkozgatott, és megpróbálta az egyházat a határon túlnyúló területszerzés céljaira használni Ukrajnában. Egy korai terv szerint a moszkvai pátriárkátus egyházmegyéinek határait úgy húzták volna meg, hogy a dél-oroszországi Rosztovtól a kelet-ukrajnai Luhanszkig érjenek.

2014 januárjában Putyin elnök gratulált Kirillnek a pátriárkává való kinevezése ötödik évfordulója alkalmából. Amikor az elnök megköszönte a pátriárka vallási és társadalmi téren végzett munkáját, az orosz média beszámolója szerint az azt válaszolta, hogy nemcsak az egyházi, hanem a hazafias ügyeket is igyekszik előmozdítani.

Annak idején, amikor a Kreml azonosító jelzés nélküli katonákat küldött a Krím és Kelet-Ukrajna megszállására, a TASZSZ orosz állami hírügynökség cikket közölt arról, hogy Kirill térden állva imádkozik az Ukrajnában elhunytakért. A pátriárka felszólította az egész keresztény közösséget, hogy imádkozzanak az ukrajnai békéért. Figyelmeztetett a polgárháború lehetőségére – azaz inkább fenyegetőzött vele. A pátriárka szerint Ukrajna egységes államként való létezése került veszélybe, és az események az ukrajnai belpolitikai válság következményei.

Kirill azt is leírta, hogy az Ukrajnából érkező hírek fájdalmat okoznak neki, mert emberek szenvednek és halnak meg, az ország pedig belpolitikai konfliktusba sodródott. A pátriárka az újonnan megválasztott ukrán elnökhöz, Petro Porosenkóhoz fordult, és reményét fejezte ki, hogy az megállítja a háborút és vérontást. Ezt a kívánságot inkább Putyinnak kellett volna címeznie.

Az ukrán ortodoxok mind Putyint, mind Kirillt bírálták. A kritikában az volt a figyelemre méltó, hogy Kirill „sajátjai” közül is sokan csatlakoztak hozzá: a moszkvai pátriárkátus alá tartozó ukrán ortodox egyház prominens vezetői. Ukrajnában az ortodox egyház megosztott volt: egy része a moszkvai, a másik a kijevi pátriárkátus alá tartozott.

A moszkvai pátriárkátushoz hű ukrajnai ortodox egyház számos püspöke fordult azzal a kéréssel Kirillhez, hogy a befolyását latba vetve akadályozza meg a vérontást Ukrajnában. Mindhiába.

Amikor az orosz Biztonsági Tanács bejelentette, hogy csapatokat küld Ukrajnába, mégpedig állítólag segítségnyújtás céljából, Georgij Kovalenko, a moszkvai pátriárkátus alá tartozó ukrajnai ortodox egyház szóvivője kijelentette, hogy az orosz csapatok inváziója több bibliai parancsolatot is sért, például a következőket: „Ne tégy hamis tanúságot felebarátod ellen!”; „Ne ölj!” és „Ne kívánd felebarátod tulajdonát!”. Kovalenko a média híradásai szerint kijelentette: a moszkvai pátriárka irányítása alatt álló ukrán ortodox egyház nem nézi jó szemmel Kirill politikai nyilatkozatait, amennyiben az elfogadhatónak tartja az orosz agressziót.

Filaret, Kijev és egész Ukrajna ortodox metropolitája szerint nemcsak Putyin támadását kell visszaverni, hanem a moszkvai pátriárkátusét is, amellyel szemben Ukrajnának az ellenállás jegyében erősebb egyházat kell építenie. Az egyház közölte, hogy nagy összegű adományt gyűjtött a fegyveres erők számára, és továbbra is támogatni fogja őket.

Az egyház tanítása: az orosz hősiesség mint száguldó rakéta

Ukrajnában felfogták, mekkora nemzetbiztonsági fenyegetést jelent Kirill pátriárka. 2014 nyarán az ukrán kulturális minisztérium képviselője bejelentette, hogy ellenzi Kirill közelgő ukrajnai látogatását. A moszkvai pátriárkátus sértődötten reagált, és a bejelentést így kommentálta: „ez a paródiája annak, ami a kulturális minisztérium feladata”.

Ugyanazon a nyáron Kirill pátriárka oroszországi körútra indult, hogy a hősiesség és mártíromság dicséretét zengje. Kirill szerint az orosz hősiesség olyan, mint a „száguldó rakéta”. A pátriárkát lelkesen támogató egyházi személyek egyike, Vszevolod Csaplin kijelentette, hogy akármennyire ellenére is van ez Oroszországnak, a különböző civilizációk erőszakos összeütközése előtt állnak.

2014 júliusában ismét eljött Szent Vlagyimir herceg megkeresztelkedésének ünnepe. A háború miatt a szertartást évek óta először nem Kijevben, hanem a moszkvai Megváltó Krisztus-székesegyházban rendezték. A médiabeszámolók szerint az ünnepséget az immár orosz ellenőrzés alatt álló Krímben is megtartották.

Az ünnepnapon Kirill arról beszélt, hogy az ortodox hit az a mag, amely soha nem engedi, hogy Oroszországot leigázzák vagy elpusztítsák. Prédikációjában azt állította, hogy Oroszország ortodox története során mindig is az ellenség katonai megsemmisítési kísérleteinek, vallásellenes propagandájának és egyéb puha hatalmi befolyásolási kísérleteinek célpontja volt.

„És a történelem sajnos korunkban is ismétli önmagát” – jelentette ki, majd felhívta a hívők figyelmét, hogy ne hajoljanak meg a „puha hatalom” előtt.

„Az önfeláldozás képessége hősiesség, ez az egyház tanítása” – prédikálta a pátriárka.

Az orosz média beszámolója szerint az istentiszteleten orosz katonai vezetők és a Kreml felső körei vettek részt, köztük Viktor Zolotov, az orosz Nemzeti Gárda vezetője. Zolotov gratulált a pátriárkának és mindazoknak, akik az orosz kereszténységet ünnepelték. Azt mondta, hogy a szertartás életük végéig megmarad a katonák emlékezetében.

„Ez a szent áldozás nagy hitet, lelki erőt ad nekik, az Istenhez vezető utat jelenti számukra. A belügyi erők védik hazánkat és polgárainkat” – mondta Zolotov a sajtó tanúsága szerint.

Időközben a kelet-ukrajnai Donyeckben és Luhanszkban az orosz csapatok fokozták támadásaikat, polgári célpontokat romboltak le, és médiumokat vontak a felügyeletük alá.

Kirill pátriárka nemcsak az orosz és az ukrán ortodoxiára igyekezett hatást gyakorolni, hanem a világ ortodox egyházaira általában is. A „skizmatikusokat”, spirituális viszályt szítókat és a görögkatolikusokat azzal vádolta, hogy a hagyományos ortodoxia lerombolására törnek a kelet-ukrajnai Donyeckben és Luhanszkban, és felszólította a világ ortodox egyházait, hogy csatlakozzanak hozzá „a kelet-ukrajnai ortodoxia védelmében”, adta hírül a Fontanka független hírportál.

Közben Filaret ukrán pátriárka azzal a kéréssel fordult I. Bartholomaiosz konstantinápolyi pátriárkához: ne engedje, hogy az ortodox egyházat belekeverjék az Ukrajna elleni hazugságkampányba. Filaret szerint Oroszország hazugságokkal és propagandával igazolja fegyveres agresszióját.

Filaret azt írta Konstantinápolyba, hogy fegyverraktárakat találtak a moszkvai pátriárkátus ukrajnai egyházi épületeiben. Ezeket az épületeket azoknak az Ukrajnába küldött orosz katonáknak az elszállásolására és élelmezésére is használták, akiket ukrán oldalon terroristákként tartanak számon. Az ukrán InformNapalm is közölt információkat arról, hogy az orosz ortodox egyház papjai milyen szerepet játszanak a katonai műveletekben és az illegális fegyveres csoportok segítésében.

Filaret pátriárka arról számolt be, hogy egyes fegyveresek a papok ruháit és iratait használták fel a meneküléshez. Az iratokat a moszkvai pátriárkátus kelet-ukrajnai egyházmegyéje állította ki.

Néhány nappal Filaret levele után Kirill pátriárka médiahírek szerint hangzatos szavakkal állította, hogy ő nem az Orosz Föderáció vagy a hatóságok, hanem az egész pátriárkátus nevében jár el. Saját megfogalmazása szerint nincs számára „kiválasztott” nemzet vagy olyan ország, amelyet előnyben részesít.

Kliment püspök, a kijevi pátriárkátus alá tartozó ortodox egyház papja és a megszállt Krím félszigeten lévő Szimferopol metropolitája az RFERL-nek elmondta, hogy a moszkvai pátriárkátus ortodox papjai a Krímben együttműködtek az orosz biztonsági szolgálattal, az FSZB-vel, illetve a megszálló erőkkel és hatóságokkal, amikor Oroszország az év elején bekebelezte a Krímet.

Kliment szerint a Krím megszállása idején a moszkvai pátriárkátushoz hű papok egyike az ukrán hadsereg egységeit fényképezte, és ugyanez a személy most az orosz fegyveres erők papja.

Amikor az Oroszország indította háború folytatódott Ukrajnában, a média olyan ortodox papok eseteit hozta nyilvánosságra, akik Kelet-Ukrajnában a szakadár Luganszki18 Népköztársaság erői mellett harcoltak, az orosz oldalon, Ukrajna ellen. A leleplezések hatására is nőtt a moszkvai pátriárkátussal szembeni ellenállás.

Kirill Frolov, a moszkvai pátriárka bizalmasa maga is „pásztorként terelgette” az általa „ortodox katonáknak” nevezett, 2015-ben a kelet-ukrajnai frontvonalon harcoló papokat. Ez a nyájterelgetés Kirill pátriárka tudtával, áldásával és támogatásával történt az InformNapalm által megszerzett e-mailek tanúsága szerint.

Áldás a fegyverekre

Moszkva és az orosz pátriárkátus Ukrajnával szemben táplált haragja 2015-ben vált nyilvánvalóvá. Jevsztratij Zorja, a kijevi pátriárkátus metropolitája ekkor arról írt, hogy a moszkvai pátriárkátus igyekszik fenntartani a megosztottságot az ukrán ortodoxok között. Harminc egyházközség már csatlakozott a kijevi pátriárkátushoz, de a moszkvai pátriárkátus jogi eljárások útján megpróbálta elérni, hogy a hatóságok megakadályozzák az átállásukat.

A moszkvai pátriárkátus papjai azt terjesztették, hogy a donbászi megszállók ellen harcoló ukrán önkéntesek „bűnt követtek el, amikor ortodox testvéreik életére törtek”. A moszkvai pátriárkátus papjai megtagadták az önkéntesek eltemetését.

Ugyanakkor Kirill pátriárka a moszkvai pátriárkátus papjait áldozatként állította be, és démonizálta az ukránokat. A pátriárka a TASZSZ-nak azt nyilatkozta, hogy a „skizmatikusok” kihasználják az ukrajnai katonai helyzetet, ahol szerinte „az orosz ortodox templomok erőszakos elfoglalása” zajlik.

A pátriárka azt állította, hogy a moszkvai pátriárkátushoz tartozó papokat megfenyegették, sőt egyeseket halálra is ítéltek az ukrajnai konfliktusövezetben. Az általa elmondottak szerint ukrán „nacionalista csoportok” ismételten kihallgatták és bántalmazták a papjaikat, illetve Ukrajnában vandalizmus, templomgyújtogatás és etnikai gyűlöletkeltés zajlott. Azt állította, hogy Doneck és Horlivka térségében több mint hatvan templomot rongáltak vagy semmisítettek meg rakétatámadások, és hogy a gyülekezethez tartozó helyi lakosok közül voltak, akik istentisztelet közben vesztették életüket. A pátriárka méltatta a lelkipásztorok bátorságát, akik a nyájukkal maradtak, és saját életüket kockáztatva is kitartottak mellettük a háború viszontagságai közepette.

Kirill skizmatikusnak bélyegezte a Filaret ukrán pátriárka által vezetett ukrán ortodox egyházat.

Dmitrij Sztyepovik ukrán teológus egy írásában kifejti, hogy Kirill pátriárka erőteljesen támogatta Oroszország katonai akcióját a Donbászban, „belső polgárháborúnak” nevezte azt, tagadva, hogy Oroszország megszállta volna az ukrán területet, és fasisztáknak nevezte az ukránokat. Sztyepovik arra is felhívta a figyelmet, hogy a pátriárka átvette Vlagyimir Putyin és Szergej Lavrov szóhasználatát.

Az ukrajnai háború mellett az orosz ortodox egyház a fegyverekre is áldását adja. Híradófelvételeken látható, amint papok szentelt vizet locsolnak interkontinentális rakétákra, tengeralattjárókra és űrrakétákra.

Egy 2015-ös híradóból vett híres képen például egy orosz ortodox pap egy nagy keresztet tart a bal kezében, és megáld egy rakétát, mielőtt azt egy Szíriába tartó orosz repülőgépre pakolták volna. Még az orosz egyházon belül is felmerült már, hogy fel kellene hagyni a fegyverek megáldásának gyakorlatával.

Utólag könnyű ezt belátni. Kirill pátriárka tetteihez legkésőbb 2015-től kritikusan kellett volna viszonyulni, és szankciókat kellett volna bevezetni ellene.

Az ukrán egyház spirituális függetlensége

Kirill pátriárka 2017-es újévi imájában folytatta a polgárháborús konfliktusban vergődő Ukrajna mítoszának építését. Az egyház hívői előtt arról szónokolt, hogy Oroszország és Ukrajna mindig is egy nép volt, egyesítette őket a közös hit, a közös történelem és a közös értékek.

„Az Úr békítse ki a belső konfliktustól gyötört népeket, különösen Ukrajnát. Áldd meg hazánkat és az egész történelmi Oroszországot” – kérte a Fennvalótól.

Az ukrán parlament ugyanakkor törvénytervezeteket dolgozott ki azoknak a vallási közösségeknek a védelmére, amelyeknek a vezetése az országukat fenyegető államban, Oroszországban székel. A törvényhozók meg akarták akadályozni, hogy az orosz ortodox egyház vagy orosz szervezetek nevezzenek ki ukrán metropolitákat és püspököket. Az ilyen kinevezéseknek elképzelésük szerint az ukrán hatóságokkal együttműködve kell történniük.

Kirill pátriárkának nem tetszett a terv. 2017 áprilisában fenyegető üzeneteket küldött a világ vezetőinek. Tájékoztatta a német kancellárt, a francia és az orosz elnököt, a pápát és az ENSZ főtitkárát, hogy „a moszkvai vezetés alá tartozó ukrán ortodox egyház politikai konfrontációba való belerángatására tett kísérletek beláthatatlan következményekhez vezethetnek: ukránok millióinak jogai kerülhetnek ezzel veszélybe, újabb erőszakhullám és egyházi hatalomátvétel veheti kezdetét”. A törvénytervezet elfogadása szerinte súlyosbítaná az ukrajnai „belső” konfliktust.

A média szerint Kirill úgy véli, hogy a tervezet nem könnyítené meg a minszki békemegállapodások betartását, holott épp Oroszország nem tartotta magát a minszki megállapodásokhoz, hanem fegyvereket, fegyvereseket és szabotőröket küldött Kelet-Ukrajnába.

Kirill pátriárka nagyszerű jövőt vizionált Oroszország számára. Olyan fényes jövő eljövetelét hirdette, amely akkor vár az orosz államra, ha sikerül a hit által legyőznie az egyházszakadást. Látta, hogy továbbra is olyan kihívásokkal kell megküzdeni, mint „a mi Krímünk szegénysége és az, hogy Donbász egyes részeit nap mint nap bombázzák”.

Oroszországban még emlékművet is állítottak a pátriárkának az ukrajnai „béke” érdekében tett erőfeszítéseiért. A szobrot a moszkvai Megváltó Krisztus-templom közelében helyezték el.

2018 elején az ukrán állam a konstantinápolyi ökumenikus pátriárkához fordult. Autokefáliát, azaz önrendelkezési jogot kért az ukrán ortodox egyház számára. Az önrendelkezés a moszkvai pátriárkátustól való különválást jelentette. 2019 elején az autokefália álma valóra vált: Bartholomaiosz ökumenikus pátriárka kihirdette azt Isztambulban. Az új ortodox egyház Ukrajna területén működik, és nem nevezhetnek ki külföldről püspököket az egyházközségeibe.

Moszkva részéről nagy volt a felháborodás. Nemcsak a konstantinápolyi ökumenikus pátriárkával szakították meg a kapcsolatot, hanem minden olyan független egyházzal is, amely elismerte az új ukrán ortodox egyház autokefáliáját.

Röviddel azelőtt, 2018 decemberének végén az ukrán parlament elfogadott egy törvényt, amely lehetővé tette, hogy a moszkvai pátriárkátus alá tartozó ukrán ortodox egyház megváltoztassa a nevét. Kirill pátriárka azzal fenyegetőzött, hogy a névváltoztatás igénye „véres konfliktusokhoz” vezethet, elnyomást és templomfoglalásokat vonhat maga után. Fenyegetését később be is váltották.

Ukrajnában hálásan fogadták a tomoszt, azt a dokumentumot, amellyel az ökumenikus pátriárkátus kihirdette a helyi egyház autokefáliáját. Petro Porosenko ukrán elnök a médiának azt nyilatkozta, hogy „a tomosz az ukrán függetlenség kinyilvánításának egyik formája”.

„Nekünk, ukránoknak a saját, önálló egyház garantálja a lelki szabadságot és a társadalmi harmóniát. Én elnökként az állam nevében garantálom, hogy Ukrajna tiszteletben tartja minden állampolgár vallási szabadságát és a választáshoz való jogát” – mondta Porosenko a Krim Realii című online újságnak.

Az ukrán elnök parlamenti képviseletét ellátó Irina Lucsenko a médiának nyilatkozva az autokefália megszerzését az ukrán és az orosz állam közötti geopolitikai különválásnak nevezte.

„Olyan egyház lesz ez, amely nem fog Putyinért vagy Kirillért imádkozni” – fogalmazott Lucsenko a Direct tévécsatornának.

Az autokefáliáról úgy beszéltek, mint ami megfosztja Putyint az ukránok lelkére gyakorolt befolyásától.

Kirill pátriárka nem fogadta el az autokefáliát. Lejáratókampányba kezdett, méghozzá látványosan, Oroszország egyes számú tévécsatornáján. Szerinte Porosenko elnök durván beavatkozott az egyház belügyeibe, holott abban az Európában, amely felé Ukrajna törekszik, „az egyik legfontosabb érték” az egyház és az állam szétválasztása.

Kirill szerint az új egyházat a „kijevi hatalmasok és bábmesterek” hozták létre, „két skizmatikus csoport” egyesítésével.

Ukrajnában hamarosan arról számoltak be, hogy az új ortodox egyház templomait erőszakkal foglalják el. Pont úgy, ahogy Kirill fenyegetéseiben elhangzott. Újsághírek szerint szélsőséges csoportok hatoltak be a templomokba, felfeszítették a zárakat az ajtókon, és beengedték a moszkvai pátriárkátus papjait.

Porosenko elnök a médiában kijelentette, hogy mindent megtesz a vérontás elkerülése érdekében. Véleménye szerint a moszkvai pátriárkátus uralma alól való függetlenedés során kialakult konfliktusok Oroszország provokatív akciói voltak. Kirill pátriárkát szerinte bűnrészesség terhelte a donbászi civilek halálában.

Nem minden ukrán ortodox templom csatlakozott az új autokefál egyházhoz. Néhányan a moszkvai pátriárkátus irányítása alatt maradtak. Porosenko elnök azt mondta, hogy tiszteli mindenki döntését vallási ügyekben, még akkor is, ha nem ért vele egyet.

„Ha egyesek olyan templomba akarnak járni, ahol a mise Kirillhez intézett imával kezdődik, ahhoz a pátriárkához, aki az orosz kormányért és az orosz hadseregért imádkozik, aki tagja az Orosz Föderáció védelmi minisztériumát vezető testületnek, amelynek ülésein ukrán polgárok megölésének módjait tervezgetik, és aki ott ül az Orosz Föderáció biztonsági tanácsában, lelkük rajta. Az ő választásuk” – nyilatkozta Porosenko.

Kirill pátriárka nem osztotta a véleményét. Szerinte az ukrán vezetés megpróbálta elpusztítani az ortodoxiát Ukrajnában, de a hívők nem maradtak magukra.

„Biztos vagyok benne, hogy az Úr soha nem hagyja el azokat, akik hisznek benne. A hit erő. Ezt még Sztálin is tudta. Ez nagyban hozzájárult Dicsőséges Győzelmünkhöz” – mennydörögte a pátriárka az orosz médiában.

Putyin mint a vallásszabadság zászlóvivője

Putyin elnök sem hagyta szó nélkül az ukrán egyház függetlenedésének ügyét. Oroszországban szerinte a hatóságok az egyházi ügyekbe való beavatkozást megbocsáthatatlannak ítélik, az orosz állam mindig tiszteletben tartotta és tiszteletben kívánja tartani az egyházi élet függetlenségét, különösen Ukrajnában.

Putyin véleménye szerint az ukrajnai egyházi ügyek politikai irányítása haragot vált ki az emberekből. Az orosz ortodox egyházat pedig a békefenntartás hatékony eszközeként dicsérte, olyan intézményként, amely támogatja a külföldön élő oroszokat, honfitársait, és segít jószomszédi kapcsolatokat ápolni.

Putyin olyan baljóslatú kijelentéseket is tett, mint hogy Oroszországnak „joga van reagálni a provokációra, és mindent megtenni az emberi jogok, köztük a vallásszabadság védelmében”. Azt a kívánságot is megfogalmazta, hogy „új határokat húzhassanak”. Ez szerinte lehetséges, ha az ortodox értékeken alapuló identitást és egységet sikerül megőrizni.

„Ha megfeledkezünk ezekről az értékekről, az pusztító következményekkel jár majd” – fenyegetőzött az orosz médiában.

Kirill éppen tíz éve volt pátriárka, amikor Putyin úgy méltatta őt, mint aki alatt az ortodox egyháznak sikerült erősítenie a társadalmi egyetértést Oroszországban és annak határain túl is.

Az orosz média arról számolt be kárörvendően, hogy az ortodox egyházak többsége nem ismerte el az új ukrán ortodox egyházat, és egyes egyházi vezetők állítólag bojkottálták az új egyházfő felszentelését. 2019 februárjának elején I. Epifanyijt avatták Kijev és egész Ukrajna új metropolitájává.

Ezzel egy időben Oroszországban közzétettek egy felmérést az ortodox egyház helyzetéről. Az oroszok mintegy fele bízik az orosz ortodox egyházban, míg alig több, mint egyharmaduk nem. Az egyház veszített a megbecsültségéből: a korábban második legmegbízhatóbb intézmény a negyedik helyre esett vissza. Kirill pátriárkának azonban csak az oroszok egy százaléka szemében van morális tekintélye. Putyin például az oroszok 36 százaléka szerint rendelkezik morális autoritással, míg Szergej Sojgu és Lavrov esetében ez az arány 6 százalék.

Amikor Porosenkót nem választották újra elnöknek, Kirill pátriárka kijelentette: ez a választási vereség annak köszönhető, hogy az ukránok nem fogadják el az állami beavatkozást az egyház ügyeibe.

Dmitrij Travin orosz kutató azt írja, hogy Kirill rossz politikus. Nem sikerült megvédenie Putyin érdekeit egyházi fronton, és a jó kiindulóhelyzet ellenére elveszítette az ukrán egyház fölötti ellenőrzést. A konstantinápolyi ökumenikus pátriárkára befolyást lehetett volna gyakorolni, Kirill mégsem tudott kompromisszumot kötni vele, véli Travin.

Travin szerint Kirill Putyin rendszerének pátriárkája, afféle alkirály, akár egy végső háborúra készülő tábornok. Teljesen az orosz ortodox egyház ősi, a bizánci időkig visszanyúló hagyományainak megfelelően működik. A katolikus és protestáns világgal ellentétben az oroszországi ortodox egyház soha nem volt szabad, mutat rá Travin. Politikai ügyekben mindig is az államot kellett kiszolgálnia: a cárt vagy a politbürót.

2020 nyarán Kirill pátriárka a Patrióta Parkban, az orosz fegyveres erők fő kegyhelyén, a Krisztus Feltámadása-székesegyházban mondott beszédet. A fegyveres erők főtemploma terepzöld színű, belső falait pedig orosz és bibliai csaták drámai képei díszítik. Az üvegmozaik díszítéseken orosz katonai kitüntetések láthatók.

A pátriárka mintha a csatára készítette volna fel a katonákat. Azt mondta, hogy Oroszország biztonsága szempontjából nem csupán a csúcsminőségű fegyverek döntő jelentőségűek, hanem a katonák hűsége is az anyaoroszországhoz, az elszántságuk, hogy akár életüket adják a hazájukért.

„A szükséges technikai felszerelés mellett fontos, hogy katonáink lelke mindig elpusztíthatatlanul erős legyen” – mondta Kirill.

2021 novemberében, amikor Oroszország az ukrán határnál összevonta a csapatait, és már csak három hónap volt hátra a nagyszabású ukrajnai invázióig, Putyin kitüntetést adományozott Kirillnek. Az érdemérem „a szellemi és kulturális hagyományok ápolásáért, valamint a nemzetek közötti béke és egyetértés erősítéséért” járó elismerés volt.

A pátriárka ugyanakkor bejelentette, hogy Ukrajna egyes régióiban a közeljövőben végleg törölni akarják a napirendről a ruszofóbiát.

Leo érsek

Miután több száz oldalnyi Kirill pátriárkától származó gyűlöletbeszédet olvastam végig az orosz médiában, egy megbízható egyházi ember véleményét akartam meghallgatni. Szeretném hallani, mit gondol Leo érsek, a finn ortodox egyház prímása a népirtás vallási indokokkal való igazolásáról.

Helsinki és egész Finnország ortodox vallási elöljárója, Leo érsek gyakran bírálta Kirill pátriárkát és Oroszország Ukrajna ellen indított háborúját. Ezeket a nyilatkozatokat nemcsak Finnországban, hanem külföldön is széles körben idézték.

Leo érsek 2022 nyarán fogad engem a helsinki ortodox egyházközség irodaépületében, Kruununhakában, a finn főváros központjában.

Az érsek úr bizonyára nem emlékszik, de 2005 őszén találkoztunk először Oroszországban. A Karjalan Sanomat című, finn nyelven megjelenő karéliai orosz hetilap újságírója voltam, és Petrozavodszkból Aunus (oroszul: Olonyec) városába utaztam, hogy tudósítsak a karjalai nyelvű költő, Vlagyimir Brendojev tiszteletére rendezett emlékünnepségről. Leo érsek beszédet mondott az eseményen, én fényképeket készítettem a tudósításhoz. Amikor a Liisankatu utcai irodájában kávéval kínál, megmutatom neki az általam készített egykori képet. Örömmel nézegeti.

Elmondom neki, hogy Kirill pátriárkáról szeretnék hallani. Az érsek régóta ismeri őt.

Mielőtt Kirillről kezdenénk beszélni, az érsek szóvá teszi, mennyire aggódik a gyerekekért és a fiatalokért. Azt mondja, olyan korban élünk, amikor az embereknek rengeteg szorongással kell szembenézniük.

– Látjuk a háborút a médiában, Ukrajna új módon állítja mindezt a szemünk elé – mondja.

Az oroszországi háború mellett az emberek a koronavírus-járvány, az éghajlatváltozás és az éhínség miatt is szoronganak. A megélhetési költségek és kamatok emelkedése is fájdalmasan érezhető. Az érsek szerint az embereket nyomasztják a hazugságok. Különösen az, hogy Vlagyimir Putyin és Szergej Lavrov orosz külügyminiszter úgy hazudnak, mint a vízfolyás, csóválja a fejét Leo érsek.

Megkérdezem, hogy ő és egyháza hogyan tudja kezelni az emberek szorongását. Azt válaszolja, hogy minden találkozás során megpróbálnak jó szóval segíteni az embereknek. Nem mindig lehet. Sok olyan embert ismer, akinek családtagjai élnek Oroszországban, olyanok, akikkel már nem lehet beszélni. Az információk ellentmondásosak, nincs egységes álláspont.

– Ezek után nincs más mit tenni, mint nem hívni az illetőt többé – mondja az érsek.

Azon is elgondolkodik, hogy a világtörténelem lapjaira hogyan kerülnek fel ezeknek az időknek az eseményei. A történetírás, akárcsak napjainkban, a hazugságokat is tovább élteti, mondja.

A válaszom az, hogy ezért van most szükség az érsek szavaira: az embereknek vigaszra van szükségük. Megköszönöm neki, hogy a finn ortodox egyház és ő személyesen is nyilvánosan elítélte az orosz ortodox egyház és Kirill pátriárka kegyetlen viselkedését.

A finn ortodox egyház már két nappal az Ukrajna elleni háborús agresszió elindítása után, 2022. február 26-án megtette első nyilatkozatát. Leo érsek elmondja, hogy már a háború kitörése előtt próbált lépéseket tenni. Látta, hogy mi van készülőben, és az egyházközség diakóniai szervezete felkészült. A Helsinki Egyházmegye már az első reggel akcióba lépett, hogy segítséget nyújtson Ukrajnának. Leo felvette a kapcsolatot minden plébánossal, és megkezdődött a munka.

Számára az utolsó csepp a pohárban Kirill pátriárka első prédikációja volt a háború kitörése utáni első vasárnapon. Ez volt az a prédikáció, amelyben moralizálva kelt ki a szexuális kisebbségek ellen, és azt állította, hogy az orosz invázió indokolt, mert állítólag a hagyományos értékekért folytatott harc folyik Ukrajnában.

– Ezt mondta, feketén-fehéren.

A finn ortodox egyház honlapján megjelent sajtóközlemény szerint Leo érsek végtelenül helytelennek és hihetetlenül érzéketlennek nevezte az elhangzottakat, elkeserítő erkölcsi mélypontként és a hívő emberek szándékos félrevezetéseként értékelte Kirill megszólalását.

„Mélységes csalódottsággal látom, hogy Kirill pátriárka nem ítéli el a háborút, hanem Putyin orosz elnök nézeteivel egyetértve dogmává teszi az általa vezetett egyház számára ezeket a hazugságokat” – állt Leo érsek nyilatkozatában.

A sajtóközlemény felszólította az orosz ortodox egyházat, hogy ne feledkezzen meg saját küldetéséről, és tegyen lépéseket a béketeremtés érdekében.

„Ki is építette ezeket?”

Mielőtt Leo érsek a város szívében fekvő irodájában egy csésze kávé mellett beszélni kezdene a Kirill-lel való kapcsolatáról, hangosan elgondolkodik azon, hogy nem tudja, milyen következményei lesznek rá nézve a megszólalásának.

Ahogy ezt kimondja, meg is hozza a döntését.

– Mit törődöm én vele [a következményekkel]. Ezek tények! – szögezi le.

Leo érsek jelenleg nem áll közvetlen beszélőviszonyban Kirill pátriárkával, levelezésben pedig még kevésbé. Meggyőződése, hogy Kirill pátriárka jobban meghallja majd a gondolatait, ha a sajtóval közli azokat, és a nemzetközi nyilvánosságnak nyilatkozik.

Az Ukrajnát ért nagyszabású támadás előtt a kapcsolat Kirill-lel önmagában rendben volt. Karácsonyi és húsvéti üdvözleteket váltottak, megemlékeztek egymás születésnapjáról. Kirill üzeneteket küldött Leo érsek felszentelése, oului metropolitává és érsekké való kinevezése alkalmából.

Az érsek először az 1970-es évek elején találkozott vele. Abban az időben a finn és szovjet ortodoxok a nemzetközi Syndesmos-program keretében kerültek kapcsolatba egymással, és találkozókat szerveztek a fiatalok számára. A görög eredetű syndesmos szó kapcsolódást jelent.

Abban az időben Kirill a Leningrádi Teológiai Akadémia rektoraként tevékenykedett, és az ortodox ifjúság számára szervezett nemzetközi Syndesmos-szeminárium házigazdája volt. Leo előadóként szerepelt ott.

– Már akkor látszott, hogy Kirillből lesz valaki. És úgy is lett. Jó képességű ember volt, és nagyon erős személyiség – emlékszik vissza az érsek.

Megkérem, hogy ezt fejtse ki.

– Mindig látszik, az emberről lerí valamilyen módon, hogy mire képes. Kirillnek volt karizmája. És minden feladatát az orosz egyházon belül, amelynek ellátására kinevezték, szuverén módon végezte.

Leo érsek fejében már korán megfogalmazódott, hogy Kirill fogja majd követni Alekszijt a pátriárkai székben.

Amikor Leo atyát 1979-ben püspökké szentelték, Kirill volt az egyik felszentelője. Amikor Leo Oulu metropolitája lett, Kirill pátriárka Finnországba látogatott, azért is, hogy vele találkozzon. Másrészt azért utazott az országba, mert ő volt a moszkvai pátriárkátus alá tartozó két helsinki egyházközségnek, Nikolski és Pokrova gyülekezeteinek a vezetője. Ezek még mindig léteznek, bár kis lélekszámúak.

Leo érsek találkozott Kirill pátriárka elődjével, Alekszij pátriárkával is. 2002 nyarán Alekszij mondta ki, hogy az orosz egyház elismeri Finnország autonóm egyházi régióját. Korábban az orosz ortodox egyház saját leányegyházának tekintette a finn ortodox egyházat.

– 2002-ben azonban Alekszij pátriárka azt mondta, hogy azontúl testvéregyháznak kezdik nevezni az egyházunkat. Ez más rangot jelentett, és mindezt nyilvánosan is kimondták a zagorszki kolostorban, egy olyan eseményen, amelyen püspökök, a média tudósítói és több ezer hívő is jelen volt.

Kirill azt mondta finnországi látogatása során az érsekké kinevezett Leónak, hogy nagyra értékeli a finnországi ortodox egyház társadalmi helyzetét. Korábban az orosz ortodox egyház egyházmegyét tervezett létrehozni Finnországban, de Kirill közölte Leo érsekkel, hogy a tervet elvetették.

Amikor Kirill még az orosz egyház külügyi osztályát vezette, azon aggódtak, hogy Finnország hogyan fogadja majd az Oroszországból érkező ortodox keresztényeket.

– De Kirill látta, hogy jól fogadtuk őket. Megszűntek a kételyeik, és pozitív légkör kezdett uralkodni. Még meg is köszönték a sorok között, hogy jó szívvel fogadtuk az oroszul beszélőket. Ez nem jelentett problémát.

Leo érsek szerint a Finnországba érkezett oroszok jól érzik magukat, és aktívan részt vesznek a finn ortodox egyházközségek életében.

Ezen az úton haladt és fejlődött a finn és orosz ortodox egyházak közötti viszony, mondja az érsek. Minden rendben zajlott, és biztonságban.

Kirill kapcsolatai az orosz biztonsági szolgálatokkal nem kerültek felszínre Leo érsek és Kirill találkozásai során, de az érsek elmondja, hogy azért tisztában volt Kirill elveivel és kiindulópontjaival.

– Kirill és Putyin ismerik a történelmüket. Elsősorban Oroszország nagyhatalmi korszakát, és ezt a gondolatot hangsúlyozzák – mondja az érsek.

Kirill történelemfelfogásáról árulkodnak a pátriárka hozzá intézett szavai, amelyeket egyszer a Helsinki központjában lévő Szenátus téren mondott.

– Kirill körülnézett és azt kérdezte: „Ki is építette ezeket?”

A pátriárka arra célzott, hogy a Szenátus teret az oroszok építették. Azaz hogy Oroszország tulajdonát képezné tulajdonképpen.

Súlyos ügy

Leo érsek jelenleg nem tartja valószínűnek Kirill pátriárka finnországi látogatását. Legutóbb 2018-ban, Viborgban találkoztak. A pátriárka azóta tervezett ugyan egy látogatást, de azt végül a koronavírus-járvány miatt le kellett mondani.

Leo érsek szerint az ukrán kérdés egyházi kérdéssé és problémává vált a finnországi és oroszországi ortodox egyházak viszonyában.

– Ukrajna elszakadása az orosz egyháztól súlyos ügy volt Kirill számára – mondja Leo atya.

Az egyházi Ukrajna-kérdés egyaránt kapcsolódik Kirill pátriárka és Vlagyimir Putyin traumájához. Az orosz egyház számára hatalmas veszteség volt az, amikor az ukrán egyház közvetlenül a konstantinápolyi pátriárkához fordult, és elismertette a függetlenségét.

Elmondom az érseknek, hogy beleástam magam a Kirill által gyártott durva vallási gyűlöletbeszéd-irodalomba, és hogy mennyire elszomorítanak az általa mondottak. Az érsek bevallja, ő nem ismeri behatóan ezeket a szövegeket, azt viszont tudja, hogy Kirillnek hosszú ideig volt egy saját rendszeres beszélgetős műsora, amelynek keretében egyházi népnevelést végzett.

Megkérdezem az érsek urat, mit kellene gondolnunk szerinte a vallási prédikációknak a barbár népirtásban és annak előkészítésében való felhasználásáról – én magam ezt aljas félrevezetésnek és az emberiesség elleni bűntettnek tartom. Az érsek azt mondja, hogy súlyos, nyugtalanító problémának látja. Hihetetlen jelenségnek. Tudja, hogy a szovjet korszakban Sztálin azt kérdezte az akkori orosz pátriárkátustól: „Hány hadosztályuk van?”, amit úgy értett, hogy hány templomuk.

– Az orosz egyház ereje nem a tankokban rejlett, hanem a nép lelkiségében, a hívő keresztény emberekben.

Leo érsek úgy véli, hogy Kirill pátriárkát saját történelmi háttere és hivatástudata mozgatja, az orosz identitása határozza meg a tetteit.

– Nem akarom túlhangsúlyozni, hogy Kirill megvakult-e, de Putyin vak, és sokakat másokat is elvakulttá tesz.

Megkérdezem az érsek véleményét arról, hogy a pátriárka sorra megáldja az orosz támadófegyvereket és a háborúba induló katonákat. Azt feleli, hogy egy honvédő háborúban talán még meg lehetne érteni a katonák megáldását, de egy agressziós háborúban ez több mint problematikus.

– És tényleg nem elengedhetetlenül szükséges megáldani a fegyvereket – folytatja az érsek. Kirill pátriárka és Putyin mozgatórugóit nézve bizonyos értelemben érthető, amit tesznek, de ez nem jelenti azt, hogy elfogadható is.

– Álmomban sem tudtam volna elképzelni, hogy ez valóban megtörténik, hogy ilyen idők következnek.

Az érsek rámutat, hogy sokan vannak, akik elmenekültek Oroszországból, és ez az elveszett tömeg nagyon fontos az orosz egyház újjáépítése és jövője szempontjából.

Leo érsek biztos benne, hogy végül győzni fog az igazság.

Valamikor.

A kritikusok sorsa

Kirill pátriárka pozíciója az orosz ortodox egyház élén megingathatatlan, tevékenységét nem érheti bírálat. Alekszandr Szoldatov, az orosz hírszerzéssel és az ortodox egyházzal foglalkozó könyvek szerzője azt írta 2019-ben a Novaja Gazeta című lapban, hogy a döntéshozatal mindinkább Kirill kezében összpontosul, és több, régóta hivatalban lévő, befolyásos tisztségviselőt elbocsátottak a pátriárkátus vezetőségéből.

A pátriárka által képviselt irányvonal kevés kritikusának egyike volt Vszevolod Csaplin. Őt 2015-ben menesztették az egyház társadalmi kapcsolataiért felelős szervezet vezetői tisztségéből. A hivatalos indok a hatékonyság javítása volt, de a média arról számolt be, hogy vitába keveredett Kirill-lel.

Távozása után Csaplin az orosz médiának úgy nyilatkozott, hogy az egyházon belül nézetkülönbségek feszülnek, és ő maga már régóta alapvető kérdésekben állt vitában Kirill pátriárkával. Ellentétben Kirill-lel, Csaplin nyíltan bírálta volna a hatóságokat. Az egyházon belül többen attól tartottak, hogy az orosz ortodox egyház fájdalmat okoz az ukrán ortodox közösség tagjainak. Az intézmény egyre inkább a bezárkózás irányába mozdul – fogalmazott a félreállított pap a Meduza riporterének.

2020-ban Csaplin összeesett egy padnál a temploma közelében. A gyülekezet egyik tagja elmesélte a BBC-nek, hogy a pap fuldokolni kezdett és lerogyott a padra. Mire a mentők megérkeztek, már nem maradt más dolguk, mint halottnak nyilvánítani.

Egy másik prominens kritikus, Andrej Kurajev protodiakónus 2018-ban élesen bírálta mind az egyházat, mind a pátriárkát, a híveik helyzetének fokozódó romlásáért. Kurajev szerint az egyház elszigetelődött és egyházszakadást idézett elő, úgyhogy reformra szorul.

A moszkvai püspöki bíróság 2020-ban megfosztotta Kurajevet egyházi tisztségétől. Ő a döntést Kirill újévi ajándékának nevezte. Két évvel később, a Meduza beszámolója szerint, a bíróság elítélte Kurajevet az orosz hadsereg rágalmazása miatt, mert blogjában az ukrajnai háborúról írt.

A homofób pátriárka radikalizálódik

Oroszország 2022. február 24-én éjjel indította meg invázióját Ukrajna ellen. Kirill pátriárka még aznap igazolni igyekezett a háborút azzal, hogy az Isten által teremtett közösségnek, az ő „nyájának” prédikált, amely szerinte orosz és ukrán földön lakik. A pátriárka számára az oroszok és ukránok „egy népet alkotnak”, és évszázados, közös történelemmel bírnak.

Három nappal később Kirill Moszkvában, a Megváltó Krisztus-székesegyházban prédikált, azt állítva, hogy Ukrajna és Fehéroroszország orosz föld, mivel az ősi orosz krónikák szerinte ezt írják.

A pátriárka soha nem látja Putyin szemében a „gerendát”, képes viszont azt állítani, hogy „Ukrajna egységét az ukrán politikai vezetés fenyegeti véres, szörnyű módszerekkel”. És azért imádkozik Istenhez, hogy „nyissa fel az ukránok szemét isteni fényével, amely kioltja a gyűlöletüket”.

Kirill pátriárkaként régóta a Kreml mellé állt a szexuális kisebbségekkel szembeni diszkrimináció és a homofób indulatok felkorbácsolásában. A Nyugat toleranciája az azonos neműek kapcsolatával szemben a Kreml és a pátriárka számára ürügy arra, hogy az egész nyugati világot démonizálják, „erkölcstelennek és züllöttnek” állítsák be.

Kirill már 2013-ban azt hirdette, hogy az azonos neműek házasságának legalizálása veszélyes „apokaliptikus tünet” és bűn. A Nyugat megengedő törvényeit a náci Németországhoz hasonlította, és évek óta ismételgeti, hogy a nyugati tolerancia fenyegetést jelent Oroszországra nézve.

Az ukrajnai invázió elindítása utáni ortodox böjtelőző ünnepen, a Megbocsátás Vasárnapján a pátriárka igazán bizarr prédikációban vette újra elő a melegkérdést. Szerinte „a külföldiek ártani akarnak az orosz hívőknek, és »bizonyos erők« megpróbálták elpusztítani a Donbászt, azon belül is különösen a kelet-ukrajnai orosz egyházat”.

Kirill arra célzott, hogy a Nyugat teszi tönkre Donbászt, az a Nyugat, amely Kirill szerint „arra buzdít másokat, hogy melegparádékat szervezzenek”.

A pátriárka ezzel azt a képzetet sugallja, hogy a Nyugat a hibás az ukrajnai háborúért. Valójában senki sem kényszerített vagy hívott fel senkit melegfelvonulások szervezésére Kelet-Ukrajnában. Ez azonban nem akadályozta meg a pátriárkát abban, hogy arról prédikáljon: Oroszország „olyan csatába indult, amelynek nem fizikai, hanem metafizikai tétje van”. A „bűn” elleni harc folytatására szólított fel.

Úgy tűnik, a pátriárka feladata információs háborút folytatni, amelyben az orosz politikai vezetés és a hadsereg ukrajnai agresszorszerepét próbálják elhomályosítani. Egyik prédikációjában azt állította, hogy Oroszország soha nem támadott meg másik országot, csak a határait védte.

A pátriárka másik fontos feladata a katonák harcra buzdítása. Az orosz fegyveres erőkhöz intézett beszédében a Patrióta Park székesegyházában Oroszországot békeszerető országnak nevezte, amely nem uszít háborúra. De felszólította a katonákat, hogy legyenek hűek katonai esküjükhöz, és adják életüket barátaikért.

„Az orosz nép jobban szenved a háborútól, mint bármelyik európai” – állította a pátriárka.

Azon a tavaszon az átfogó ukrajnai offenzíva előrehaladásával párhuzamosan radikalizálódott a pátriárka is. Az „orosz–nyugati konfliktust” egyszer csak az apokalipszissel tette egyenlővé. Saját szavai szerint a pátriárka a sötétség fejedelmével, azaz a sátánnal kívánt szembeszállni. A pátriárka szerint az ortodox hit és Oroszország az úgynevezett katechon, az a Bibliában említett erő, amely megmenti a világot a pusztulástól. A Nyugat ellenük intézett támadásait nyilaknak nevezte.

A Lenta című orosz lap arról számolt be, hogy számos ortodox teológus bírálta ezt az értelmezést. A teológusok az „orosz világ” egész gondolatát eretnekségnek tartották.

Témaválasztásában Kirill folyamatosan vissza-visszatér a Nyugat állítólagos bűneihez. Miközben Oroszországot áldozati színben tünteti fel, a Nyugatot vádolja azzal, hogy ellenségeskedést és konfliktust szít Oroszország és Ukrajna között.

„Igen, a testvérek között lehetnek olykor viták, de itt testvérgyilkosságról van szó” – mondta.

Kirill úgy véli, hogy a nyugati cancel culture az orosz kultúra eltörlésére törekszik, ami szerinte szomorú példája a nyugati társadalmak gyászos erkölcsi állapotának.

Atyai szeretettel Kirill, Moszkva és egész Oroszország pátriárkája

2022 tavaszán az oroszok által megszállt Ukrajnából olyan hírek érkeztek, hogy orosz katonák minden háborúra vonatkozó nemzetközi szabályozást megsértve atrocitásokat követtek el: civileket erőszakoltak meg és mészároltak le, kórházakat és lakóházakat támadtak meg. Az orosz katonák etnikai tisztogatást, népirtást hajtottak végre az ukránok ellen.

Ukrán vallási vezetők levelet írtak Putyin elnöknek, amelyben arra kérték, hogy állítsa le a háborút.

Putyinnak esze ágában sem állt azonban abbahagyni az inváziót. 2022 áprilisának végén szívélyes húsvéti üdvözletet küldött Kirill pátriárkának.

A pátriárka szerint Oroszország senkinek sem akar rosszat, és nem tervezi, hogy megszálljon országokat vagy bebörtönözzön embereket.

„Semmi szükségünk ilyesmire” – állítja Kirill.

Miközben a pátriárka arra biztatja az oroszokat, hogy imádkozzanak a békéért és a globális háború megakadályozásáért, Oroszország tömegpusztító fegyvereket vet be az ukránok ellen, többek között fehér foszfort. Az orosz katonák ukrán gyerekeket rabolnak el családjaiktól, és Oroszországba hurcolják őket azzal a céllal, hogy kiirtsák belőlük az ukrán identitást, és erőszakkal oroszosítsák őket.

Kirill pátriárka erős lélektani hatást gyakorló prédikációival hozzájárul ahhoz, hogy a katonák képesek legyenek embertelen atrocitásokat elkövetni. Például egyenesen kimondta, hogy a katonáknak melyik név szerint említett orosz katonai parancsnokokról kellene példát venniük. Felszólítja az egész orosz hadsereget, hogy erősítsék meg magukat lelkileg és testileg a haza védelme érdekében.

A pátriárka Isten segítségét kéri az orosz szárazföldi és tengeri haderők számára. Szerinte imát kell mondani értük, mert tőlük függ az orosz állam szuverenitása. A hadsereg megerősítése „védelmi szempontból szükséges, hogy senki ne merje átlépni az orosz föld szent határait”.

Kirill pátriárka táplálja a mártírszellemet és dicsőíti a katonák áldozatvállalását. Kirill 2022 nyarán arról beszélt, hogy hallotta az Ukrajnában harcoló orosz katonák bátorságáról és önfeláldozásáról szóló történeteket. Ez a viselkedés szerinte nem a magas fizetésnek, hanem a katonák morális érzékének köszönhető. „Ami viszont Nyugaton történik, az a hit elkorcsosulása” – fejtegette.

Alekszandr Szoldatov orosz szakíró elemezte a pátriárka beszédeit a háború igazolásáról. Kirill azt mondta bennük, hogy a háború metafizikai szinten is zajlik, vagyis nemcsak a földön, hanem az égben is. Szoldatov az Oroszország indította háborút egy másik, szentnek nevezett háborúhoz hasonlítja, amelyben a fizikai erőszak a szellemiséggel függ össze: az iszlám szélsőségesek dzsihádjához.

Az Egyházak Világtanácsának vezetője is a pátriárkához fordult, amikor a háború elkezdődött. Felszólította őt, hogy lépjen fel közvetítőként az Ukrajna elleni háború megállítása érdekében.

Kirill pátriárka válasza lényegében egy hosszan kifejtett „nem” volt. A háborút, mondta, nem Oroszország vagy Ukrajna népe kezdte, hisz ők „egyek”. Hanem azok a hatalmak, amelyek „Oroszországot ellenségüknek tekintik, és megközelítették a határait”. A pátriárka szerint különösen a NATO-tagok növelték katonai jelenlétüket Oroszország közelében.

Ezek az „erők” állítólag azt tervezték, hogy ellenségekké teszik az oroszokat és az ukránokat.

„Nem sajnálták sem az eszközöket, sem a pénzt, hogy Ukrajnát fegyverekkel és katonai kiképzőkkel árasszák el. De a legszörnyűbb az egészben nem a felfegyverzés, hanem az arra irányuló kísérlet, hogy átképezzék, mentálisan átformálják, Oroszország ellenségeivé tegyék az ukránokat és az Ukrajnában élő oroszokat” – idézte a média a pátriárka által írt választ.

Az oroszellenes terv végrehajtásában Kirill szerint a konstantinápolyi ökumenikus pátriárka is részt vett. Kirill a jelek szerint még mindig neheztelt rá, mert négy évvel korábban autokefáliát adott az ukrán ortodox egyháznak.

Kirill azt állította, hogy a konstantinápolyi pátriárka „2018-ban egyházszakadást okozott”, és szerepet vállalt ezzel a NATO és hazája más ellenségeinek „nagyszabású geopolitikai stratégiájában”, amelynek célja Oroszország meggyengítése.

Levele végén Kirill arra kérte az Urat, hogy védje meg Oroszország és Ukrajna népét.

Majd a következőképp írta alá a levelet:

„Atyai szeretettel, Kirill, Moszkva és egész Oroszország pátriárkája.”

Templomi razziák

Az Ukrajna elleni offenzíva kezdete óta az ország biztonsági szolgálata, az SZBU Ukrajna-szerte razziázott a moszkvai pátriárkátus fennhatósága alá tartozó templomokban és kolostorokban. Az SZBU szerint ezeket az orosz befolyás terjesztésére használták fel.

A Szabad Európa Rádió beszámolt róla, hogy az SZBU 2022 decemberében közölte: a razziák célja megakadályozni, hogy a vallási közösségeket az oroszosító törekvések sejtjeiként használják, illetve megvédeni a lakosságot a provokációktól és terrorcselekményektől. A razziák során ukránellenes propagandaanyagokat találtak, és az SZBU őrizetbe vett egy szerzetest, akit Moszkva érdekében végzett kémkedéssel gyanúsítanak.

Volodimir Zelenszkij ukrán elnök kijelentette, hogy a kormány folytatja a vallási függetlenség biztosításának érdekében tett erőfeszítéseket.

2023 áprilisának elején az SZBU a YouTube-csatornáján közölte, hogy műveleteik eredményeként ukrán bíróságok már hét olyan papot ítéltek el, akik „az ellenség oldalán” álltak. Emellett az orosz ortodox egyház mintegy 250 papjának megtiltották a belépést Ukrajnába, tizenkilenc paptól pedig – akik rendelkeztek orosz állampolgársággal is – megvonták az ukrán állampolgárságot, és áttoloncolták őket Oroszországba.

A moszkvai pátriárkátus Ukrajnában továbbra is befolyással rendelkezik. Becslések szerint 2023-ban több millió ukrán járt a moszkvai fennhatóság alatt álló ortodox templomokba – adta hírül az NPR amerikai hírszolgáltató. Az orosz ortodox egyház egyik metropolitája úgy nyilatkozott az NPR-nek, hogy egyháza híveit üldözik Ukrajnában.

A moszkvai egyház sok híve többgenerációs hagyományt követve jár ezekbe a templomokba Ukrajnában, ugyanakkor pedig kiteszi magát a Kremlhez kötődő információs hadviselésnek.

Körözés Kirill ellen

E könyv írásakor, 2023 decemberében a moszkvai pátriárka, valódi nevén Vlagyimir Gungyajev ellen körözést adott ki az ukrán belügyminisztérium. Az SZBU és az ukrán főügyészség bizonyítékok birtokába jutott arra vonatkozóan, hogy Kirill támogatja Oroszország háborús agresszióját.

Az SZBU jelentése szerint Gungyajev népszerűsítette az orosz fegyveres inváziót, és tagadta a megszállók által elkövetett háborús bűntetteket. Az ukrán nyomozás adatai szerint a körözött Oroszország legfelsőbb katonai és politikai vezetésének belső köréhez tartozik, és az elsők között volt, akik nyilvánosan támogatták az Ukrajna ellen indított nagyszabású hadműveleteket. Legalább három törvény megsértésével gyanúsítják.

„A propaganda terjesztése érdekében rendszeresen felhasználja a fennhatósága alá tartozó orosz ortodox egyháznak az Orosz Föderáció területén élő vallási közösségeit, valamint a moszkvai pátriárkátus fennhatósága alá tartozó ukrajnai ortodox egyház képviselőit” – szerepelt az SZBU jelentésében.

A bizonyítékok részletesen dokumentálták azt a 2022 márciusában tartott liturgiát, amelynek során Kirill megáldotta Viktor Zolotov orosz nemzetőrparancsnokot az Ukrajna elleni háborúba indulása előtt. Az SZBU kiemelte továbbá a pátriárka által az orosz televíziós propagandistáknak tett kijelentéseket, amelyekben arra buzdította egyháza híveit, hogy csatlakozzanak az Ukrajna elleni háborúhoz.

Az Ukrán Biztonsági Szolgálat arról számolt be, hogy összesen hetven büntetőeljárást indított a moszkvai pátriárkátus alá tartozó egyház ukrajnai képviselői ellen.

Putyin a fő ördögűző, aki kifüstöli a Sátánt Ukrajnából

Az invázió kezdetén Vlagyimir Putyin az ukrajnai háborút a nácimentesítéssel, az ország náciktól való megtisztításával indokolta. A Kreml álláspontja szerint azonban itt az ideje egyenesen a Sátánt kiűzni Ukrajnából.

2022 telének küszöbén Alekszej Pavlov, az orosz Biztonsági Tanács elnökhelyettese azt jelentette be, hogy fontos lenne megkezdeni Ukrajna teljes „desátánizációját”. Ez a sátántalanítás a Sátán kiűzését, az ország tőle való megtisztítását jelenti.

Pavlov arról tájékoztatta a nyilvánosságot, hogy a Sátán egyháza egész Ukrajnában elterjedt, majd feltette a retorikai kérdést: vajon csoda-e, hogy 2015-ben Kijevben egy pogány csoport összetört és meggyalázott egy keresztet, amelyet Nagy Vlagyimir apostoli fejedelemnek, Oroszország Keresztelőjének állítottak.

Az elkövetők a sátánizmus nevében fogalmaztak meg követeléseket – állította Pavlov a média beszámolója szerint –, köztük minden orosz megöléséről. Szerinte az ukrán hatóságok támogatják a sátánizmus ilyen megnyilvánulásait.

„Az ukrán hatóságok a hálózati manipuláció és a pszichotechnológiák segítségével totalitárius hiperszektává alakítják Ukrajnát” – mondta az orosz Biztonsági Tanács vezetője. Szerinte Ukrajnában több száz olyan szekta van, amelyeket egy adott célra hoztak létre.

Kirill pátriárka egy nagy vallási közösség, az Orosz Népi Világtanács előtt azzal egészítette ki ezt a narratívát, hogy a Nyugat a sátánizmus híve, és a Nyugat elleni harc az apokalipszishez vezethet. A pátriárkának azonban volt erre megoldása: Vlagyimir Putyin, a világ első számú ördögűzője, az Antikrisztus elleni harc hőse.

Az amerikai Cornell Egyetem honlapján olvasható egy kitűnő elemzés Putyin belső körének sátános retorikájáról. A cikk szerint amikor az orosz vezetők nácizmusról és sátánizmusról beszélnek Ukrajnában, szélsőségesnek, végletesnek akarják mutatni az ellenfelet. Olyannak, akivel lehetetlen a megbékélés vagy a kompromisszum.

A Swissinfo online magazin Stefan Kube svájci teológussal készített interjút az Oroszország indította háború vallási dimenziójáról. Feltették azt a fontos kérdést: mennyire zajlanak összehangoltan az orosz egyház és az állam akciói?

Kube a pátriárka karácsonyi üzenetét említette példaként, amelyben Kirill felszólította a hadviselő feleket, hogy január 6-án és 7-én tartsanak tűzszünetet az ortodox karácsonyra való tekintettel. Néhány órával később Vlagyimir Putyin ugyanezt javasolta. Ez előzetes megállapodásra utal.

„De a karácsonyi tűzszünetre nem került sor. Ez csak egy módja volt annak, hogy úgy tegyenek, mintha Oroszország békét akarna, miközben a Nyugat »gonosz erői« szabotálják Oroszország kívánságát” – mondta el Kube.

Epifanyij finnországi látogatása

2023 decemberében volt az önrendelkezését elnyert ukrán autokefál ortodox egyház születésnapja. Az ukrán ortodox egyház kijevi metropolitája, Epifanyij Finnországba látogatott, hogy találkozzon az ország egyházainak képviselőivel. A december 15-i sajtótájékoztatón elmondta, hogy az ukránok mintegy 75 százaléka ortodoxnak tartja magát. Valamivel több, mint a lakosság fele az ukrán ortodox egyházhoz tartozik, és körülbelül egynegyedük a moszkvai ortodox pátriárkátus fennhatósága alá.

„Egyházunknak mintegy 9000 egyházközsége van Ukrajnában, a moszkvai pátriárkátusnak 7000” – mondta el a metropolita.

Az ukrán ortodox egyház mindig párbeszédre törekedett a moszkvai pátriárkátus által irányított egyházzal, de nem járt sikerrel. Moszkva nem viszonozta ezt a nyitottságot.

„Úgy látjuk a dolgot, hogy amiként Putyin azt akarja, hogy Ukrajna feltétel nélkül adja meg magát, ugyanúgy igyekszik a moszkvai pátriárkátus a mi puszta létünket is tagadni” – magyarázta Epifanyij.

Moszkva úgy véli, hogy az ukrán nép nem létezik, és hogy az ukránok a „nagy orosz nemzet” részét képezik. A metropolita úgy jellemezte az Oroszország által az ukrán nép ellen elkövetett népirtást és állami terrort, hogy az a múltbeli európai vallásháborúk brutalitására emlékeztet.

„Nehéz megérteni, de az orosz állam és egyháza a 21. században a középkori realitásnak megfelelően él és cselekszik” – mondta Epifanyij.

Szerinte egészen alapvető kérdésekről van szó, mint például hogy létezik-e az ukrán nép és Európa egésze. Az ő részükről viszont az a kérdés, hogy Oroszország, a gonosz birodalmaként, és más totalitárius rezsimek visszatéríthetik-e Európát és a világot a múlt valóságába, ahol az erő uralma és nem a jogállamiság érvényesül.

Epifanyij metropolita arra kérte a megjelenteket, hogy mindennap emlékezzünk meg Ukrajnáról imáinkban.

„Kérjétek Istent, hogy győzedelmeskedjen az igazság, és könyörögjetek igazságos békéért szenvedő népünk számára.”

E fejezet megírásához Petteri Lalu ortodox teológus, a Finn Honvédelmi Főiskola docense nyújtott segítséget.

ÉN, JESSIKKA ARO

Amikor 2018 végén visszatértem Finnországba a korábbi elmenekülésem után, és újra az állami közszolgálati médium, az Yleisradio újságírójaként kezdtem dolgozni, már négy éve folytak ellenem bűncselekmények az Oroszországgal kapcsolatos tényfeltáró tevékenységem miatt. Az eltelt idő felét külföldön töltöttem, hogy ne kelljen attól tartanom, az erőszakos fenyegetések tettekbe csapnak át. Az ellenem folyó hadjárat közvetlenül azután kezdődött, hogy elkezdtem újságíróként az orosz információs hadviselés emberekre gyakorolt hatásaival foglalkozni.

Finnországban megpróbáltam visszatérni különös mindennapjaimhoz. Rögtön az elején nyomozási kérelmeket kellett írnom ügyvédem, Martina Kronström és az Yle biztonsági szakértőinek segítségével azok ellen az emberek ellen, akik ugyanazokkal a vádakkal próbáltak bemocskolni, mint a helsinki kerületi bíróság által már korábban elítélt Johan Bäckman és Ilja Janitskin.

Bäckman Vlagyimir Putyin orosz elnök és az orosz titkosszolgálatok által működtetett Orosz Stratégiai Kutatóintézet képviselője volt az északi országokban. Ilja Janitskin az MV-lehti (MV magazin) nevű online kiadvány főszerkesztője volt, amely többek között a Kreml információs hadviselési eszközének, az RT-nek a cikkeit fordította le és közvetítette a finn közönség számára.

Az interneten és a közösségi médiában folyamatosan drogfogyasztónak, bűnözőnek, hazugnak, az amerikai biztonsági szolgálatok kiszolgálójának és a NATO hibrid katonájának bélyegeztek. Bäckman és Janitskin tudatosan létrehoztak egy olyan közösséget, amelyben verbálisan gyalázhattak engem.

Nyomozási kérelmet fogalmaztam meg Tiina Keskimäkire vonatkozóan, aki a közösségi médiában sárdobálásba kezdett ellenem, miután 2016-ban az MV szóvivőjévé és Janitskin PR-felelősévé nevezték ki. Tucatnyi képernyőfotót gyűjtöttem össze a rendőrség számára Keskimäki Facebookon, Twitteren, az orosz VKontakt és az MV oldalán közzétett posztjairól. A Jessikka-témájú bejegyzései azt mutatták, hogy ijesztő intenzitással követte a tevékenységemet. Valósággal üldözött.

Újra és újra ugyanazt a néhány vádat ismételte ellenem, mondván: hazug vagyok, súlyos bűncselekmények terhelik a lelkiismeretem, börtönben volna a helyem. Emellett drogos vagyok, és egyedül felelős azért, hogy Janitskin, ez a tisztességes állampolgár, „a hatóságok üldözésének” van kitéve. Keskimäki azt állította, hogy információs hadviseléssel foglalkozó amerikai szakemberek állnak mögöttem, és hogy újságíróként egy titkos tervet hajtok végre. Olyan cikkeket osztott meg, amelyek szerint én az Yleisradio csatornáin „információs hadviselést folytatok a NATO katonai szövetség irányítása alatt a finnek ellen”. Voltak napok, amikor többször is posztolt, minden egyes bejegyzésében becsmérlő vagy hamis információkat terjesztve rólam. Lehet, hogy elfogult vagyok, de úgy vélem, hogy a lejárató anyagokkal való ilyenfajta szőnyegbombázás az üldözés tankönyvi példája volt, ami Finnországban bűncselekménynek számít. A törvény szerint üldözésnek minősül, ha valaki ismételten fenyeget, követ, megfigyel, kapcsolatfelvétellel vagy más hasonló módon jogellenesen zaklat egy másik személyt úgy, hogy az az üldözöttben félelmet vagy szorongást kelthet.

Keskimäki a közösségi médiás és a nyilvános szerepléseimet is figyelemmel kísérte, rendszeresen panaszt tett a hatóságoknál, és információigényléseket nyújtott be, megalapozatlan feljelentéseket tett ellenem, és egész e-mail-láncokat írt rólam a biztonsági hatóságoknak és a médiának, azt állítva, hogy bűncselekményeket követtem el. Keskimäki együttműködött egy Panu Huuhtanen nevű, a dél-finnországi Vihtiben élő aktivistával. A módszerük az, hogy újra és újra ugyanazt a dolgot ismételgetik. Ez is egyfajta agymosás. A mechanizmus ugyanaz, mint valami új dolog megtanulásánál: amikor az agyat ismételten ugyanazzal az információval bombázzák, a képzetek egyre erősebbé válnak, akárcsak az izmok edzéskor. A pletyka az ismétlés révén annyira ismerőssé válik, hogy lassanként valóságosnak kezdjük érezni.

Már 2017-ben kértem Keskimäkit, hogy hagyja végre abba – de ő csak még jobban belelendült. A zaklatásomra egy nagyobb kör szerveződött. A társaság tagjai felváltva szálltak rám, és amikor néhányukat elítélték, a többiek folytatták a gyötrésemet. Kezdettől fogva egy erre szövetkezett klikkről volt szó, a fő elkövetők pedig meg sem próbálták elrejteni a köztük lévő kapcsolatot. A látszat szerint kollégák voltak: egymás anyagait népszerűsítették, interjúztatták egymást, közösségi médiában nyíltan diskuráltak. Volt, aki egyenesen partnernek nevezte a másikat.

A klikkben főszerepet játszott Johan Bäckman és az MV első főszerkesztője, Ilja Janitskin, majd a lap második főszerkesztője és a Kreml nevében információs háborút folytató Janus Putkonen, valamint az MV szóvivője, Tiina Keskimäki és társa, Panu Huuhtanen, aki éveken át együtt szerkesztett vele YouTube-os tartalmakat, illetve Juha Molari, aki többtucatnyi zaklató tartalmú anyagot szerkesztett rólam. Juha Korhonen, az MV és számos más kiadvány igazgatója a cserepadon ült háttéremberként.

A rendőrséghez intézett kérelmeimben egyértelműen rámutattam a zaklatásom szisztematikus jellegére. Egy ügyvéd javaslatára azt is kértem a rendőrségtől, hogy vizsgálják ki, nem állhatott-e szervezett bűnözői csoport a kollektív zaklatásom hátterében, hisz sok minden vallott erre: legalább három olyan ember vett részt benne, akik egy bizonyos időszakban együtt követtek el súlyos bűncselekményeket.

Azt vártam, hogy a rendőrség ugyanolyan komolyan vegye a legújabb nyomozási kérelmeim vaskos és alaposan előkészített anyagát, mint ahogyan azt több mint három évvel korábban tette.

Amíg a nyomozás megkezdésére vártam, készülődtem a helsinki fellebbviteli bíróságon folytatódó tárgyalásra. Mind én, mind az alperesek, Ilja Janitskin és Johan Bäckman fellebbeztünk az alsóbb fokon hozott bírósági ítéletük ellen. Véleményem szerint a Janitskin és Bäckman által fizetendő kártérítési összeg túl alacsony, Janitskin és Bäckman szerint viszont túl magas volt.

Kevesebb mint egy éve tartózkodtam Finnországban, és nem éreztem magam biztonságban, mert előfordult, hogy idegenek felismertek, és néha rám kiabáltak az utcán. Olvasták és elhitték a hazugsággyár rólam publikált anyagait.

Orvvideózók

2019 szeptemberében jelent meg az első könyvem, a Kreml nemzetközi információs hadviseléséről szóló Putyin trolljai. Amikor megjelent, szerencsémre nem tudtam még, hogy hamarosan milyen rémálomban találom magam miatta.

A könyvre sokan voltak kíváncsiak, ezért a kiadómmal, a Johnny Knigával két könyvbemutatót is szerveztünk az érdeklődők számára. Meghívást kaptak a könyvem központi figurái Norvégiából és Svédországból, valamint egy ukrán képviselő, akik a Kreml Oroszország határain túlra irányuló hibrid műveleteiről beszéltek. A finn médiumok interjúkat készítettek velem a könyv témájáról, és néhányan a honlapjukon közvetítették a könyvbemutatókat.

Biztonsági intézkedésekre volt szükség: egy hátizsákos férfi, akinek nem derült fény a kilétére, megpróbált erőszakkal bejutni, de a biztonsági őrök kidobták.

A Kremlhez köthető tartalmakat terjesztő álhírmédia és a közösségi médiumok aktivistái is heves érdeklődést mutattak. Vagy talán a megszállottság lenne a találóbb kifejezés. Mivel nem tudták megakadályozni a könyvem megjelenését, sem aláásni annak hitelét a nagyközönség előtt, a megjelenés napján a lélektani erőszak újabb hullámát szabadították rám. Nehéz lenne megszámolni, hányadik hullámról is volt szó.

A kötet megjelenésének estéjén Johan Bäckman, aki korábban a moszkvai Stratégiai Kutatóintézet Észak-Európát képviselő munkatársaként mutatkozott be, Panu Huuhtanennel és Tiina Keskimäkivel beszélgetett élő YouTube-közvetítésben a könyvemről. A hagyományos kritikusokhoz hasonlóan ők is ízekre szedni igyekeztek a kötetet. Azt mondták, hazugságokat tartalmaz, és megragadták az alkalmat, hogy becsméreljék a helsinki kerületi bíróság által egy évvel korábban Bäckman ellen hozott büntetőítéletet az üldözésem ügyében, majd NATO-libuskának és szenzácijessikkának neveztek. Ugyanezeket a gúnyneveket a Bäckman elleni ítéletben az ellenem folytatott üldözés részének tekintették. A zaklatóklikk nagy formában volt. Tiina Keskimäki azt mondta, meglepődött, hogy a könyvemben név szerint említem őt, amikor beszámolok az ellenem irányuló zaklatásáról. Azt mondta, „nem hitte volna, hogy merek róla írni”. Ezzel világosan felfedte a tettei mögött álló szándékot: megfélemlíteni engem, hogy némuljak el. Az adásban Huuhtanen és Keskimäki megismételték azt a Bäckman által évek óta terjesztett hazugságot, hogy én a hozzájuk hasonló „hétköznapi embereket” bélyegzem Putyin trolljainak. Természetesen nem ezt írtam a könyvemben, bár lehet, hogy némi részigazság lett volna benne, ha ezt írom.

A könyvbemutató után részt vettem a Helsinki Könyvvásáron a kiadóm, a Johnny Kniga képviseletében. Ismét privát biztonsági emberekre volt szükség, hogy megvédjenek, és a könyvem üzenete eljuthasson a közönséghez. Miközben a könyvvásár nagyszínpadán a Helsingin Sanomat országos napilap kulturális rovatának munkatársával, Jussi Ahlrothtal és Johanna Vehkoo újságíróval beszélgettem, Panu Huuhtanen és Tiina Keskimäki is megjelent, hogy élőben közvetítsék az alkalmat az online közösségüknek.

Amikor átültem a kiadó standjához, hogy dedikáljam a könyvet az olvasóknak, Huuhtanen és Keskimäki a mobiltelefonjaik kamerájával filmezve közelítettek felém. A többiekkel ellentétben Huuhtanen nem állt a sor végére, hanem előretolakodott, olyan közel hozzám, hogy csak a dedikálóasztal választott el tőle.

„Tiina Keskimäki miért is szerepel ebben a könyvben? Mi ennek az oka?” – kötekedett Huuhtanen, nem törődve azzal, hogy ezzel nemcsak engem zavar, hanem a könyvem olvasóit is, akik a dedikálás mellett néhány szót is szerettek volna váltani velem.

Próbáltam nem venni róla tudomást. A biztonságiak karon fogták és elvezették. Huuhtanen néhány méterrel távolabbról tovább folytatta az internetes élőzést az engedélyem nélkül.

A húgom, Pipsa Aro évek óta figyelemmel kíséri az ellenem folyó hadjáratot. Ő is tárgya volt az MV aljas cikkeinek még 2016-ban, megtorlásul azért, mert nyilvánosan megvédett engem a közösségi médiában. Pipsa a könyvem kéziratának elolvasásával is segített, és ott volt a vásáron, hogy velem ünnepelje a megjelenését.

Amikor észrevettük, hogy Huuhtanen és Keskimäki közelednek, megkértem a húgomat, hogy közvetítse az eseményeket a telefonomon élőben, a Facebookon. A mobilomon már elindítottam a saját streamemet. Pipsának sem kellett kétszer mondani. Videózni kezdte az engem videózó Huuhtanent, és közölte vele, hogy zavaró, amit csinál.

Huuhtanen felváltva irányította a kamerát hol közvetlenül Pipsa arcába, hol felém, közben pedig még mindig próbált provokatívan a közelembe jutni. Mivel nem sikerült átverekednie magát az embereken, beállt a sor végére. A többi sorban állótól eltérően természetesen nem volt nála dedikálandó könyv, így viszont joggal merült fel a kérdés, hogy mi keresnivalója volt ott tulajdonképp.

Pipsa elmagyarázta Huuhtanennek, hogy a viselkedése pontosan olyan, mint ahogy a könyvemben leírtam: zavaró. Huuhtanen mégis folytatta az élőzést, bárki engedélye vagy beleegyezése nélkül filmezett tovább, és szidalmazott engem.

Néhányan a sorban állók közül szóvá tették, hogy Huuhtanen tolakodása mennyire zavaró volt számukra is. Úgy tűnt, még Keskimäkit is zavarja a Huuhtanen által okozott felfordulás: hátrébb húzódott, és óvatosan fotózgatott.

A magam részéről folytattam a dedikálást az olvasóimnak, akik közül sokan már régóta várták a könyvem megjelenését. Amikor Huuhtanen ismét közel jött hozzám, a rendfenntartók kivezették a sorból, és távolabbra kísérték, azonban Keskimäkivel együtt a nyomomban maradt a könyvvásár területén.

Miután minden érdeklődő könyvét aláírtam, Pipsával és egy újdonsült ismerőssel, aki szemtanúja volt az eseményeknek, átmentünk a közeli kávézóba harapni valamit. A kávézó sarkából hamarosan előlépett a telefonját kihívóan maga előtt tartva Panu Huuhtanen. Célirányosan közeledett felénk. Egy kívülálló nem is tudhatta, hogy kéretlenül élő adást készít a nézői számára. Rólunk.

Az ember magánszférájának ilyen erőszakos megsértése a helyzet banalitása ellenére is brutális élmény. Az erőszakosságát fokozza a videózó nyilvánvaló rosszindulata.

Az áldozat beleegyezése nélküli videózás a Kreml által ellenőrzött állami média provokatív eszköze. A Kreml előszeretettel küld rá újságírókat ellenzéki politikusokra és a kormány kritikusaira, hogy az engedélyük nélkül videózzák, fényképezzék őket. A kötekedő újságírók hergelni próbálják az illetőket, hogy konfliktust provokáljanak. A cél az, hogy videóra vegyék a provokáció célpontjának negatív reakcióját; dühét vagy bosszúságát, amelyet aztán végtelenítve ismételhetnek akár éveken keresztül az illető alkalmatlanságának bizonyítékaként.

Bizonyos helyzetekben a nyugati média is „orvul” filmezi le a kiszemeltjeit. Ez általában akkor fordul elő, ha a kérdezett súlyos visszaéléseket követett el, és menekül az újságírók elől.

De 2019 októberében egy finnországi könyvvásáron én csak gondtalanul kávézni szerettem volna, amikor egy rólam évek óta gyűlöletpropagandát és összeesküvés-elméleteket terjesztő, erőszakos szélsőjobboldali és Oroszország-párti körökhöz kötődő gyűlöletinfluenszer azzal a céllal tört rám, hogy a magánéletem határait tudatosan megsértve megingassa a biztonságérzetemet, és fájdalmat okozzon.

Pipsa és én elfordítottuk az arcunkat. Nem tudtuk elkerülni, hogy erőszakkal lefilmezzenek bennünket, de legalább nem engedtük, hogy idegenek az arcunkat látva gúnyolódjanak rajtunk. Hihetetlennek tűnt, hogy Finnországban, a béke állítólagos szigetén a szó szoros értelmében bujkálnom kell egy érzéketlen paparazzo elől.

Huuhtanen már majdnem az asztalunknál volt, amikor a rendfenntartók elkapták, és kikísérték a minket zaklató párost a könyvvásár területéről. Egy zárt oldalajtó előtt folytatták az élőzést. Annyira megsértődtek az őket ért atrocitás miatt, hogy felhívták a segélyszolgálatot, és azzal fenyegetőztek, hogy a rendőrségen tesznek feljelentést a könyvvásár szervezői ellen.

Mindent, mi szem-szájnak ingere a sokos.fi webáruházból

Kevesebb mint egy éve éltem újra Finnországban, és már kimerültnek éreztem magam. Napjaim a fenyegető kommunikációáradat árnyékában teltek. A zaklatás folyton félbeszakította a munkámat, néha naponta többször is.

Továbbra is tartottam képzéseket az orosz információs hadviselés és az újságírás témájában, de Finnországban rendfenntartókra volt szükség a rendezvényeken, hogy megakadályozzák a Keskimäki–Huuhtanen-páros és mások belépését a helyszínre, olyanokét, akik meg akarták zavarni az eseményeket.

Amikor 2019 őszén előadóként vettem részt a Riporterek Határok Nélkül nemzetközi szervezetnek a szólásszabadság témájáról szóló rendezvényén a Nemzeti Múzeumban, Huuhtanen és Keskimäki a regisztrációs pult előtt jelentek meg streamelni – követelték, hogy engedjék be őket, és hogy adjam át nekik az előadásomat. Állításuk szerint rágalmakat terjesztettem róluk az általam vezetett képzéseken. Valójában egy szót sem ejtettem ott róluk.

Az őr kikísérte őket. Egy hasonló rendezvényen Hanasaariban Huuhtanen be tudott jutni a közönség soraiba, mielőtt az őrök eltávolíthatták volna a teremből.

Huuhtanen és Keskimäki a YouTube-os élő közvetítéseikben próbáltak drámát, konfliktust generálni, és ellenségképeket építgetni. Az őrökkel való összetűzéseik során áldozatoknak igyekeztek mutatni magukat. A közvetítések spontánnak tűnnek, de Huuhtanen előre megírta a streamjei forgatókönyvét, és papírról olvasta a szövegét.

A páros két YouTube-videóját is zaklató telefonhívások köré építette: élőben közvetítették a Maaseudun Tulevaisuus (Vidéki Jövő) című, elsősorban vidéki olvasóknak szóló országos lap szerkesztőségével folytatott telefonbeszélgetéseiket. Azért vették célba a Maaseudun Tulevaisuust, mert egy interjúban elmondtam nekik, hogy egyes finn cégek olyan közösségimédia-csatornákon reklámozzák a termékeiket, amelyek hamis információkat terjesztenek finnül.

Huuhtanen és Keskimäki a videóval nyomást igyekezett gyakorolni a Maaseudun Tulevaisuus újságíróira, és követelték, hogy engedjék be őket a szerkesztőségbe, beszélgetni a cikkről, a páros szerint ugyanis a velem készült interjú „talán egy hibrid művelet” volt. Az újságot vezető, szakmailag felkészült újságírók azonban elutasították a szerkesztőségre kívülről irányuló nyomást.

Egyesek talán Putyin-párti trollkodásnak neveznék Huuhtanen és Keskimäki ténykedését. Én úgy látom, hogy a telefonhívások egy olyan pluralizmusellenes és a nyugati demokráciát elutasító stratégia részét képezték, amellyel a finn újságírást, valamint a nyilvános viták légkörét és napirendjét próbálják befolyásolni.

A Maaseudun Tulevaisuus cikke azért lehetett fontos számukra, mert a YouTube-csatornájuk finn cégek által fizetett hirdetésekből szerzett bevételt. A kiskereskedelmi üzletláncot működtető S-csoport karácsonyi kampánya, a „Mindent, mi szem-szájnak ingere a sokos.fi webáruházból – vedd meg most, fizess februárban” például olyan streamek közben termelt nyereséget a párosnak, mint az, amelyikben a kelet-ukrajnai háborúba finn önkénteseket toborzó Johan Bäckman ugyanazokkal a sértésekkel halmozott el engem, amelyekért korábban már elítélték. Ugyanebben az S-csoport szponzorálta videóban Keskimäki azt ismételgette, hogy én elítélt drogfüggő vagyok – aminek a nyilvános terjesztése miatt Ilja Janitskint már korábban elítélték súlyos becsületsértésért.

A YouTube-on ezt és az ehhez hasonló tartalmakat olyan cégek reklámjaiból befolyt bevételek támogatták, mint például a Fazer sütőipari és élelmiszeripari vállalat, a Valio élelmiszeripari cég, a Sokos áruházlánc, a POP Vakuutus biztosítótársaság és a háztartási gépeket gyártó svéd Electrolux. Mivel én is ügyfele voltam ezeknek a cégeknek, felhívtam néhányuk kommunikációs és marketingigazgatóját, hogy megkérdezzem, tudatosan reklámozzák-e magukat ezeken a csatornákon. A vezetők elborzadtak ennek hallatán, és azt ígérték, hogy eltávolítják a hirdetéseket.

Néhányan azt mondták, hogy tulajdonképp nem tudják, mely csatornákon mutatják be a hirdetéseiket. A cégek a reklámanyagokat egy médiaügynökségnek küldik el, és az foglalkozik aztán a hirdetések elhelyezésével a közösségi médiában. Az egyik cég még arra is megkért, hogy segítsek nekik a trollcsatornák számbavételében.

Néhány csatorna ezek közül népszerűnek számít, és elkötelezett nézőkkel rendelkezik. A videóik követői minden bizonnyal fizetőképes ügyfelei vagy potenciális vásárlói sok kereskedelmi vállalkozásnak.

Nem én voltam az egyetlen, akinek a besározását Keskimäki és Huuhtanen pénzszerzésre használta a közösségi médiában. A YouTube monetizációs programja által jóváhagyott, reklámpénzbevételt hozó csatornáikon ügyészek és más finn hatósági személyek befeketítésével is foglalkoztak.

Az MV magazinhoz hasonlóan, Huuhtanen és Keskimäki csatornáján én „bevezető termék” voltam, clickbait-mágnes, aki láthatóságot biztosított az üzeneteiknek. A nevemmel és arcommal hirdetett videók könnyedén gyűjtöttek akár tízezres megtekintést is. Ez finn viszonylatban nem kis szám, különösen a tartalom gyenge minőségét figyelembe véve.

2019. augusztus 29. és december 2. között, azaz alig több, mint három hónap alatt Huuhtanen és Keskimäki legalább huszonhat livestream-videót tett közzé a YouTube-on, amelyekben én voltam a téma. A legtöbb stream borítóképeként az én valahonnan kivágott arcom szerepelt. A képet valódi médiumoktól, például az Ilta-Sanomat felületéről lopták.

Valamikor tehát a hagyományos média fotósaival folytatott jó együttműködés részeként készültek ezek a fotók. Abszurd volt azt látni, ahogy az arcom most egy többórás perverz lejárató streamben bukkan fel, a névtelen kommentelők durva kommentáradatának célpontjaként.

A rólam szóló anyagokat nézve gyakran automatikusan bekapcsolt bennem a pszichológiai védekező mechanizmus: lezsibbadtam. Nem éreztem semmit, csak mechanikusan ellenőriztem, hogy a videóban megfenyegettek-e, vagy tervezik-e, hogy fizikailag követnek valamilyen konkrét jövőbeli eseményre. Ezután rutinszerűen lementettem a videókat, és feljegyeztem a közzététel dátumát, a nevet, a linket és a kattintások számát a jövőbeli bűnügyi feljelentésekhez.

Az abba vetett őszinte hit védett meg, hogy hamarosan eljön a nap, amikor igazságot szolgáltatnak nekem. Bár szorongtam és féltem, a korábbi sikeres bírósági eljárásoknak köszönhetően biztonságban éreztem magam. Hittem abban, hogy a rendőrség majd rendbe teszi a dolgokat. Biztos voltam benne, hogy az engem szemérmetlenül zaklató embereket idővel el fogják ítélni, csak fel kell hívnom rá a rendőrség figyelmét, és utána megy minden, mint a karikacsapás.

Tiina Keskimäki is pénzt gyűjtött a nézőitől ugyanilyen jellegű tartalmakkal, amelyek borítóképeként valamelyik tisztességes hírmédium rólam készült fotóját használta. Az egyik ilyen videóban Keskimäki azt állította, hogy én tettem tönkre Ilja Janitskin életét, hozzátéve, hogy én és az ügyvédem okoztuk a halálát, meggyilkoltuk őt. A helsinki kerületi bíróság azonban úgy ítélte meg, hogy Janitskin volt az, aki rendkívüli bosszúhadjáratot indított ellenem az MV magazinról és Oroszországról szóló cikkeim miatt.

Az ellenem irányuló zaklatásnak több célja is volt. Hosszú távon az emberek jogosként feltüntetett megvetésének, gyűlöletének és agressziójának tárgyává tettek. Keskimäki és társai valójában azért álltak rajtam bosszút, mert a munkámat végeztem újságíróként.

A finn társadalom és a jogállamiság szempontjából a legaggasztóbb az volt, hogy a hergeléssé fajuló zaklatás egyben bosszú is volt a Johan Bäckman és Ilja Janitskin ellen korábban benyújtott nyomozási kérelmeimért. Azért is akartak példásan elbánni velem, hogy többé ne merjek jogi lépéseket tenni. Ha pedig mégis megtenném, akkor számítsak rá, hogy megkeserítik és a lehetetlenségig megnehezítik az életemet.

Megmutattam jogászoknak a Bäckman, Keskimäki, Huuhtanen és társaik által rólam készített anyagokat. Valamennyiük véleménye szerint a tartalmak többsége nagy valószínűséggel kimeríti a bűncselekmény fogalmát: becsületsértésnek, a magánéletet sértő információk terjesztésének, üldözésnek minősülnek.

2019 őszén átmentem az Yle székhelye melletti háztömbben működő pasilai rendőrőrsre, és újabb nyomozási kérelmet nyújtottam be. Egy rendőr nyilvántartásba vette a kérelmemet, egyúttal ajánlotta, hogy próbáljak meg távoltartási végzést kérni a nyomomba szegődött páros ellen a bíróságon. Hálás voltam az újszerű ötletért.

Az ügyvédemmel, Martina Kronströmmel be is nyújtottuk a távoltartási végzés iránti kérelmet.

Halszálka-parketta

Azt reméltem, hogy a helsinki fellebbviteli bíróságon folyó tárgyalás méltóságteljesebb keretek közt zajlik majd, mint a kerületi bíróságon, ahol az MV magazin támogatói zaklatták a hagyományos média újságíróit, engem és a tanúkat.

Rosszul gondoltam.

2019 októberének végén a helsinki fellebbviteli bíróságon a rendszerellenes, Kreml-barát szekta megint csak azt művelte, amihez a legjobban ért.

Panu Huuhtanen a főbejáratnál üvöltötte a livestream kamerájába, hogy az adófizetők pénzén támadom Ilja Janitskint. A fellebbviteli bíróság előterében összeesküvés-elméleteket terjesztettek az ügyvédemről, Martina Kronströmről, és az internet szennycsatornái lefilmezték, amint az Yle újságírója, Merja Niilola meginterjúvolja Juha-Mikko Hämäläinen ügyészt.

Az ügy egyik vádlottja, Johan Bäckman magával hozta az észt Bronzharcos szobrának miniatűr mását a bíróságra, és a katonaszobrocskával a kezében, mosolyogva pózolt a sajtófotósoknak. A kerületi bíróságon tárgyalt ügyben a miniatűr katona szerepet kapott Bäckman ellenem folytatott zaklatóhadjáratában, mert egy hasonlót el is küldött nekem ajándékba.

„Ezt a bűnügyi múzeumnak adományozhatnám” – mondta Bäckman az Ilta Sanomat riporterének, Rami Mäkinennek.

Én csak a közvetítésekben követtem nyomon az igazságszolgáltatás intézményének megcsúfolását. Mint felperes, a vádlottak erőszakos fenyegetései miatt, és hogy kikerüljem a zaklatásszámba menő streamelést, az oldalajtón keresztül kellett belépnem a fellebbviteli bíróságra. Nekem kellett félreállnom az útból, hogy a zaklatók kedvükre hőzönghessenek.

A fellebbviteli bíróságon belül csak egy nagy kulcscsomót csörgető őr segítségével juthattam be a tárgyalóterembe. Az őr kísért be engem és az ügyvédemet egy kis ablaktalan váróteremből a fogvatartottak számára fenntartott, zárt folyosókon keresztül. Ugyanez a bánásmód várt Pipsa húgomra is, akit már szintén értek támadások a közösségi médiában, mert tanúskodni készült mellettem.

Miközben mi az ablaktalan fülkében kuporogtunk, az életemet tönkretevő bűnözők, támogatóik egész hadától kísérve úgy viselkedtek kint, mintha övék lenne a világ. Bäckman a bűntette eszközének másolatát lóbálta, tudatában annak, hogy éppen azzal a tárggyal keltett bennem korábban szorongást és félelmet.

A teremben folytatódtak a megaláztatások. Tiina Keskimäki, Panu Huuhtanen és a klikk sok más tagja közvetlenül mögöttem helyezkedett el. Ingatag, szürke paravánokkal elválasztottak ugyan fizikailag mind a vádlottaktól, mind a hátam mögött lesben álló bajkeverőktől, de a virtuális valóságban nem voltak korlátok: Keskimäki, Huuhtanen és társuk, Juha Korhonen elferdítve tették közzé a kijelentéseimet az interneten, közben bűnözőnek bélyegezve engem.

Abszurd volt a helyzet. Szennylapok évekkel korábbi cikkei miatt kellett bíróságon keresnem igazságtételt, míg a hátam mögött ülő zaklatók valósággal elárasztották az internetet a hazugságaikkal, közben azt állítva, hogy én tanúskodom hamisan a bíróságon.

Nem tudtam elhinni, hogy ez történik velem. Finnországban mindenkinek alkotmányos joga, hogy tisztességes bírósági eljárásban részesüljön. Amikor megnéztem, hogy milyen anyagot gyártottak és tettek rólam közzé az interneten valós időben, a fellebbviteli bíróság tagjainak szeme láttára és anélkül, hogy bárki közbeavatkozott volna, elgondolkodtam azon, hogy miként egyeztethető össze ez a helyzet Finnország akkori uniós elnökségének célkitűzéseivel. Ezek közé tartozott a jogállamiság elvének érvényesítése Lengyelországban és Magyarországon.

Támaszt is kaptam persze a sajtószabadság és a véleménynyilvánítás szabadságának védelmezői, illetve a barátaim részéről, akik szintén megjelentek a közönség soraiban. Jelen volt például Elina Hirvonen és Oula Silvennoinen, a finn PEN, a művészi, sajtó- és szólásszabadságot zászlójára tűző nemzetközi szervezet képviseletében, valamint Tiia Silvennoinen emberi jogi aktivista.

Őket is megszégyenítették a bíróság folyosóin. Az arcukat filmezték, és gúnyolódva emlegették a nevüket, annak ellenére, hogy tiltakoztak ellene. Egy barátom elmondta, hogy a zaklatók körében olyan emelkedett hangulat uralkodott, mint egy haveri társaságban sörözéskor.

A kerületi bíróságon az előző évben a tárgyalást vezető bíró korlátozta a tárgyalóteremben való randalírozást, egy olyan személyt pedig, aki titokban filmezte a tárgyalást, pénzbírsággal sújtottak. Itt, a fellebbviteli bíróságon azonban a közönséget senki sem tartotta kordában.

Egyik nap a fellebbviteli bíróság egyik tagja olyan hosszasan ült csukott szemmel, hogy úgy tűnt, szendereg.

Saját, személyes értékrend

A fellebbviteli tárgyalás rosszul kezdődött. Az alperes engem állított be bűnözőnek.

Az ülés során Ilja Janitskin ügyvédje, Anu Koivu elkezdett felolvasni egy 2002-ben, tizenhét évvel korábban kábítószer-birtoklás ügyében felvett kihallgatási jegyzőkönyvet, ugyanazt a dokumentumot, amelyet Johan Bäckman az ellenem folytatott hadjárata során megszerzett a Hyvinkääi Járásbíróságról, és nyilvánosságra hozott az MV hasábjain, hogy lejárasson, és elhiteltelenítse az Oroszországgal kapcsolatos tényfeltáró munkámat. A fellebbviteli bíróságon Bäckman tetteivel kellett volna foglalkoznunk, nem az enyéimmel.

Az ügyvéd a barátom nevét is felolvasta a kihallgatási jegyzőkönyvből, amit jogtalannak találtam, és könnyek közt tiltakoztam a tárgyalt ügy szempontjából irreleváns dokumentum kiteregetése miatt a tárgyaláson. Nem tudom, hogy a bíróság tagjai, akik az emelvényről hallgatták Koivu szenzációhajhász tirádáit, miért nem állították le a felolvasást, hisz nem én voltam a vádlott. A meghallgatáson Janitskin és Bäckman aktáival kellett volna foglalkozni. Első fokon nem történt ilyesmi.

Mivel a tárgyalóteremben zavartalanul folytatódott az irat felolvasása, sírva mentem ki a folyosóra, ahová egy őr követett. A folyosón vártam ki, hogy Anu Koivu ügyvéd átitathassa a zsúfolt tárgyalóteremben ülők tudatát azzal, hogy fiatalkoromban drogproblémával küzdöttem, illetve megszellőztesse az egykori ügy minden csámcsogni való részletét.

Amikor visszatértem a terembe, a halszálka-parkettára függesztettem a tekintetem. Újra kellene csiszolni és lakkozni. Mellettem és mögöttem szürke, puha falú paravánok álltak, olyanok, amilyenekre az irodában gombostűvel feltűzik a listát arról, ki mikor soros a kávéfőzésben.

Keskimäki és Huuhtanen a paraván túloldalán a fellebbviteli bírósági tárgyalás minden napján videókat készítettek a YouTube-csatornájukra, célkeresztben az én eltorzított személyiségemmel. A videókban ugyanazokat az összeesküvés-elméleteket terjesztették, mint Janitskin és Bäckman azokban az írásaikban, amelyeket a bíróságon tárgyaltunk: kitalált történeteket az amerikai titkosszolgálatokkal és a NATO-val való kapcsolataimról. A videóikban NATO-troll és NATO-liba voltam, és persze most már „paraván-királykisasszony” meg „spanyolfal-Csipkerózsika” is.

De a tárgyalásról szóló közvetítésekben nem elégedtek meg ennyivel. Az első nap után Tiina Keskimäki elmondta, hogy Arto Nyberg műsorában jegygyűrűt látott az ujjamon, és azt találgatta, hogy ki „az a férfi, aki meggyűrűzött”. Azon tűnődött, hogy vajon az engem támogató Kai Kotiranta ügyvéd volt-e az, aki mellettem ült a paraván mögött, vagy a per egyik tanúja, a volt főnököm és az Yle főszerkesztője, Atte Jääskeläinen.

A magánéletem márpedig nem tartozik senkire.

A másik alperes, Ilja Janitskin a meghallgatás nagy részében a kemény legényt játszotta. Amikor az MV becsületsértő cikkeinek magas olvasottságáról volt szó, azt mondta, hogy én magam manipuláltam az MV magazin kattintásszámát. Amikor Janitskin felelősségét tárgyaltuk az olvasók és trollok által az MV velem kapcsolatos tartalmai alá írt gyűlöletkommentárokért, ő azt állította, hogy az én főnökeim írták azokat.

A kommentekben olyan durva dolgok szerepeltek, mint hogy annyi homokot kellene feldugni a végbélnyílásomba, hogy az a szememen keresztül ömöljön ki, illetve nyílt személyeskedések, például hogy ilyen-olyan kurva vagyok.

Egy alkalommal azonban Janitskin megmutatta a valódi énjét. Az ügyvédem, Martina Kronström megkérdezte tőle, hogy az ellenem folytatott publikációs tevékenysége összhangban van-e a saját személyes értékrendjével.

Nem voltam felkészülve Janitskin válaszára, ami nemleges volt.

Tehát nem?!

Azt hiszem, hogy Janitskin támogatói a teremben szintén meglepődtek. Nem tudom, miért árulta el, hogy a személyes értékrendjének ellentmondó dolgot művelt. Addig a pontig több mint négy éven át érvelt amellett, hogy újságíróként és a szólásszabadság harcosaként joga, sőt kötelessége megírni, hogy bűnöző, drogfüggő, amfetaminhasználó, téveszmékkel házaló ember vagyok, ráadásul az amerikai titkosszolgálatok szolgálatában állok.

A Janitskin-ügy megerősítette bennem azt a meggyőződést, hogy ebben a körben sokan parancsra dolgoztak, és az én zaklatásomért kaptak fizetést vagy más előnyöket. Egy mocskolódó cikk megírása is munka. Szórakozásból vagy ellenszolgáltatás nélkül kétlem, hogy bárki is több száz cikket publikált volna rólam.

Ennek belátása egyszerre volt megnyugtató és ijesztő.

A minket elválasztó paraván miatt ott nem láttam Janitskin arcát, csak később, a tudósítások fotóin. A testvérem, Pipsa viszont ismét a tanúk padjára lépett, letette az esküt, Janitskin szemébe nézett, és vallomást tett ellene. Amikor azt próbálta leírni a bíróság előtt, hogy Janitskin sajtótevékenysége milyen pusztító hatással volt rám, mennyire megváltoztam, hogyan ment veszendőbe az életem, és hogy ő úgy érezte, elvesztette a nővérét, Pipsa hangja megtört.

Tudtam, hogy a húgomat felzaklatja mindez, mert őt is célba vették az alapfokon tett vallomást követően, közvetlenül a fellebbviteli bírósági meghallgatás előtt, illetve már évekkel a tárgyalást megelőzően is. Miattam. Csodáltam a bátorságát.

Később Pipsa elmondta, hogy Janitskin lefelé, az asztalra szegezte a tekintetét. Talán szégyellte magát, talán nem is figyelt.

Mindenesetre Pipsa vallomása után Tiina Keskimäki és Panu Huuhtanen újabb élő közvetítésben foglalkozott a tárgyalással a YouTube-on. Kikérték a bíróságtól a meghallgatás hangfelvételeit, és az adásban lejátszották a síró Pipsa vallomását, majd kárörvendően élcelődtek rajta.

Soha nem éreztem előtte akkora szomorúságot. Egészen más tapasztalat az, amikor az ember évekig tartó rágalomhadjárat célpontja. Alkalmazkodik a pszichológiai bántalmazáshoz, mert nincs más választása.

De egy családtag nyilvános megalázása, az szinte fizikai fájdalmat okoz.

Ekkortájt, 2019 karácsonya előtt az ügyvédem, Martina Kronström felvette a kapcsolatot a rendőrséggel. Nem hívtak be kihallgatásra, és a rendőrség nem kért további anyagokat. Úgy tűnt, hogy a nyomozási kérelmeim ügyében egyáltalán nem haladnak, vagy legalábbis közel sem olyan gyorsan, mint 2016-ban, amikor először kértem vizsgálatot Johan Bäckmannal és Ilja Janitskinnel szemben.

Az ügyvédem arról érdeklődött a rendőrségen, hogyan halad a vizsgálat. A rendőrség telefonon közölte Kronströmmel, hogy „a nyomozási kérelemben említett személyek beidézése kihallgatásra valószínűleg további zaklatáshoz vezetne”. A telefonbeszélgetés azt a benyomást keltette az ügyvédemben, hogy a rendőrség vonakodik kivizsgálni a cselekményeket, amelyeket a jelek szerint egyáltalán nem is tekint bűncselekményeknek.

Ezt furcsának találtam. A helsinki rendőrség más nyomozói, akik látták ugyanazt az anyagot, arról biztosítottak, hogy bűncselekménynek minősülő tevékenységről van szó, amely bizonyos elemeiben szervezettnek tűnt számukra.

Aggasztónak találtam a nyomozást vezető rendőr hozzáállását. Felhívtam a Központi Rendőrkapitányság egyik tisztviselőjét, mert láttam, hogy nyilvánosan kommentált egy nemrégiben történt hasonló esetet: egy finn közösségimédia-influenszer elmondta, hogy a rendőrség azt javasolta, ne vizsgálják ki az ellene irányuló fenyegetést, mert a nyomozás provokálhatja az elkövetőt. Az Országos Rendőr-főkapitányság tisztviselője azt mondta erről a Helsingin Sanomat újságírójának, hogy az elkövető reakciója nem befolyásolhatja a rendőrség döntését az előzetes nyomozás lefolytatásáról.

Elmondtam az Országos Rendőr-főkapitányság egyik tisztviselőjének, hogy a rendőrség azt mondta az esetemről: csak további zaklatáshoz vezet majd, ha vizsgálatot indítanak. A tisztviselő e-mailben kért további tájékoztatást. Elküldtem az információkat, de nem válaszolt. Ekkor egy másik tisztviselőtől kértem segítséget, aki azt tanácsolta, tegyek panaszt a helsinki rendőrség ellen a parlamenti ombudsmannál.

Ekkor még mindig reménykedve vártam a vizsgálat megkezdésére. Talán csak túl türelmetlen vagyok, gondoltam, a rendőrség minden tőle telhetőt megtesz. Kiszolgáltatottan vártam tőlük a segítséget, ahogy egy gyermek a szüleitől, bíztam bennük.

Emellett túl sok jogi csatározás volt folyamatban körülöttem ahhoz, hogy bármilyen újabb panaszra koncentrálni tudjak.

Könnyű azt mondani valakinek jó szándékúan, hogy „tegyen panaszt”, akárcsak azt, hogy „tegyen feljelentést”. Sikeres panasztételhez ügyvédet kell fogadni, és az még nem jelent garanciát arra, hogy sikerrel jár az ember.

A pénz mellett pedig megint csak időt kell fordítani a panasz benyújtására.

Bevallom, jólesett volna élni is valamikor.

A távoltartási végzés

A távoltartási végzés elbírálása sokkal gyorsabban zajlott, mint a büntetőeljárások. Erre 2019. december elején került sor.

A kérelmet a youtuberduó félelmet és szorongást keltő megközelítési kísérleteire alapoztuk. Úgy ítéltük, hogy Panu Huuhtanen és Tiina Keskimäki arra törekedett, hogy korlátozza a lehetőségeimet újságírói munkám során, és kértük a bíróságot, hogy fizikailag és virtuálisan is korlátozza a közeledésüket hozzám.

A távoltartási végzés elrendeléséhez nem szükséges fizikai bántalmazás. Elrendelhető, amennyiben a kérelmező egészségét fenyegető bűncselekmény, például testi sértés, szabadsága korlátozására irányuló bűncselekmény, például üldözés, nyugalma megzavarására irányuló bűncselekmény, például a magánéletet sértő információk terjesztése, becsületsértés vagy egyéb, bűncselekménynek nem minősülő súlyos zaklatás esete áll fenn. A kormány előterjesztése szerint egyéb súlyos zaklatás lehet például az ismételten tanúsított gúnyos vagy sértő magatartás, még akkor is, ha az nem meríti ki a becsületsértés fogalmát.

Ezért aztán reménykedtem abban, hogy a Huuhtanen és Keskimäki részéről tapasztalt, évek óta tartó zaklatást egy távoltartási végzéssel meg lehetne akadályozni. Talán nem kell megvárnom, hogy a rendőrség kivizsgálja a bűncselekményeket, amelyekkel gyanúsíthatóak. Talán a távoltartási végzés elég lehet arra, hogy megfékezze a páros által a nyilvánosság előtt elkövetett pszichológiai zaklatást. Amíg a végzés hatálya alatt állnak, nem lenne szabad kapcsolatba lépniük velem, még kísérletet sem tehetnének rá. Nem lenne szabad követniük vagy megfigyelniük. Ha mégis megtennék, a rendőrségnek joga lenne azonnal közbelépni.

A távoltartási végzés azért is tűnt lehetséges megoldásnak, mert a finn büntető törvénykönyv közvetetten testi sértésként ismeri el a pszichológiai erőszakot. A törvény szerint az, aki más személlyel szemben fizikai erőszakot alkalmaz, vagy ilyen erőszak alkalmazása nélkül más személy egészségét károsítja, fájdalmat okoz neki, eszméletlen vagy ahhoz hasonló állapotba hozza, az testi sértésért pénzbírsággal vagy két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.

Amikor Huuhtanen és Keskimäki idézést kaptak a távoltartási végzéssel kapcsolatos meghallgatásra, gúnyolódni kezdtek a dolgon a közösségi médiában. Egyikük egy videóban hangosan felolvasta a távoltartási kérelmet, amely akkor még titkosnak számított.

Tudtam, hogy a bíróság bizonyítékot fog kérni a zaklatásról, ezért készítettem egy összeállítást a tevékenységükről, amellyel kapcsolatban úgy éreztem, gátat kell neki szabni. A videón Huuhtanen azt kiabálta a helsinki kerületi bíróság udvarán, hogy én a NATO, az Europol és egy hibrid központ alkalmazottja vagyok, illetve drogfüggő, akit börtönbe fognak zárni, amikor Finnországban helyreáll a törvény és a rend. Egy másik videórészletben Huuhtanen az Yleisradio udvarán egy megafonba kiabálva követelte, hogy igazítsam helyre az „álhíreket”, amelyeket szerinte Ilja Janitskinról írtam. De több felvételt is találtam, amelyeken Huuhtanen és Keskimäki megpróbált fizikailag közel férkőzni hozzám.

A kerületi bíróságon körülbelül tizenöt órásra nyújtották a tárgyalást. Hosszasan ecsetelték, hogy ők a véleménynyilvánítás szabadságáról szóló törvény által védett, törvénytisztelő médiát képviselik, és ezért joguk van, sőt kötelességük kritikusan viszonyulni a tevékenységemhez.

Valójában az említett, a véleménynyilvánítás szabadságáról szóló törvény által védett médiának számos törvényi feltételt kell teljesítenie. Huuhtanen és Keskimäki csatornája a legjobb szándékkal számolva is mindössze egy feltételnek felelt meg: állítólag volt kinevezett főszerkesztője. A véleménynyilvánítás szabadságáról szóló törvény többi feltételét nem teljesítették.

A tanúim részletesen beszámoltak a zaklatásról. Jelen volt az Yle akkori biztonsági igazgatója és Jaakko Pietiläinen is, a könyveimet megjelentető Johnny Kniga Kiadótól, a WSOY leányvállalatától. Kíváncsian vártam a tárgyalás kimenetelét.

Huuhtanen és Keskimäki eközben kikérték a felvételeket a bíróságtól, és nézettséget vonzó, gúnyolódásra alkalmat szolgáltató tartalomként feltöltötték őket a YouTube-csatornájukra. Még most, 2023 őszén is elérhető a tárgyalás teljes felvétele Tiina Keskimäki YouTube-csatornáján.

A helsinki kerületi bíróság 2020. január 10-én elutasította a távoltartási végzés iránti kérelmemet, a bíró azonban megállapította, hogy a két említett személy súlyos zaklatást követett el, és ezzel több bűncselekmény is a számlájukra írható, például az, hogy üldöztek, a magánéletet sértő információkat terjesztettek rólam, és becsületsértést követtek el.

A bíró arra a következtetésre jutott – utólagos értékelés alapján teljesen helyesen –, hogy a zaklatás nagy valószínűséggel a jövőben is folytatódni fog. Mivel azonban a bíró véleménye szerint Keskimäki és Huuhtanen a véleménynyilvánítás szabadságáról szóló törvény által védett tömegtájékoztatási eszközt képviseltek, a véleménynyilvánítás szabadságáról szóló törvény értelmében jogukban állt engem bírálni. Ezért nem lehetett távoltartást elrendelni velük szemben.

Huuhtanen és Keskimäki gyűlöletközösségében a káröröm nem ismert határokat. Meglepő módon Jussi Halla-aho, a Finnek Pártjának (Perussuomalaiset) elnöke és parlamenti képviselője olvasta a híreket, és kaján megjegyzést tett a Twitter-oldalamon, ahol arról posztoltam, hogy várom az ítéletet.

„Remélem, tiszteletben tartja az igazságszolgáltatás döntését. Az igazságszolgáltatás intézményének megkérdőjelezése pontosan az, amit Putyin akar” – írta Halla-aho.

Általában az elítéltektől szokás azt követelni, hogy tartsák tiszteletben az igazságszolgáltatás döntését. Engem nem ítéltek el.

Eszembe jutott, hogy Jussi Halla-aho, pártja vezetőségének többi tagjával együtt, nyíltan támogatta a közösségi médiában Ilja Janitskint 2018 októberében, azon a napon, amikor a bíróság alapfokon elítélte őt és Bäckmant. A Finnek Pártjának az orosz trollfarm-üzemeltetőkkel ápolt meghitt viszonyát részletesebben is tárgyaltam a Putyin trolljai című könyvemben.

A távoltartási végzés kapcsán írt tweettel Jussi Halla-aho egyben fel is hívta a támogatói figyelmét arra, hogy belém köthetnek. Az egyik követője meg is kérdezte tőlem, tudom-e, hol vehetne egy kis speedet.

Amikor Martin Scheinin emberi jogokkal foglalkozó jogász mellém állt a Twitteren, Jussi Halla-aho megosztotta mind Scheinin tweetjeit, mind az enyémeket, és vicclapba, bohózatba vagy egyenesen Monty Python-filmbe illőnek gúnyolta őket. És ez az ember indult a Finn Köztársaság elnöki posztjáért 2024-ben.

Már korábban is észrevettem, hogy Halla-aho kissé rögeszmésen viszonyul hozzám. Még a Seiska című pletykalapba is bekerült emiatt, mert nem sokkal a Putyin trolljai című könyvem megjelenése előtt, Putyin finnországi látogatása idején Halla-aho azt tweetelte: „Remélem, a média figyelemmel kíséri, hogy melyik finn politikusok mosolyognak Putyin elnök mellett és beszélnek a szája íze szerint. Jessikka Aro is aligha méltóztat felkelni a kanapéról, és hallatni a hangját, hiszen Trump nincs a közelben.”

A Kreml több európai országban támogatja és radikalizálja a nacionalista jobboldalt. Valami oka Halla-ahónak is van arra, hogy támogatja a Mitä vittua (Mi a fasz?) című kétes kiadvány aktivistáit, akik üldöznek egy Oroszországgal a hivatásának megfelelően foglalkozó finn újságírót.

Fogalmam sincs, hogy mi lehet az.

Hétfőn, három nappal a távoltartás ügyében született döntés után Leena Meri, a Finnek Pártjának képviselője és okleveles szakjogász – jelenleg Finnország igazságügyi minisztere – lobbizni kezdett a YouTube-os zaklatóim mellett. Huuhtanen és Keskimäki egész hétvégén azon spekuláltak a YouTube-on, hogy ki fogja kifizetni a perek kapcsán felmerülő költségeimet. Már a kerületi bíróságon is megpróbálták kideríteni.

Végül a youtuberpáros azon örömködött a YouTube-on, hogy Leena Meri képviselő megígérte, megérdeklődi, ki áll a jogi költségek kifizetése mögött, mégpedig a munkáltatóm, az Yleisradio közszolgálati műsorszolgáltató felügyelőbizottságában, amelynek Meri is tagja volt. Az Yle felügyelőbizottságának tagjaként Meri elvileg nagyobb hozzáféréssel rendelkezett az akkori munkaadóm adataihoz, és így az én adataimhoz is, mint a legtöbb parlamenti képviselő.

2020. január 15-én Leena Meri parlamenti képviselő a következő tweetet küldte Panu Huuhtanennek és Merja Ylä-Anttilának, az Yle vezérigazgatójának:

A felügyelőbizottság nem dönt pénzügyi kérdésekről, és nem hoz operatív döntéseket, tehát nincs döntési jogkörünk. A kérdést azonban feltettem, ahogyan Ön kívánta.

A kérdést azonban feltettem, ahogyan Ön kívánta.

Amikor én, a húgom és többen mások együtt tiltakoztunk az ellen, hogy Meri az Yle felügyelőbizottságának tagjaként az engem és a munkámat évek óta zavarni igyekvő emberek nevében kéri ki a munkáltatómtól az adataimat, Meri továbbra is igazolni próbálta a cselekedetét:

Az Yle valóban teljes egészében az adófizetők pénzéből működik, és én is úgy látom, hogy nincs semmilyen információ az ügyről. Jó lenne, ha tisztázódna a dolog, hogy az emberek ne bocsátkozzanak spekulációkba.

Twitteren közöltem Meri képviselővel, hogy a trolljelenséggel kapcsolatos tényfeltáró munkám miatt 2014 óta kutakodnak illetéktelenek az adataim között a járásbíróságon, az önkormányzati hivatalnál, az egyetememen, az adóhatóságnál és a munkáltatómnál, majd megkérdeztem, miért vesz részt a zaklatók által indított hadjáratban.

Meri képviselőasszony nem adott választ.

Jussi Halla-aho és Leena Meri megnyilvánulásait egyaránt antidemokratikusnak és elfogadhatatlannak tartom. A Meri lépéseivel kapcsolatos aggályaimat jeleztem mind a munkáltatómnak, mind az Újságírók Szakszervezetének.

Próbáltam tehát távoltartási végzést kérni, és a bíró, miután megvizsgálta az ügyet, úgy ítélte meg, hogy súlyos zaklatás célpontja vagyok. Végül azonban a próbálkozásom további, még súlyosabb zaklatáshoz vezetett, politikai hatalommal bíró, vezető politikusok részéről.

Az ügyvédemmel fellebbeztünk a távoltartással kapcsolatos döntés ellen a helsinki fellebbviteli bíróságon, és ott újabb kört futottunk. A fellebbviteli bíróság 2020 decemberében a véleménynyilvánítás szabadságára és az előzetes cenzúra tilalmára hivatkozva elutasította a kérelmemet, bár bírálta, hogy az általam zavarónak minősített üzeneteket továbbra is terjesztik.

A fellebbviteli bíróság úgy vélte, hogy a szövegeket csak utólag kell elbírálni, például büntetőjogi szempontból.

A bíróság mindkét fokon úgy ítélte meg, hogy az ügyet bűnügyi nyomozás keretében kell elbírálni, a rendőrség azonban ekkor még el sem indította az előzetes vizsgálatot.

Minden egyes kísérletem arra, hogy jogorvoslatot kérjek, még több gyűlölködő üzenetet generált. Arra már gondolni sem volt energiám, hogy a Legfelsőbb Bírósághoz forduljak.

A populista igazság izgalomba hoz

2020 nyarán a Finnek Pártjának adófizetői pénzekből finanszírozott, Suomen Perusta (Finnország Alapja) elnevezésű agytrösztje megjelentette dr. Jukka Hankamäki Az igazság izgalomba hoz című kötetét. Jussi Halla-aho is jelen volt a bemutatóján.

Átnéztem a röpiratszerű könyvet, amelyet az agytröszt honlapján elérhetővé tettek. A brosúra szövegét nemcsak kirívó nőgyűlölet és rasszizmus jellemzi, hanem több oldalon keresztül otromba és diszkriminatív stílusban foglalkozik az én személyemmel is. A kötetet jegyző Hankamäki ismételten drogfüggőnek bélyegez, hangsúlyozva, hogy amfetaminnal kapcsolatos bírósági ítéletről van szó az esetemben, pontosabban „amfetamin birtoklásáért kapott ítéletről”.

Hankamäki szerint valótlan állításokat terjesztettem az MV magazin oroszországi kötődéséről. Továbbá „mártír, áldozati pózban tetszelgő és látszatelnyomás áldozata” voltam a brosúra lapjain. Azt írta, hogy csak a pénz csillog a szemem előtt, és felsorolta a könyvem megírásához kapott támogatásokat. Ehhez az MV magazinban megjelent cikkeket használta forrásként.

A pamfletíró szerint én háborút vívok a finnek ellen, ugyanakkor Finnország egyik leghiúbb celebje vagyok.

„Objektíven szólva Aro egy középszerű publicista, oknyomozó újságíróként pedig inkább köldöknézegetéssel foglalkozik. Senkinek sem kellene vele törődnie” – írja Hankamäki.

A Finnek Párt agytrösztje által közzétett szöveget olvasva több kérdés is felmerült bennem. Hankamäki olyan kijelentéseket terjesztett benne, amelyek miatt korábban már elítélték az azokat megjelentetőket. Számos, a Finnek Pártjához köthető, befolyásos politikai szereplő támogatta a művet, kiadóként Marko Hamilo dicsérte a munkát, Timo Vihavainen professzor méltatta az irományt, különösen a tényszerűségéért, és nagy jövőt jósolt a könyvnek.

Felhívtam az Oktatási és Kulturális Minisztériumot, hogy a pártok szellemi műhelyeinek nyújtott állami támogatás elosztásáról tegyek fel kérdéseket. Ismertettem a tisztviselővel a Finnek Pártja által megjelentetett kiadvány tartalmát, és megkérdeztem, hogy összhangban van-e mindez a szellemi műhelyeknek nyújtott támogatások odaítélésének feltételeivel. A tisztviselő akkor annyit válaszolt, hogy nem úgy hangzik, sőt, törvénytelen felhasználásnak tűnik, és további információkat kért. Tájékoztattam őket, és egyúttal jeleztem nekik, hogy rajtam kívül milyen más személyekről terjeszt a kiadvány valótlan tartalmakat.

Másnap az akkor hivatalban lévő kulturális miniszter, Hanna

Kosonen Twitteren bejelentette, hogy az OKM vizsgálja az egész kiadványt. A hír nagy port kavart az országban. A Finnek Pártjának agytrösztje eltávolította a kiadványt a honlapjáról, a pártvezetés pedig lehordta a sárga földig.

Később, az ősz folyamán az Oktatási és Kulturális Minisztérium úgy döntött, hogy a Finnország Alapja csapatának vissza kell fizetnie több mint 10 000 eurót a kapott állami támogatásból, mivel a munka több szempontból is sértette az egyenlőség és méltányosság elvét, valamint egyes tartalmai zaklatásnak minősültek.

Bäckman illetéktelenül szerzett új „bizonyítékokat” mutat be a fellebbviteli bíróság előtt

A Johan Bäckman és Ilja Janitskin elleni fellebbviteli bírósági eljárás a végtelenségig elhúzódni látszott. A tárgyalás során, akárcsak előtte, alapfokon, Bäckman és mások cselekedeteinek az egészségemre, az életminőségemre és a munkakörülményeimre gyakorolt hatásával foglalkoztunk. A magánéletem védelme érdekében kértem, hogy ezeket az ügyeket részben titokban tárgyaljuk, így ebben a könyvben sem fogok minden részletre kitérni erre vonatkozóan.

Az egyik zárt ajtók mögött zajló meghallgatásra azonban Johan Bäckman olyan meglepetéssel készült, amelyet a bíróság alapfokon nem látott. Az ügyvédje, Ville Hoikkala egy köteg A4-es papírt tolt hirtelen elém az asztalra, és bejelentette, hogy „új bizonyíték” áll rendelkezésre. Átlapoztam a furcsa köteget, és a valamivel kevesebb, mint tíz évvel azelőtti munkámmal kapcsolatos anyagokat véltem felismerni benne.

A papírokon lévő információk nem voltak összefüggésben Bäckman ellenem folytatott üldözésével vagy egyéb bűncselekményeivel. Kizárólag velem kapcsolatos információk voltak, még azelőttről, hogy Bäckman radarjára kerültem volna a munkám miatt. A titoktartási kötelezettségem miatt nem hozhatom nyilvánosságra a részleteket.

Bäckman ügyvédje bemutatta és felolvasta a dokumentumokat a fellebbviteli bíróság tagjai előtt. Az üzenet világos volt: az alperes úgy érezte, hogy az új bizonyítékok tanúsága alapján problémás személyiség vagyok, és hogy az igazi gond elejétől fogva nem is Bäckmannal volt, hanem velem.

Meglepő módon a fellebbviteli bíróság asztalán hirtelen ott feküdt egy köteg régi, a hatóságok kérésére készült dokumentum, amelyet korábban gondosan titokban tartottam, lapjaikon több, nyíltan megnevezett személy adataival. Ennek egyetlen célja az volt, hogy a fellebbviteli bíróság tagjainak fejében azt a képet ültessék el rólam, hogy én egy olyan halmozottan problémás, összeférhetetlen ember vagyok, aki többé-kevésbé mindenkivel összevész, aki az útjába akad.

Lázasan töröm a fejem, hogy ki adhatta Bäckmannak a hivatalos papírokat. Azon is elgondolkodtam, hogy Bäckman emberi jogi ügyekre specializálódott ügyvédje, Hoikkala hogy a csudába egyezhetett bele ilyen iratok lobogtatásába, amelyek több olyan személy nevét és magánjellegű adatait tartalmazzák, akiknek semmi közük nem volt az aktuálisan tárgyalt büntetőügyhöz.

Minden tiltakozásunk ellenére azonban tovább erőltette a témát.

Ismét a magánszférám durva megsértését tapasztaltam. A réges-régen lezárt ügyeimet olyan módon forgatták ki, hogy attól tartottam, veszélyeztetik vele a bírósági eljárás integritását és akár a kimenetelét is.

Kezdtem attól tartani, hogy Bäckman, aki igyekezett manipulatívan uralni a bíróságot, sikerrel jár, és ő határozza meg a fellebbviteli bíróság végső ítéletét. Erőteljes kijelentéseket tettek rólam a bírák előtt, a jelenlévők fejében általuk kreált képet nem lehetett semmissé tenni.

Meglepett a bíróság tagjainak hozzáállása. Azok után, amit már korábban bemutattunk a bíróság előtt Bäckman és Janitskin tevékenységéről, hagyták, hogy ez megtörténjen.

Normális esetben a fellebbviteli bíróság ugyanazokat a bizonyítékokat és bűnjeleket tekinti át, mint a kerületi bíróság. De ez a tárgyalás egyértelműen kivételes volt, itt egy kicsit többről volt szó.

A következő ülésen igyekeztünk visszaterelni a bíróság figyelmét a lényegre. Johan Bäckman a korábbiakban próbálta elmismásolni az orosz elnök, Vlagyimir Putyin irányítása alatt működő orosz stratégiai kutatóintézethez fűződő kapcsolatait. Az intézet például a 2016-os amerikai elnökválasztást propagandával, trollokkal és hackertámadásokkal befolyásoló tevékenységéről ismert.

Az Ilta-Sanomat hírlap Oroszországra szakosodott újságírója, Arja Paananen felfigyelt arra, hogy Bäckman a bíróságon tagadja az intézethez fűződő kapcsolatait, úgyhogy írt egy cikket, amelyben részletesen felsorolta, hányszor és milyen kontextusban említik Johan Bäckmant az intézet honlapján, valamint idézte Bäckman korábbi saját nyilatkozatait az intézetben végzett munkájáról.

Az ügyvédem bemutatta a cikk tartalmát a fellebbviteli bíróság tagjainak, és benyújtottunk egy írásos másolatot is. Kiemeltük Bäckman ellenem irányuló zaklatásának indítékait.

A tárgyalás után az ügyvédem felvette a kapcsolatot azzal a hivatalnokkal, akinek a neve a Bäckman által a bíróságon mutogatott iratokon szerepelt. Kikértük az adatokat arról, hogy mikor és kinek adták ki a papírokat.

A hivatalnok közölte velünk: 2016-ban, Johan Bäckmannak.

Korrekt üzenetek

Ilja Janitskin 2020 februárjában meghalt rákos megbetegedésben. Az Iltalehti újság beszámolt a temetéséről, és azt írta, hogy a kalliói templomban tartott szertartáson a Bandidos motoros banda állt őrt. Janitskin a társaság tagjaként igazi Bandidos-temetésben részesült.

Mivel a fellebbviteli bíróság nem hozott még ítéletet, és mert Janitskin örökösei nem kívánták a fellebbezését tovább képviselni másodfokon, a kerületi bíróság 2018 októberében hozott ítélete jogerőre emelkedett.

Johan Bäckman ügyében a fellebbviteli bíróság 2020. július közepén hozta meg döntését. Szinte mindenben sikerült meggyőznie a bírákat arról, hogy a velem való kapcsolatfelvételei és egyéb tevékenységei nem minősülnek a büntető törvénykönyv értelmében vett üldözésnek. A bíróság elutasította az üldözés és a súlyos rágalmazás vádját. Az ítélet indoklása részben megegyezett azzal, amit Bäckman a bíróság előtt olyan meggyőzően előadott.

Az érvek azonban aligha állják ki a jogi értékelés próbáját. A bíróság másodfokon például úgy ítélte meg, hogy Johan Bäckman orosz honlapoknak tett kijelentései, melyek szerint az Egyesült Államok és a balti országok különleges szolgálatainak jól ismert segítője és a NATO munkatársa vagyok, nem voltak hitelesek, és ezért nem sértették a becsületemet. A jogban a becsületet sértő kijelentések hitelessége nem szerepel tényállási elemként.

A fellebbviteli bíróság többek között azzal indokolta az üldözésre vonatkozó vád elutasítását, hogy Bäckman egyes kapcsolatfelvételi kísérletei „korrektek” voltak. Bäckman körülbelül másfél éven keresztül küldözgetett nekem privát üzeneteket, amelyekben megpróbált rávenni, hogy találkozzam vele négyszemközt. Leckéztetett, amiért nem voltam hajlandó találkozni vele, sem pedig részt venni egy általa szervezett sajtótájékoztatón, amelynek során szidalmazott, magyarázta, miért próbál nyilvánosan nyomást gyakorolni rám, és meghívott, hogy tartsak vele Moszkvába, a Krímbe és Szentpétervárra.

A jog szerint az üldöző kapcsolatfelvételeinek jellege nem kritérium annak megállapításakor, hogy megvalósult-e az üldözés bűncselekménye. A kapcsolatfelvételek száma, gyakorisága és a bűntettel kapcsolatos cselekmények így kialakuló összessége számít.

Ugyanakkor a fellebbviteli bíróság elutasította az általam és ügyvédem által benyújtott kártérítési igényt. Kénytelenek voltunk fellebbezést benyújtani a Legfelsőbb Bírósághoz. Szilárd, jogerős állásfoglalásra volt szükség az ellen az erőszakos hadjárat ellen, amelyet a közösségi médiában zajló orosz propagandával kapcsolatos újságírói munkám váltott ki. Határozott állásfoglalás hiányában bárki azt tehet az újságírókkal, amit akar, a véleménynyilvánítás szabadságára hivatkozva.

A Legfelsőbb Bíróság rekordidő alatt választ adott a kérelmünkre. Befogadta a fellebbezést.

Mire az ügy a Legfelsőbb Bíróság elé került, hat év telt el a bűncselekmények elkezdése óta.

A rendőrség védelmezi a médiumoknak a tudomány és a művészet kritikájához való jogát

2021 tavaszán és nyarán úgy tűnt, hogy a néhány éve porosodó nyomozási kérelmek ügyében lesz végre előrelépés. Beidéztek kihallgatásra a pasilai rendőrőrsre Tiina Keskimäki és Panu Huuhtanen ügyében.

A nyomozóval áttekintettük a gyanúsítottak cselekményeit. Megnéztük például azokat a videókat, amelyeket a Bäckman- és Janitskin-perek során készítettek, valamint néhányat azok közül, amelyeket a távoltartási végzés tárgyalására szóló idézésük kézhezvétele után vettek fel.

A videókon azzal vádoltak, hogy én üldözöm őket, és hogy tönkretettem Janitskin életét, valamint azt állították, hogy hazudtam a fellebbviteli bíróság színe előtt, lejátszották a bírósági meghallgatásom felvételét és a húgom tanúvallomását, majd a húgomon gúnyolódtak.

Foglalkoztunk egy olyan videóval is, amelyen Huuhtanen a nyomomba szegődött, amikor előadást tartani mentem az espooi Hanasaariba. Azt állította benne, hogy betegszabadságon voltam ekkor, méghozzá hamis indokkal. Azt is jelentette, hogy ki mellett ültem, és azt állította, hogy az eseményt egy „hibrid központ” szervezte.

Elmondtam a rendőrségnek, hogy a videók bizonyítják: Huuhtanen és Keskimäki követik minden lépésemet és a publikációimat, a tárgyalások során próbálnak megtörni, valamint megtorolni a társaik ellen általam kezdeményezett jogi eljárásokat. Rámutattam, hogy Keskimäki az engem rágalmazó tartalmakat pénzgyűjtésre használta, ami szerintem bűncselekményből származó jövedelemnek tekinthető. Elmondtam azt is, hogy a rólam szóló anyag nagy mennyisége egyfajta professzionalizmusról árulkodik, ami szintén igencsak ijesztő.

A rendőr megkérdezte, hogy nem szeretném-e a cselekmények egy részét Keskimäkival vagy Huuhtanennel megállapodás útján rendezni. A mediálás során nyíltan és jóhiszeműen tárgyalhatnánk a dologról.

Ekkor végre gyermeket vártam. Igent mondtam a békés megegyezés lehetőségére Huuhtanen esetében. Majdnem fél évet kellett várnom a konfliktusrendezésre és arra, hogy megtudjam, egyáltalán miről tárgyalunk a mediáláson. Végül 2021. december elején a helsinki mediátorirodában rendeztek egy találkozót két önkéntes közvetítővel, az ügyvédemmel és Huuhtanennel.

Az eljárás során megígértem, hogy a mediáció tartalmát bizalmasan kezelem, ezért csak az eredményéről tudok beszámolni. Huuhtanen természetesen már rég kibeszélt minden információt a közösségi médiában a velem való egyeztetésről, és Keskimäkival közösen előre készítettek egy videót, amelyben nevetgéltek rajta.

A mediáció kudarccal zárult.

Ha a közvetítés sikertelen, az ügy – a feltételezett bűncselekmény jellegétől függően – visszakerül a rendőrséghez, majd a vádemelés lehetőségének mérlegelése után a bíróságra. A Panu Huuhtanen elleni panasz esetében is ez történt: az ügy ismét a rendőrséghez került.

Miután egy ideig ültek az ügyön, a rendőrség tájékoztatott, hogy a bűncselekmény gyanúja Panu Huuhtanennel kapcsolatban, annak kapcsán, hogy megosztotta egy előzetes kihallgatási jegyzőkönyv anyagát rólam, és így a magánéletemet sértő módon bizalmas információkat hozott nyilvánosságra, időközben tulajdonképp elévült.

Vádemelésre semelyik panasz esetében nem került sor.

Egy halom más határozatot is kaptam a rendőrségtől a nyomozások lezárásáról. Nem találtak rágalmazásra, a magánélet megsértésére vagy üldözésre valló bizonyítékokat Huuhtanen vagy Keskimäki 2018. április 29. és 2019. november 10. közötti tevékenységében.

A rendőrség szerint Huuhtanen és Keskimäki egyszerűen olyan újságíróknak tekintették magukat, akik csak követik a nyilvános szerepléseket és tárgyalásokat. A rendőrség annak is jelentőséget tulajdonított, hogy a cselekmények, amelyek önmagukban a bűncselekménynek minősülő üldözés elemeit tartalmazták, a nagyközönség számára nyilvános rendezvényeken történtek.

A rendőrség szerint az üldözés bűncselekménye nem valósult meg, többek között azért, mert a média képviselőinek szabályszerű magatartása nem felel meg az üldözés kritériumainak.

Emellett a rendőrség szerint az ügyben nem merült fel, hogy a kriminalitás körébe tartozó követés történt volna a könyvemmel és a perrel kapcsolatos események keretein kívül, például a magánélet, a család vagy az otthon békéjének megzavarását célozva.

A rendőrség szerint nem történt becsületsértés, mivel Huuhtanen és Keskimäki megjegyzései erősen szubjektív értelmezésen alapulnak, és kifejezetten Jessikka Aro íróként és újságíróként végzett közéleti tevékenységére irányulnak.

„Huuhtanen és Keskimäki kijelentései pedig értékítéletekként véleményem szerint a tudomány és a művészet kritikáját képviselik, ami megengedett egy szabad társadalomban” – érvel a határozatot író rendőr.

A nyomozási kérelmeimet hátrasoroló rendőrök közül egyik sem vette védelmébe az én jogomat a véleménynyilvánítás szabadságához íróként vagy újságíróként, bűncselekmények áldozataként vagy a bíróság előtt meghallgatott személyként, nemhogy magánemberként.

Kaptam a rendőrségtől egy másik határozatot is a vizsgálat lezárásáról. Ez egy 2019-ben benyújtott nyomozási kérelmemmel foglalkozott, amelyben számos példáját gyűjtöttem össze a Keskimäki által 2016 elejétől 2019 márciusának végéig elkövetett feltételezett bűncselekményeknek.

A rendőrség nem talált ezekben semmi becsületsértőt. Szerintük Keskimäki üzenetei nem tartalmaztak „vulgáris, becsmérlő vagy személyeskedő kifejezéseket”.

„A durva és megdöbbentő kritika Aro közéleti tevékenységével, társadalmi szerepvállalásával és nyilvánosan kifejtett véleményével kapcsolatos” – írja a jelentés.

A rendőrség szerint nem mutattam be mást, mint egy általános állítást a Keskimäki által képviselt felfogás valótlanságáról. Ráadásul az ügyben semmi sem utalt arra, hogy az állítások bármelyike, még ha hamis is, alkalmas lenne arra, hogy Jessikka Aróra nézve a becsületsértésre vonatkozó szabályozás (1) bekezdésében foglalt következményekkel járjon.

„A becsületsértésre vonatkozó szabályozás nem véd minden hamis információval szemben, hanem csak az olyan cselekmények ellen, amelyek alkalmasak arra, hogy szenvedést vagy kárt okozzanak, vagy pedig a sértett megbecsülését csorbítsák. Ebben az esetben ilyen tényállás nem állapítható meg” – írja a vizsgálat vezetője.

Folytattam az orosz információs hadviselésről szóló tájékoztatást egyre szélesebb közönség számára. Kanadai, finn, észt és sok más nemzetiséghez tartozó hallgatóságnak adtam elő a témáról. Az első könyvem nemzetközi szinten is sikert aratott, mára tizenöt nyelvre fordították le.

Képes voltam dolgozni, de a körülöttem dúló állandó szarvihar alaposan megnehezítette a munkámat. A kimerültség és stressz miatt többször kellett betegszabadságot kivennem. A munkaadóm, az Yle támogatását élveztem, és engedték, hogy arról írjak, amihez a legjobban értek. 2020 nyarán azokat a Covid–19 koronavírus-járványról szóló összeesküvés-elméleteket vizsgáltam a cikkeimben, amelyeket Oroszország terjesztett a határain belül és a nemzetközi közönség körében.

Ám sok fontos anyag maradt megíratlanul a zaklatás miatt. Sikerült elvonniuk a figyelmemet a fontos dolgokról az ellenem folytatott hadjárattal. Senki sem tudta megoldani a helyzetet. A munkáltató bizonyos mértékig felelősséget vállalhat az alkalmazott biztonságáért, segíthet például az információs környezet ellenőrzésében vagy a nyomozási kérelmek benyújtásában, nem válhat azonban rendőrré.

2021 kora tavaszán jelent meg angolul és finnül is egy leleplező anyag a Ruptly nevű videós hírszolgáltatóról, amelynek megírásán hosszú ideig dolgoztam. Amikor a cikkek megjelentek, kivert a hideg veríték.

Mivel a rendőrség részéről nem kaptam semmilyen visszajelzést, úgy éreztem, többé nincs, aki megvédjen.

Normális véleményütköztetés

2021 szeptemberében ismét a helsinki kerületi bíróságon ültem. 2016-ban nyomozási kérelmet nyújtottam be, és most, öt évvel később vádat emeltek az MV szerzői közé tartozó Juha Molari ellen az én üldözésem és a honvédség kutatóját érintő súlyos rágalmazás miatt.

Molari régóta ismert volt arról, hogy nyilvánosan kérte az orosz biztonsági szolgálatot, az FSZB-t, hogy finn embereket pusztítson el. Molari azt is leírta saját magáról, hogy együttműködött az FSZB-vel, illetve az FSZB-nek a helsinki orosz nagykövetségen dolgozó összekötőtisztjével. Hosszú ideje együttműködő partnere Johan Bäckmannak.

Molari ellenem folytatott üldözése sok-sok különböző cselekmény elkövetését jelentette. Ezek rögtön az Yle számára végzett, trollokkal foglalkozó tényfeltáró munkám elején kezdődtek. Molari nyugtalanító e-maileket küldött nekem, elemezte a gesztusaimat és arckifejezésemet, amikor egy tévéinterjú során az orosz trollokról beszéltem, és egy hazug ember testbeszédét vélte felfedezni bennük. Követett egy szimpóziumra, szúrós szemmel bámult és videóra vett, számos megalázó és megfélemlítő közösségimédia-bejegyzést és többtucatnyi cikket írt az MV felületére rólam, amelyekben azt állította, hogy plagizátor vagyok, drogfüggő és személyiségzavaros. A cikkekben a nyelvem és az ajkaim kinézetét bírálta, és különféle kapcsolatokat agyalt ki köztem és az amerikai titkosszolgálatok között. Félni kezdtem, és rémálmaim voltak tőle.

A bíróságon Keskimäki és Huuhtanen is a segítségére siettek, ismét mindennap gyártották a hazug tartalmakat a világhálóra, megnehezítve ezzel a koncentrációt számomra. Amikor a tárgyalás aznapi ülése véget ért, ők Juha Molarival egy livestream keretében folytatták az ügy kitárgyalását, többnyire a másik felperest és engem szidalmazva.

Huuhtanen és Keskimäki kikérte a másik felperes meghallgatásának felvételét, és közzétette azt a YouTube-csatornáján, borzalmas gyűlöletbeszédet szabadítva ezzel a sorstársamra. Tudtam, hogy ugyanez vár rám is. Az ügyvédemmel megkértük az eljáró bírót, hogy a tárgyalás védelme érdekében nyilvánítsa titkosnak a bírósági meghallgatás többi felvételét. A bíró eleget tett a kérésünknek, de Keskimäki megtámadta a döntést, és egészen a Legfelsőbb Bíróságig kellett mennünk az ügyben. Egyetlen célunk annak megakadályozása volt, hogy a további felvételeket a bűncselekmények áldozatainak megszégyenítése céljából közzétegyék.

2023 júliusában a Legfelsőbb Bíróság úgy döntött, hogy a helsinki kerületi bíróságnak az átláthatóság érdekében minden kérelmező számára hozzáférhetővé kell tennie a rögzített meghallgatásokat. Valaki azonnal ki is kérte az összes felvételt, és közzétette őket Tiina Keskimäki YouTube-csatornáján. Az Emberi Jogok Európai Bíróságához fordultunk.

Juha Molari perének ideje alatt, az ülések utáni minősíthetetlen streamműsorok alatt Huuhtanen, Keskimäki és Molari követői a kommentmezőben szidalmaztak engem és a másik felperest. Azt írták többek közt, hogy az ún. „cabal” tagjai vagyunk. A cabal elnevezéssel a QAnon összeesküvés-elméletben a korrupt nyugati elitet illetik, amely gyerekeket bántalmaz és gyilkol. Az elmélet szerint Vlagyimir Putyin, a kínai Hszi Csin-ping és Donald Trump az egyedüliek, akik a cabal ellen harcolnak.

Megpróbáltam jelenteni a tartalmat a YouTube-nál, e-mailt küldtem a finn YouTube képviselőjének is. Elfogadhatatlannak tartottam, hogy a YouTube platformot biztosít bírósági perek szisztematikus megzavarásának és az áldozatok érzelmi bántalmazásának.

Bosszús voltam, zaklatott és kimerült.

Molari valójában sosem hagyta abba az ellenem folytatott hadjáratát. Két évvel a tárgyalás előtt, 2019-ben is megkérdeztem a rendőrséget, hogy a Molari által folyamatosan gyártott újabb és újabb tartalmakat hozzá lehet-e adni az előzetes nyomozás anyagához. A rendőrségen azt válaszolták, hogy nem lehet. Ehelyett azt tanácsolták, hogy nyújtsak be egy új nyomozási kérelmet Molari új cselekményeinek kivizsgálására.

Így is tettem. Gondosan felsoroltuk Molari több mint tíz közelmúltbeli írását és más megnyilvánulását, amelyekből kiderült, hogy folyamatosan követett engem a közösségi médiában, és becsmérelte az orosz információs hadviseléssel kapcsolatos feltáró munkámat.

Molari előkereste az általam adott interjúkat, elferdített formában a személyemet becsmérlő szövegekkel kapcsolta össze őket, és így tette közzé az eredményt. Ezzel egyfajta szisztematikus összeesküvés-elméletet kreált rólam, amely szerint egyáltalán nem az voltam, akinek mondtam magam, azaz az Yle Oroszország iránt érdeklődő újságírója, hanem a NATO kollaboránsa, aki titokban a finn társadalom destabilizálására törekedett.

Molari azokban a cikkeiben, amelyeket megpróbáltam kivizsgáltatni, azt írta, hogy kapcsolatban állok a NATO-val és a brit külügyminisztérium információs befolyásoló hálózatával, és hogy többször részt vettem a NATO ülésein, ahol szerinte arra képeztek ki, hogy hogyan kell elfojtani a társadalmi párbeszédet.

Azt írta, hogy zavargások kirobbantását tervezem Finnországban, és a kormány megdöntését. Azt is nyugtalanító részletességgel taglalta, hogy kik lájkolták a közösségi médiában közzétett bejegyzéseimet, és én kikét. Felsorolta a kedveléseket, hozzátett egy adag összeesküvés-elméletet és a NATO-val való kapcsolatomról szóló spekulációt, majd közzétette a sztorit.

Molari cikkei nemcsak az olvasók ellenséges érzelmeit szították fel velem szemben, hanem rám is hatással voltak: egészségügyi problémákat okoztak, és jelentősen megnehezítették a munkavégzésemet. Óvatoskodni kezdtem, és hosszan fontolgattam, hogy mit merjek leírni vagy mondani. Néha inkább hallgattam, hogy megóvjam magam a következményektől. Volt, hogy hónapokig nem szólaltam meg a nyilvánosság előtt.

Nem voltam képes többé a munkámat végezni.

Három évvel azután, hogy újabb bűncselekménygyanús ügyek kivizsgálását kértem, 2022 szeptemberében a helsinki rendőrkapitányság egyik nyomozója a kukába dobta a nyomozásra vonatkozó kérelmet. Bár Molari cselekedetei kifejezetten üldözésnek tűntek, és egy, a bíróság által már korábban tárgyalt üldözési ügyhöz kapcsolódtak, a rendőrség nem értékelte üldözésként a cselekményeket.

Ehelyett a nyomozó „Juha Molari magatartásával kapcsolatban” azt állapítja meg, hogy „az Aro által valamilyen okból helytelennek tartott állításokkal való érvelés nem más, mint ellenkező álláspontok közötti normális véleményütköztetés”.

„Önmagában az, hogy amit egy másik személyről mondanak, helytelen vagy hamis, még nem jelenti azt, hogy bűncselekményről van szó” – írja a határozatban.

Az ügyet vizsgáló rendőr szerint Molarit nem gyanúsítják azzal, hogy olyan állításokat tett volna rólam, amelyek objektíve alkalmasak arra, hogy a becsületemet csorbítsák, és nincs ok arra, hogy őt bármilyen bűncselekménnyel gyanúsítsák.

A rendőrségnek három évre volt szüksége ahhoz, hogy erre a döntésre jusson.

A helsinki bíróság alapfokon azonban elítélte már korábban Molarit üldözés vádjával hasonló írások és cselekmények sorozatáért. A bíróság megállapította, hogy Molari hamis, gyalázkodó írásokat tett közzé, amelyek félelmet és szorongást kelthettek bennem. Felfüggesztett börtönbüntetésre ítélték, és kártérítés fizetésére kötelezték, illetve a perköltség megtérítésére. A másik felperes ellen elkövetett súlyos rágalmazásért is elítélték.

Őszintén szólva több bizalmam van a helsinki kerületi bíróság jogerős értékelésében, amely szerint Molari cselekményei kimerítik az üldözés fogalmát, mint a helsinki rendőrség nyomozójának a normális véleményütköztetésről alkotott véleményében.

„Hiszen nem váltotta be a fenyegetését!”

A rendőrség 2019 után kivizsgálta a nekem címzett sorozatos halálos fenyegetések egy részét, és vádemelésre tett javaslatot a nyomozás vezetőjének kezdeti ellenvetései ellenére.

2018. október 18-án, azon a napon, amikor Ilja Janitskin és Johan Bäckman ítéletét kihirdették, halálos fenyegetést kaptam az MV egyik tamperei olvasójától, egy olyan férfitól, aki a Facebookon a Finnek Pártjának követője volt.

A tamperei férfi nyilvánvalóan olvasta az álhírmédiának az ítéletről szóló tudósításait, és az olvasottaktól felhergelve rajtam akarta kitölteni a dühét.

A férfi tudatta velem az üzenetében, hogy nem érem meg a következő nyarat. Később többször is pontosította fenyegetését, mondván, hogy le fog lőni engem és a családomat is, hogy „eltakarítsa a mocskot a világból”.

Így majd megtanulom, hogy milyen dolgokba nem ajánlatos beleártanom magam.

Az első üzenet után feljelentést tettem. Amikor az ügyvédem arról érdeklődött később a rendőrségen, hogy történt-e előrelépés az ügyben, nemleges volt a válasz, „hisz az illető nem váltotta be a fenyegetését”. Ez felfoghatatlan volt számomra. Pontosan a fenyegetés miatt tettem feljelentést, ami önmagában is jogellenes cselekmény. A törvény nem ír elő olyasmit, hogy a fenyegetőnek meg kell ölnie a fenyegetése célpontját ahhoz, hogy a jogellenes fenyegetés bűncselekményét kivizsgálják.

Kiírtam a Twitterre a követőimnek a különös megjegyzést, a rendőr megnevezése nélkül. A rendőrség rövidesen bírálattal fordult az ügyvédemhez, Martina Kronströmhöz a tweetem ügyében.

Furcsálltam, hogy a rendőrségnek volt ideje a Twitter-csatornámat követni, de arra nem, hogy egyébként könnyűszerrel felderíthető bűncselekményekben nyomozzon úgy, hogy készen kapták az elkövető nevét, arcképét és lakóhelyét. Akármennyire csodálkoztam azonban, a fenyegetés kivizsgálására még mindig nem került sor. Az MV tamperei olvasójának még meg kellett hozzá fenyegetnie engem néhányszor, azt is belefoglalva az üzeneteibe, hogy megtudta, hol lakom. Amikor azt írta, hogy kiderítette a lakcímemet, annyira megijedtem, hogy hívtam a segélyszolgálatot.

A segélyhívó operátora továbbította a kérésemet egy kedves rendőrtisztnek, aki felhívott, hogy felmérje a helyzet súlyosságát. Ezután előbb előzetes vizsgálat következett, majd vádemelés, végül pedig a pirkanmaai járásbíróság ítélete jogellenes fenyegetés miatt. Az ítélet 2024 márciusában vált jogerőssé, hat évvel az első fenyegető üzenet elküldése után.

Ugyanezt a tamperei személyt egy másik, sokkal súlyosabb bűncselekmény miatt is elítélték.

2019 tavaszán feljelentést tettem személyazonosság-lopás miatt, amit rövid időn belül négy alkalommal követtek el ellenem. A rendőrség egyik esetet sem vizsgálta ki. Hasonlóképpen, az MV álhírmédiumban megjelent, háromszáznál valamivel több, személyemmel foglalkozó cikk nagy része nem került be a vizsgálat anyagába. Számításaim szerint ezek közül a cikkek közül jóval kevesebb, mint százat tárgyaltak a bíróságon.

Úgy tűnik, az én zaklatásomért mennyiségi engedmény jár.

A gazdagodás tilalma

Az ellenem irányuló cselekmények következtében személyes vagyonom szép lassan elpárolgott. Mielőtt a zaklatások 2014-ben elkezdődtek volna, rendelkeztem valamicske félretett pénzzel, amit az évek során fokozatosan takarítottam meg, egyrészt a munkámból származó jövedelmeimből, másrészt a dolgos nagyszüleimtől kapott örökségből.

A bűnözőknek ezután sikerült elüldözniük a rendszeres jövedelmet biztosító, stabil állásomból. Majdnem három évre fizetés nélküli szabadságra kényszerültem. Közben könyvet írtam, de az ellenem zajló hadjárat miatt lassan haladtam. Hasonlóképp késett a visszatérésem Finnországba, a munkahelyemre. Új költségek is felmerültek annak következtében, hogy egy példátlan lejárató kampány célpontjává váltam: a krízistanácsadás, az orvosi költségek, a biztonsági védekezés és a költözések nagyon sok pénzt emésztettek fel.

A zaklatókampány idején külföldre menekültem, fizikai védelmet biztosító környezetbe. Hat hónap elteltével kiestem a finn társadalombiztosítási rendszerből. A külföldön töltött második évben el kellett adnom a finnországi lakásomat, mert az előadásokból és képzésekből származó jövedelmem nem volt elég a megélhetéshez.

Hamarosan minden vagyonom elúszott. Amikor visszatértem Finnországba, több ezer eurós adósságom halmozódott fel.

Finnországban a kártérítési ügyek kiindulópontja a „teljes kártérítés elve”. A károsultnak ugyanolyan anyagi helyzetbe kell kerülnie, mint amilyenben a kár bekövetkezése előtt volt.

Ugyanakkor Finnországban létezik a „gazdagodás tilalma” is mint elv. Ez kimondja, hogy a károsultnak nem származhat nyeresége a kártérítésből.

A bíróságon alaposan átgondolt összegeket követeltem, és minden egyes centet indokoltam. Ha bűncselekmények útján fosztanak meg valakit a megélhetésétől, akkor a megtérítendő kár elkezd halmozódni. Követeléseim a finn kártérítési törvényen és az Igazságügyi Minisztérium személyi sérülésekkel foglalkozó tanácsadó testületének hivatalos ajánlásain alapultak. Az ügyvédem segített az indoklás megfogalmazásában a követeléseimet illetően.

Alapfokon összesen több mint százezer euró kártérítést követeltem Ilja Janitskintól, Johan Bäckmantól és egy harmadik személytől. Sokan nevettek a követeléseimen, és kapzsisággal vádoltak.

A fellebbviteli bíróságon ennél is nagyobb kártérítést követeltünk, mert addigra több volt a megtérítendő is. Bäckman és Janitskin is folytatta a tevékenységét az első bírósági ítélet megszületése után, nekem pedig továbbra is szenvednem kellett a cselekedeteik következményeitől.

A bíróság első fokon Janitskint 50 000 euró megfizetésére kötelezte, valamint egy kisebb kártérítésre Johan Bäckmannal közösen. Ilja Janitskin halála után megkérdeztem a bírósági végrehajtóktól, hogy Janitskin örökösei kifizetik-e nekem a jogerőre emelkedett ítéletben szereplő kártérítést. Azt a választ kaptam, hogy a hagyaték fizetésképtelen, és sok más követelés is van vele szemben. A végrehajtó tájékoztatása értelmében tehát semmilyen kártérítésre nem számíthatok a hagyatékból.

Elmondtam a bírósági végrehajtónak, hogy a Janitskin tulajdonában álló cég korábban rendelkezett vagyonnal Spanyolországban. Janitskin 2016-ban, a törvény elől menekülve, Barcelonában élő adásban mutatta be az ingatlant, ugyanazon a napon, amikor egy spanyol bíróság kiutazási tilalmat rendelt el ellene a Finnországnak való kiadatásáról szóló tárgyalásig. A videón ismeretlen férfiak cipeltek ki holmikat Janitskin lakásából, miközben ő azt magyarázta, hogy „az oroszok bizonyítékokat semmisítenek meg”.

A finn bírósági végrehajtó válasza az volt, hogy az ő hatásköre Finnország határain belülre korlátozódik. Amennyiben úgy gondolom, hogy Janitskin rendelkezik tulajdonnal más országban, akkor az illető ország hatóságaihoz kellene fordulnom.

Finnországban azonban működik egy biztonsági mechanizmus azokra a helyzetekre, amikor a bűncselekmény áldozata valamilyen oknál fogva nem kapja meg a követelt kártérítést az elkövetőtől. Ezt a tartalékrendszert a Pénzügyminisztérium alá tartozó Államkincstár működteti. Hozzájuk kellett fordulnom, hogy az elhunyt 50 000 eurós tartozását megtérítse.

Az ügyvédemmel gondosan megírtuk és benyújtottuk a kérelmet az Államkincstárhoz, én pedig ismét reménykedve vártam, hogy a hatóságok intézkedjenek. Azt hittem, csak idő kérdése megkapnom a bíróság által megítélt kártérítést. Több mint egy év várakozás után az Államkincstár a büntetőjogi kártérítésre vonatkozó törvényre hivatkozva bejelentette, hogy a helsinki kerületi bíróság által Janitskinre kiszabott kártérítési összegnek csak egy kisebb részét téríti meg.

Bár az újságok szalagcímei mást igyekeztek sugallni, nem kaptam méltányos kárpótlást az anyagi veszteségeimért.

Mindeközben pedig világos volt, hogy a Kreml propagandáját Finnországban terjesztő aktivisták fizetést vagy egyéb kompenzációt kaptak a tevékenységükért. Tiina Keskimäki például azt nyilatkozta, hogy az MV magazinnak dolgozik, így nyilvánvalóan onnan kapta a fizetését a tevékenységéért.

Nyomozási kérelmeimben arra is kértem a rendőrséget, hogy vizsgálja ki a zaklatók finanszírozását. Fontosnak tartottam a társadalmi béke szempontjából Finnországban, hogy kiderüljön, milyen úton-módon és mekkora összegekkel pénzelik az embercsoportokat egymás ellen uszító és orosz propagandát terjesztő közösségi médiás influenszereket. Az MV botrányos tevékenységét vizsgáló eredeti eljárásban a rendőrség legalább egy munkatárs esetében már feltárta a kriptovalutában és kötelezvény nélküli „kölcsönök” útján történő kifizetéseket.

Ugyanaz a Kreml-barát hálózat zaklatott engem is, amelyik fegyvereket hoz Finnországba, a szélsőjobboldalt, a neonácikat és az erőszakos zavargásokat támogatja, illetve Putyin motorosait, az Éjszakai Farkasokat, a megfélemlítő őrjáratokat tartó, ún. Odin katonáit, a koronavírus kapcsán szárnyra kapó összeesküvés-elméleteket és az akcelerácionizmust, ezt a közösségromboló szélsőséges ideológiát népszerűsíti. Érdekelt, hogy miként finanszírozzák mindezt és az engem célzó zaklató tartalmak előállítását.

A helsinki rendőrség nyomozóját azonban nem érdekelték a pénzmozgások. A 2021-es határozatában azt írta:

Arra vonatkozóan, hogy Aro kérte Tiina Keskimäki anyagi díjazásának vagy a szervezett tevékenységben való részvételének tisztázását, megállapítom, hogy nem lehet előzetes vizsgálatot indítani pusztán azért, hogy kizárjuk a tényállás lehetőségét.

A zaklatók ezeket a döntéseket annak igazolásául használták, hogy folytathatják olyan üzenetek terjesztését rólam, melyek szerint én vagyok valójában a bűnöző, a Nyugat által fizetett hazug propagandista.

Szerencsére legalább egy ügyben történt haladás. Másfél évnyi gondolkodás után, 2022 februárjában a Legfelsőbb Bíróság ítéletet hozott Johan Bäckman büntetőügyében. A Legfelsőbb Bíróság ugyanúgy ítélte meg az üldözés ügyét, mint én, mint az ügyész és a helsinki kerületi bíróság. A másodfokon hozott ítélettől eltérően úgy látták, hogy Bäckman az Oroszországgal kapcsolatos munkám miatt üldözött engem. Az ellenem folytatott tevékenységsorozata hosszan és változatos formákban folyt, megnehezítve a választott témámmal, az orosz információs hadviseléssel kapcsolatos munkám végzését.

A Bäckman elleni többi vádat ejtették. Arra kötelezték, hogy fizessen 9000 euró kártérítést az ellenem folytatott üldözésért, valamint 9200 eurót ideiglenes károkért és elmaradt jövedelemért.

Amikor gratuláltak nekem az ügy „megnyeréséért”, valahogy nem éreztem magam győztesnek. Anyagi csődben voltam, és a bűncselekmények ugyanúgy folytak tovább.

Janus Putkonen, a hazafi

A finn Legfelsőbb Bíróság megállapította, hogy az Oroszország folytatta információs háborúval kapcsolatos munkám miatt üldöznek. Reméltem, hogy ez a precedensértékű ítélet arra készteti majd a helsinki rendőrséget, hogy nyomozást indítson a sarkamban lihegő, rettenetesen nyomasztó klikk ellen.

A nyomozótiszt üzenetet küldött a jogi képviselőmnek arról, hogy egy kollégájától hallotta, jelenleg olyan élethelyzetben vagyok, hogy „nem akarok részt venni az eljárásban, és nem áll szándékomban büntetést kérni az elkövetőkre”. Olyan neveket említett, mint például Juha Molari és Janus Putkonen. Nagyon furcsának találtam az üzenetet, hisz senkinek sem mondtam ilyesmit.

Megkértem az ügyvédemet, hogy tájékoztassa őket: természetesen továbbra is követelem a zaklatók megbüntetését.

Az üzenetben a rendőr egy három évvel korábbi nyomozati kérelmemre hivatkozott, amelyben arra kértem őket, hogy a többiek mellett Janus Putkonen ellen is folytassanak vizsgálatot. Putkonen az MV magazin főszerkesztője volt akkoriban, és ugyanolyan rémisztő összeesküvés-elméleteket gyártott rólam, mint Bäckman, Janitskin, Keskimäki és Huuhtanen. Putkonen már néhány nappal azután hozzáfogott a lejáratásomhoz, hogy 2014-ben elkezdtem a nyomozást az orosz trollokkal kapcsolatban.

Janus Putkonen tevékenysége szerves részét képezi az orosz információs háborúnak. 2021-ben Antti Kuronen kollégámmal közösen írtunk egy cikket, amelyben bemutattuk, hogy Putkonen Bäckmannal együtt 2015 óta toborzott finneket, hogy külföldi önkéntesekként az orosz oldalon harcoljanak a kelet-ukrajnai háborúban.

Putkonen maga is tanúsította, hogy részt vesz a Kreml érdekében folytatott információs hadviselésben, és több éve együttműködik az orosz megszállók által támogatott rezsimmel a kelet-ukrajnai Donbászban. Elmondta, hogy 2015-ben megbízást kapott Moszkvától, és információs hadműveletek elvégzése céljából Donbászba utazott. Azt mondta, hogy „hivatalos feladatokat” lát el az úgynevezett Donyecki Népköztársaságban (DNR). Donyeck akkori, oroszok által kinevezett kormányzója, a később meggyilkolt Alekszandr Zaharcsenko volt a közvetlen felettese. Johan Bäckman közzétett egy videót a YouTube-csatornáján, amelyen Putkonen egy pisztolyt kap ajándékba Zaharcsenkótól.

„Számomra a DNR vezetőjének, Alekszandr Zaharcsenkónak a tavaly augusztus végén történt meggyilkolása nemcsak személyes veszteséget és gyászt jelentett, hanem a munkám szempontjából is katasztrofális volt” – mondta Putkonen az MV magazin cikkében 2018-ban.

Donyeck után egy másik kelet-ukrajnai orosz bábköztársaságban, a Luhanszki Népköztársaságnak nevezett szakadár államalakulatban telepedett le. Ott „nyújtott segítséget a rezsimnek”, és előbb Janitskin oldalán, majd egyedül irányította főszerkesztőként az MV című lapot, amely a Kreml információs hadviseléssel megbízott csatornájának, az RT-nek a propagandáját terjeszti. Janus Putkonen azt mondta, hogy az MV magazin „szerkesztősége” ott van, ahol ő, Donbászban.

Oroszország háborús bűnök hosszú sorát követte el Luhanszkban és Donyeckben, 2014-től az ukrán katonai erők felmorzsolásával próbálkozott, onnan irányítva a műveleteket, és az Ukrajnába mélyen behatoló 2022-es nagy offenzívához készítette elő a terepet. Janus Putkonen az MV hasábjain üzent a finn hatóságoknak:

„Ha a hatóságoknak bármilyen kérdésük van, vegyék figyelembe, hogy nyugatról nem érkezik meg hozzánk levélben az idézés, tehát küldjenek e-mailt, vagy galoppírozzanak el idáig a frontvonalon vagy a határokon túlról, bár azt nagyon nem tanácsolnám, hogy ukrán oldalról próbálkozzanak.”

A paintballtól az információs hadviselésig

Antti Rytivaara, aki hosszú ideje tagja a finn önkéntes tartalékos rendszer helyi honvédelmi alakulatának, beleegyezett, hogy megosztja velem és könyvem olvasóival az információit arról, hogyan szervezték be Putkonent, és állították Oroszország oldalára.

A porvoói Rytivaara ismeri a pálfordulás hátterét, mivel közeli barátja volt Putkonennek, mielőtt az a Kreml propagandistája lett. Rytivaara elmondta, hogy közös színházi projektjük is volt Putkonennel Porvoóban a 2000-es években. Putkonen színházi rendező volt, és nagyszabású produkciókat vitt színpadra, köztük a 150 főt mozgató Téli háború című darabot.

Janus Putkonen akkoriban lelkesen részt vett az önkéntes honvédelemben, kimondottan hazafias érzelmű volt Rytivaara elmondása szerint. Valójában Putkonen ajánlotta Rytivaarát felvételre a tartományi alakulathoz, és Rytivaara még mindig ezen az úton jár. Putkonen saját katonai pályafutása rövidre zárult, miután erőszakkal való fenyegetőzés miatt kizárták egy továbbképző gyakorlatról.

A jókötésű, korábban modellként is alkalmazott Putkonen vérbeli társasági ember, és veleszületett karizmával rendelkezik. Nagyszerű vezető, képes nagy dolgokat megvalósítani, jellemzi egykori barátját Rytivaara.

Putkonen azonban manipulatívan viselkedett, még a közeli kapcsolataiban is. Színházi korszakában kihasználta a zaklatott mentális állapotban lévő embereket, akik nem tudtak vagy nem mertek ellentmondani neki.

A 2000-es évek közepén a barátok arról álmodoztak, hogy Loviisában létrehoznak egy paintballközpontot. Fő attrakciónak egy orosz harckocsit szerettek volna szerezni, méghozzá kimondottan egy adott típust: egy T–72-est. Az volt a tervük, hogy a paintballjátékosok majd vezethetik is a régi tankot.

„Oroszország még ma is használ hasonló, az 1970-es évekből származó, nagy teljesítményű harckocsikat az ukrajnai harcokban” – mondja Rytivaara.

Janus Putkonennek sikerült némi pénzt összegyűjtenie a projekthez, és 2008 körül közölte Rytivaarával, hogy Oroszországba utazik tankot keresni. Indulása előtt Putkonen már rendelkezett oroszországi kapcsolatokkal. Az utazásnak egy-két hétig kellett volna tartania, de Putkonen egy hónapig maradt.

„Amikor visszatért, mintha más ember lett volna” – mondja Rytivaara.

Ő úgy emlékszik, hogy Putkonen az Oroszországhoz tartozó Karéliában járt, valószínűleg Petrozavodszkban. Arról azonban nincs tudomása, hogy kivel találkozott az útja során. Rytivaara elgondolkodott azon, hogy történt-e vele valamilyen „baleset” az út során, például valami nőkkel kapcsolatos dolog, amit az oroszok arra használhattak volna fel, hogy beszervezzék Putkonent, aki korábban a fanatizmusig hazafias volt, és elkötelezett Finnország védelme iránt. Rytivaara úgy véli, hogy a beszervezés nem sikerülhetett volna valamiféle nyomásgyakorlás nélkül.

Putkonen nem hozott tankot Oroszországból, csak új ideológiákat. Arról győzködte Rytivaarát, hogy csatlakozzon a 911 Truth elnevezésű csoporthoz a Facebookon. Az ilyen csoportok olyan összeesküvés-elméleteket terjesztenek, amelyek szerint az Egyesült Államok saját maga ellen hajtotta végre a 2001-es terrortámadásokat.

„Putkonen habzó szájjal kezdett arról mesélni, hogy a nyugati országok Oroszországot fenyegetik, és CIA-ügynökök működnek Finnországban. Ezen nagyon felhúztam magam, és megszakítottam vele minden kapcsolatot, ami egyben a színházi együttműködésünk végét is jelentette” – mondja Rytivaara.

A paintballközpontból nem lett semmi. Putkonen hamarosan befészkelte magát egy bezárt bár hátsó szobájába Porvoo központjában, és létrehozta 2011-ben a Verkkomedia nevű online álhírmédiumot, amely a Kreml érdekeit szolgáló propagandát terjeszt. Az emberek kezdték ijesztőnek találni.

„Utolsó nekem küldött üzenetében azt írta, hogy ha valaha is találkoznánk a városban, menjek át a másik oldalra, különben rossz vége lesz” – teszi hozzá Rytivaara.

A fenyegetés oka az volt, hogy Rytivaara kritizálta Putkonen egyik szövegét. Beszélgetőtársam nem zárja ki, hogy egy másik élethelyzetben talán őt magát is be tudta volna szippantani az, amit Putkonen hirdetett, amilyen manipulatívan és jól adja elő a mondandóját.

„Azt hiszem, Putkonen úgy kezeli a saját tetteit, mintha valamiféle színdarab szereplője lenne” – próbálja értelmezni az érthetetlent Rytivaara.

A katonákat toborzó zaklatóklub

Mivel Johan Bäckman és Janus Putkonen Ukrajna-ellenes gyűlöletbeszédével segíti az orosz háborús gépezet ukrajnai működését, részben felelősnek tekinthetők az ukrán áldozatok haláláért. Kettejük tettei veszélyt jelentenek Ukrajna nemzetbiztonságára.

Mivel pedig finn állampolgárokat toboroznak és küldenek harcolni Kelet-Ukrajnába, részben bűnrészesek a fronton életüket vesztő finnek halálában. Például egy Pieksämäki városából származó önkéntest, akinek Bäckman segített Donbászba utazni, és aki orosz földön halt meg, Putkonen koordinált a helyszínen.

Rosszulesett ezt látni. Évek óta figyeltem tehetetlenül a háborús toborzást, de nem voltam képes foglalkozni a témával, mert annyira elvonta a figyelmemet a toborzást végző klikk ellenem irányuló, fenyegető kommunikációja, hogy nem tudtam újságíróként az Oroszország háborúját pártoló tevékenységükre koncentrálni.

Mivel olyan kitartóan folyt ellenem a Putkonen és sokan mások által végzett szisztematikus zaklatás, csak 2021-ben tudtam összeszedni az erőmet ahhoz, hogy cikket írjak az orosz oldalon harcoló finn önkéntesekről. Ez tökéletes példája annak, mennyire gátolja az ellenem folyó hadjárat, hogy újságíróként végezzem a munkámat. A zaklatóknak sikerült távoltartaniuk a hivatásom gyakorlásától: a nyilvánosság tájékoztatásától.

Cikkem írása közben megkérdeztem a biztonsági hatóságoktól, hogy mit gondolnak az orosz oldalon harcoló finnekről, akik jó eséllyel háborús bűnöket követtek el Ukrajnában. Érdekelt, hogy terveznek-e beavatkozni a finn önkéntesek vagy az őket toborzók tevékenységébe. Sok más európai országban már bíróság elé állították azokat, akik az orosz oldalon harcoltak Ukrajnában.

A biztonsági rendőrség azt válaszolta, hogy tudnak a jelenségről, de nem kívánják kommentálni. Az akkori igazságügyi miniszter, a finnországi Svéd Néppártot (RKP) képviselő Anna-Maja Henriksson szerint az érintettek több bűncselekményben is bűnösek lehetnek. A cikk megjelent, és Finnországon kívül is széles körben hivatkoztak rá, többek közt Észtországban és Ukrajnában.

Mindeközben a helsinki rendőrség vizsgálta az általam benyújtott, Putkonen írásaival kapcsolatos nyomozási kérelmet. Ezekben Putkonen több különböző csatornán is azt állította, hogy hivatásos hazudozóként a Nyugat érdekeit szolgálom az információs háborúban, a Nyugat csatlósa vagyok, egy nyugati trollgyár igazgatótanácsának tagja, tagadhatatlanul és bizonyított módon idegen hatalmak kiszolgálója, egy külföldi hírszerző szolgálat információs befolyásolási műveleteket irányító testületének tagja és vezető propagandista, a NATO hivatásos hazudozója, illetve az Yle közönsége és az ország állampolgárai elleni kémkedésben, valamint a finnekkel kapcsolatos hírszerzési tevékenységben részt vevő nyugati trollgyár csapatvezetője.

A rendőrségnek átadtam egy karikatúrát is, amelyet Putkonen terjesztett, és amelyen egy rossz fizikai állapotú női alak látható, amint kábítószert fecskendez a vénájába.

2022 szeptember elején otthon voltam a kisbabámmal, amikor egy nagyméretű boríték érkezett a helsinki rendőrségtől, benne egy nyomozási határozatnak nevezett dokumentummal. Ebben a rendőrség közli, hogy Janus Putkonen ügyében nem megalapozott a bűncselekmény gyanúja, és hogy a karikatúra ügyében a büntethetőség elévült.

A rendőrség szerint Putkonen kijelentéseinek nagy része az íróként, újságíróként és a társadalmi diskurzus résztvevőjeként folytatott nyilvános tevékenységemhez kapcsolódik.

„Janus Putkonennek az ügyben tett állításai azonban, amelyek valóságtartalma elméletileg utólag ellenőrizhető, nem alkalmasak arra, hogy valótlanságukkal Jessikka Arónak a rágalmazás és becsületsértés tényállását kimerítő következményeket okozzanak.”

A nyomozás vezetője mindössze húsz, rövid időintervallum alatt született cikket vizsgált meg Putkonen írásai közül. Az üldözés tényállásának tisztázására irányuló kérésemmel egyáltalán nem foglalkozott.

A rendőrségtől kapott ilyen válaszok hatására egyre mélyebben megkérdőjeleződött bennem az újságírói hivatás iránti elkötelezettségem. A szakmám, és különösen az Oroszország iránti érdeklődésem jelentős anyagi veszteséget és mérhetetlen szenvedést okozott nekem, és most az információs hadviselés minden rendű-rangú, ellenem felsorakoztatott katonájával a rendőrség segítsége nélkül, saját erőmből kellett megbirkóznom.

Mielőtt a nyomozási kérelmeim a rendőrség iratmegsemmisítőjében kötöttek volna ki, egy tárgyilagosabb rendőr megvizsgálta a rólam terjesztett gyűlöletkeltő tartalmakat, és készített egy értékelést a fenyegetettségem mértékéről. Az értékelés szerint felindulásból elkövetett erőszak fenyegetett, amennyiben rosszkor rossz helyen tartózkodom. Más szóval, ha egy gyűlöletre felbujtott személy felismer az utcán, megtámadhat.

Minden egyes rendőrségi értesítéssel, amelyet a nyomozások lezárásáról küldtek nekem, erősödött bennem az elhatározás, hogy abbahagyom szeretett szakmámat, az újságírást, és ennek oka nem az engem veszélyeztető rágalomhadjárat volt, hanem az, hogy a rendőrség nem volt hajlandó megvédeni engem.

Egész felnőtt életemet a kommunikáció területén töltöttem, kihívásokkal teli munkakörökben, ám ezzel együtt hálás vagyok, hogy a szerencse mellém szegődött, és 2022 őszén a nagy tekintélyű szociális, egészségügyi és oktatási szakszervezet, a Tehy ideiglenes kommunikációs vezetőjévé, majd a következő évben kommunikációs igazgatójává választottak, egy jelentős és társadalmilag fontos pozícióba.

Amikor 2022 őszén visszavittem a szolgálati laptopomat, telefonomat és a belépőkártyámat az Yleisradio pasilai székházába, jó érzésekkel emlékeztem vissza a kedves rendőrökre az út túloldalán lévő kerületi rendőrőrsön és az Országos Rendőr-főkapitányságon, valamint más rendőrőrsökön.

Sok ügyész, helyettes ügyész és bíró a különböző bíróságokon, valamint az Igazságügyi Minisztérium tisztviselői is fontos munkát végeztek annak érdekében, hogy a rajtam kívül sok más áldozatot is zaklató bűnözők ellen vizsgálat induljon, felelősségre vonják és elítéljék őket. Szívem mélyén úgy éreztem, hogy sikerült közös erővel néhány részgyőzelmet aratnunk a Finnország elleni orosz hibrid harcokban.

A hatóságok dicséretet érdemlő, önzetlen munkája tette lehetővé számomra, hogy 2019-ben visszatérjek az újságíráshoz. Személyesen is rendkívül hálás vagyok egyes tisztviselőknek.

Most azonban úgy tűnt, a finn igazságszolgáltatás részéről az én ügyem lezárult. A Kreml kedvét kereső zaklatók úgy verték meg a rendőrséget a küzdelemben, hogy valósággal belefojtottak engem a rágalomáradatukba.

Mégsem győztek le. Miközben elkezdtem dolgozni az új munkahelyemen, tovább írtam ezt a könyvet.

Janus Putkonen továbbra is büntetlenül folytatta az üldözésemet, legalább 2023-ig. Már jó ideje az új munkaadómnak, a Tehynek dolgoztam, amikor 2023 márciusában – ki tudja, hányadik alkalommal – újra célba vett.

Először a Putkonen által vezetett MV álhírmédium közölt egy ocsmány cikket arról, hogy a munkahelyemen az orosz információs hadviselés jeleinek felismerésére képezem ki a Tehy tagjait. Putkonen előbányászott valamilyen információt egy általam tartott képzésről, és gúnyosan kommentálta a közösségi médiában. Egyik finn követője a Telegram-posztja alatt kurvának nevezett engem, akit puszta kézzel kell agyonverni.

Hamarosan egy hívás érkezett a Tehy sajtószolgálatának számán, ahová általában újságírók telefonálnak háttérinformációkért vagy interjúkérelemmel. Felvettem, és amikor az illető egy független médium munkatársaként mutatkozott be, majd azt kérdezte, hogy a Tehy miért tart az orosz információs hadviseléssel kapcsolatos kiképzést, megszakítottam a hívást. A telefonáló nyomást próbált gyakorolni a Tehyre, mert az, állítása szerint, a Kreml információs hadviselésének felismerésére képezi ki a tagjait.

Röviddel ezután a hívó közzétett egy lejárató videót a közösségi médiában, amelyből kiderül, hogy felvette a hívást. Rajtam és a munkáltatómon gúnyolódik benne. Kiderült, hogy a hatóságokat is bombázta hívásokkal. A közösségi médiában közzétett bejegyzését sokan lájkolták.

A Janus Putkonenhez hasonló információs harcosok tevékenysége miatt sokan vannak Finnországban, akik úgy vélik, hogy az orosz információs hadviselés felismerésére való felkészítés olyan dolog, amiért az oktatót nyilvánosan meg kellene büntetni.

Nem sokkal azután, hogy Putkonen célba vett az akciójával, egy ismeretlen személy akart bejutni hozzám a munkahelyemen. Az előcsarnokban „biztonsági okokból” nem volt hajlandó megadni a nevét a biztonsági őrnek.

Mivel Putkonen 2024-ben, a könyvem megjelenésekor még mindig foglalkozik velem, számításaim szerint az ellenem folytatott hadjárata már tíz éve tart. A helsinki rendőrség szerint azonban esetében nem megalapozott a bűncselekmény gyanúja.

Enyhítő körülmény

2023-ban, amikor már otthagytam a sajtó világát, a helsinki rendőrség arról értesítette az újságírói munkám miatt engem módszeresen zaklató személyeket, hogy mentesülnek a rendőrségi nyomozás alól. Úgy tűnt, hogy a nyomozást lezáró rendőrök egy előre megírt Word-dokumentumból másolták ki ugyanazt a szöveget a különböző gyanúsítottaknak. 2023 tavaszán a rendőrség Juha Korhonennek is kiküldte az értesítést.

A nagy méretű rendőrségi boríték postán érkezett, és beárnyékolta azt a napot, amikor a családommal a várva várt vakációnkra indultam.

Korhonen, aki egy időben az MV álhírlap főszerkesztője volt, egy klikket alkotott Bäckmannal, Janitskinnel, Keskimäkivel, Molarival meg Huuhtanennel, és követett engem a bírósági tárgyalásokra, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy zaklasson. Korhonen rendszeresen hazugnak és drogfüggőnek nevez, méghozzá olyan sok és változatos csatornán keresztül, hogy bármelyik hagyományos médiaszolgáltató példát vehetne róla.

A rendőrségnek négy évébe telt, hogy a szemétre dobja a Korhonen elleni, gondosan előkészített nyomozási kérelmemet. A határozatban a rendőrség azt állította, hogy nem állt rendelkezésre információ néhány olyan weboldallal kapcsolatban, amelyeken Korhonen rólam írt. Feltehetőleg emiatt, vagy valamilyen más, rejtélyes okból kifolyólag a rendőrség azt írta, hogy Korhonen egyes cikkei „büntetőjogi szempontból talán elévültek”. Talán igen.

Így tehát az is lehet, hogy nem.

Úgy értettem, hogy a rendőrség nem találta meg vagy nem is próbálta megtalálni Korhonen írásait. Az alatt a négy év alatt, amíg hagyták elévülni a becsületsértő cikkeket, Juha Korhonen tovább folytatta a sárdobálást.

A rendőrség szerint azonban ez csak kisebb szabálysértés volt, és a bűncselekményekhez valójában eredetileg én szolgáltattam az okot.

Az ügy a Jessikka Aro Putyin trolljai című könyve által kiváltott reakciókra vonatkozik, elsősorban az MV magazin néven ismert internetes kiadvány kapcsán. Jessikka Aro maga lépett a nyilvánosság elé, és például a „Putyin trolljai” kifejezéssel bírálta az MV magazin tevékenységét.

Még ha én bíráltam volna is a „Putyin trolljai” kifejezéssel az MV tevékenységét, az sem igazolná azt, hogy Juha Korhonen évek óta próbál azzal elhitelteleníteni, hogy drogfüggő vagyok.

A rendőrség azonban más véleményen volt. Szerintük enyhítő körülményként kellett figyelembe venni Korhonen ügyében azt, hogy én magam nagymértékben hozzájárultam, valósággal kiprovokáltam a bűncselekményt.

Mivel nem tekinthetünk el attól, hogy a panaszos a könyve megírásával és nyilvános szerepléseivel kivételesen nagy mértékben hozzájárult a bűncselekmény elkövetéséhez… továbbra is úgy vélem, hogy a cselekmények csekély súlyúak, mivel azokat a Jessikka Aro által írt könyvre adott reakciónak kell tekinteni, és ez a büntető törvénykönyv szerint enyhítő körülménynek számít.

Tehát az én könyvem volt az oka Korhonen bűncselekményeinek, annak ellenére, hogy a könyvem még meg sem jelent, amikor Korhonen elkezdte az ellenem folytatott hadjáratát, vagy amikor a nyomozási kérelmet benyújtottam. Más szóval a helsinki rendőrség megtalálta a módját, hogy meghajlítsa az időt – ki tudja, Korhonen talán előreutazott a jövőbe elolvasni a könyvemet, amelyet akkor még meg sem írtam, megsértődött rajta, és visszautazott a múltba arról írogatni bosszúból az interneten, hogy propagandista vagyok, hazug és drogfüggő.

Ezek az írások az Aro könyvében, blogján és nyilvános szereplései során felsorakoztatott vádak és értékítéletek miatti sértettséget tükrözik, mert azokat Korhonen, értelmezésem szerint, saját magára vagy legalábbis a hozzá közel állók körére vonatkoztatta.

Egy héttel a rendőrségi levél után Korhonen a Twitteren közölte, hogy Johan Bäckman még fizetett is neki azért, hogy rólam írjon.

Miközben a rendőrség azon ügyködött, hogy felfüggessze a nyomozást olyan embereknek kedvezve, akik pénzt, hirdetőket és új követőket szereztek azzal, hogy üldöznek engem és ellehetetlenítik a megélhetésemet, 2021 nyarán az ENSZ nők elleni erőszakkal foglalkozó különmegbízottja ajánlásokat tett közzé az ENSZ tagállamai számára, kifejezetten a női újságírók és médiamunkások védelmére.

A különmegbízott úgy véli, hogy a női újságírók nemük és szakmájuk miatt különösen kiszolgáltatottak, és állandó támadásoknak vannak kitéve.

Az ENSZ különmegbízottja emlékeztetett arra, hogy a rendőrség, az ügyészek és a bírák felelősek azért, hogy az ENSZ tagállamai teljesítsék a női újságírók védelmére vonatkozó kötelezettségeiket. A különmegbízott képzési programokat javasolt a köztisztviselők számára annak biztosítása érdekében, hogy a kormányzati szervek munkatársai tisztában legyenek az emberi jogok védelmét szolgáló, nemzetközi szinten megállapított kötelezettségeikkel.

A helsinki rendőrségen magasról tettek az ENSZ ajánlásaira.

Juha Korhonen pedig továbbra is a nyomomban van, és zaklat engem, mintegy hét évvel az első támadásai után.

Copypaste – enyhítő körülmény

A második, gondosan összeállított nyomozási kérelmet Marco de Wittel kapcsolatban nyújtottuk be, aki még kezdetben vett részt a klikk tagjaként a zaklatásomban. Youtuber volt, és a Laiton lehti (Illegális lap) nevű online kiadvány igazgatója. Ő különösen 2017 és 2019 között jeleskedett a zaklatásomban.

De Wit kitartóan követett, illetve a legkülönfélébb sértésekkel és rágalmakkal illetett éveken át. Így lettem többek közt NATO-libuska, NATO-troll, szenzácijessikka, téveszmés fruska, hallucinátroll, szenzációhajhász firkász, babaarcú harcos, drogos NATO-troll, Jessikka-zaklatókka, az Yle NATO-narkósa és NATO-trollja, téveszmés NATrOll, sajtómimóza, birodalmi cikkezgető és a legpofátlanabb szennyújságírók toplistavezetője.

Miközben a helsinki kerületi bíróság 2018-ban zárt ajtók mögött tárgyalta a bűncselekmények által nekem okozott egészségügyi ártalmak ügyét, de Wit az ajtó előtt élőzött. „Interjút készített” egy olyan személlyel, aki azt állította rólam, hogy a 2000-es évek elején a taxijával „az elvonóról fuvarozott el drogot vásárolni”.

De Wit szerint én mindenhol orosz trollokat láttam, a NATO ellenfeleit orosz trolloknak hívtam, valósággal NATO-függő voltam, és büntetlenül üldözhettem a NATO ellenfeleit. Szerinte abban a téveszmében éltem, hogy Janitskin és Bäckman üldöz engem, és a közösségi médiában szórakoztató tartalmat igyekezett gyártani a gyalázásomból.

2023 őszén, amikor ezen a könyvön dolgoztam külföldön, kaptam egy újabb nagy borítékot a rendőrségtől. A párom sokáig nem szólt róla. Tudta, milyen hatással lesz rám a vizsgálat megszüntetéséről szóló újabb határozat: a rendőrség tétlensége és a saját kiszolgáltatottságom újabb stresszforrás lesz az életemben, és valószínűleg nem tudok majd az írásra koncentrálni.

Később aztán megmutatta a levelet. A rendőrség ugyanazzal a szöveggel szüntette be a De Wit elleni előzetes vizsgálatot, mint Juha Korhonen esetében ugyanazon a tavaszon. A copy-paste határozatban Marco de Wit nevét egyszerűen behelyettesítették Juha Korhonen nevének helyére.

A nyomozótiszt ismét enyhítő körülményeket emlegetett, mivel nyilvános nyilatkozataimat és előző könyvem tartalmát Marco de Wit a rendőrség szerint „sértőnek” találta.

A rendőrség szerint ez az eset a Putyin trolljai című könyvem által keltett reakció volt. A nyomozótiszt azt írta, hogy állítólag én voltam az, aki „a figyelem középpontjába [igyekeztem] kerülni, és nyilvánosan kritizálta[m] többek között az MV magazin tevékenységét a Putyin trolljai kifejezéssel, amely a könyv címéül is szolgál”.

Mindazonáltal továbbra is úgy vélem, hogy a cselekmény nem súlyos, mivel [De Wit] tetteit a Jessikka Aro által írt könyvre adott reakciónak kell tekinteni, és ez büntetőjogilag enyhítő körülmény. – A büntetőfeljelentés alapjául szolgáló írások Aro könyvében, blogján és nyilvános szereplései során felsorakoztatott vádak és értékítéletek miatti sértettséget tükrözik, mert azokat, értelmezésem szerint, De Wit saját magára vagy legalábbis a hozzá közel állók körére vonatkoztatta.

Az ügyész hozzátette: nem tartja valószínűnek, hogy Marco de Wit írásai valóban kárt okozhatnának nekem, vagy megbecsülésemet csorbítanák.

Nem értek egyet a rendőrséggel és az ügyésszel. Kronológiailag képtelenség, hogy Marco de Wit megsértődhetett volna egy olyan könyv miatt, amely még nem jelent meg, és amelynek tartalmáról nem volt tudomása abban az időpontban, amikor elkövette az általam a nyomozási kérelmemben rögzített cselekményeket. Könyvem négy hónappal azután jelent meg, hogy De Wit közzétette a kérelmemben felsoroltak közül a legkésőbbi rólam szóló lejárató tartalmat. Továbbá a becsületsértés tényállásának megállapításához nem szükséges, hogy engem bármilyen anyagi vagy erkölcsi kár érjen. Elegendő, hogy objektív módon nézve a De Wit által tett becsületsértő kijelentések alkalmasak arra, hogy kárt, szenvedést okozzanak, vagy megbecsülésemet csorbítsák.

Juha Korhonen cselekményéhez hasonlóan a rendőrség De Wit rágalomhadjáratát is kisebb súlyúnak nevezte. Ez sem abszolút, sem relatív értelemben nem igaz.

2021-ben, miközben a helsinki rendőrség ezt az ügyet is hagyta elévülni, Marco de Witet elítélték háromrendbeli súlyos rágalmazásért és többrendbeli becsületsértésért tizenkilenc másik sértett ellen. Az ítélet 2024 márciusában, a cikk megírásakor még nem volt jogerős.

Az alapfokon hozott ítélet szerint De Wit hamis állításokat terjesztett az áldozatokról, és lealacsonyító megjegyzéseket tett róluk a közösségi médiában. A felperesek a munkájuk miatt kerültek De Wit célkeresztjébe, foglalkozásukra nézve köztisztviselők voltak: rendőrök, egy ügyész és egy bíró.

De Wit hasonló dolgokat terjesztett a hatósági személyekről, mint rólam, például hazugnak nevezte őket. Az ítélet szerint De Wit cselekményeinek jogellenességét súlyosbította az egészségre veszélyes és ezért káros jellegük, mint az Yle beszámolt róla. Az áldozatok közül néhányan azt mondták, hogy munkájuk során már nem használják a közösségi médiát, vagy otthagyták azt a munkakört, amelyben a De Wittel való találkozásuk idején dolgoztak.

Nagyszerű dolognak tartom, hogy Marco de Wit tizenkilenc áldozatának igazságot szolgáltattak. Én személy szerint csak azt szerettem volna, hogy legalább előzetes vizsgálatot folytassanak De Wit velem szemben elkövetett tetteivel kapcsolatban. Különösnek találtam, hogy az én Oroszországot érintő írói és újságírói munkám enyhítő körülménynek számított az ellenem elkövetett rágalmazások ügyében, míg De Witnek a tizenkilenc köztisztviselő munkáját becsmérlő, hasonló cselekményeit egyértelműen bűncselekménynek tekintették. Ráadásul – anélkül, hogy alábecsülném a többi áldozat tapasztalatait – De Witet lényegesen enyhébb becsmérlő kifejezésekért ítélték el, mint amilyeneket velem kapcsolatban használt. Úgy tűnt, a rendőrség nem ugyanazokat a szabályokat alkalmazta rám és a hatósági tisztviselőkre.

Ezt megelőzően azt hittem, hogy Finnországban elsősorban azt tekintik enyhítő körülménynek egy bűncselekmény esetében, ha az áldozat maga provokálta ki a bűncselekményt, vagy előbb ő maga követett el bűncselekményt. A rendőrség tehát az orosz információs hadviselésről szóló könyvemet, amely évekkel a De Wit által irányomban folytatott zaklatás kezdete után jelent meg, illetve a munkám során tett nyilvános kijelentéseimet a provokáció vagy egyenesen bűncselekmény kategóriájába sorolta.

Pontosan úgy, ahogy a zaklatóim tették ezt sok éven át.

A nekem küldött levélben az ügyész arról is tájékoztatott, hogy De Wit egyes írásai esetében a büntethetőség elévült. Az állítás rossz viccnek tűnt. Én 2019-ben tettem büntetőfeljelentést. A rendőrség 2023. szeptember 12-én, több mint négy évvel a nyomozási kérelmem benyújtása után hozott határozatot az előzetes nyomozás megszüntetéséről. Egy rágalmazási ügy általában két év alatt elévül, és a rendőrség ezzel már 2019-ben tisztában volt.

Ha valaki okolható azért, hogy elévült De Wit tetteinek büntethetősége, az a helsinki rendőrség kérelemelutasító irodája volt.

Az aktakinyíroda

Nem állítom, hogy pontosan tisztában vagyok azzal, mi történhetett a helsinki rendőrségen, hogy 2016-ban még nyomozást indítottak az idegen állam érdekében eljáró, ellenem a munkám miatt erőszakos támadásokat intéző sorozatos bűnelkövetőkkel szemben, de 2019 után már nem.

2016-ban, amikor az első nyomozási kérelmeimet benyújtottam, komolyan vették őket. Gyorsan megindult a nyomozás, a központi rendőrkapitányság országos vizsgálatot rendelt el az MV magazin ügyében, és felszólította az MV álhírterjesztésének áldozatait, hogy országszerte forduljanak a rendőrséghez. A finn igazságszolgáltatásnak sikerült végül több év menekülés után hazahozatni Andorrából és felelősségre vonni Ilja Janitskint, illetve további vizsgálatokat folytatni. Ítéletek egész sora született, működött az igazságszolgáltatás.

Egy alkalommal az ügyvédem, Martina Kronström és én véletlenül találkoztunk a pasilai rendőrkapitányságon a helsinki rendőrség akkori vezetőjével, Lasse Aapióval. Futólag érdeklődtünk a nyomozás állásáról, Aapio pedig elmondta, hogy a 2020-as ügyeimben a nyomozás élére kinevezett személy egy tehetséges jogász.

Azt azonban Aapio nem mondta el, hogy a helsinki rendőrségen az ügyeimben folyó nyomozás vezetőjének fő feladata a vizsgálatok lezárása. Ezt máshonnan hallottam.

A nyomozás vezetőjének az a feladata, hogy ne csak az egyszerűbb ügyeket „írja le a leltárból”, hanem a kényelmetlenebbeket is. Az ügyeimben a vizsgálat vezetésével megbízott személynek a bűnügyi nyomozás területén sem volt tapasztalata.

„Az ügyek kinyírásában van munkatapasztalata. Ő és egy kollégája mindennap reggel 8-tól délután 4-ig teljes munkaidőben nyírták ki az aktákat” – mesélte egy forrásom.

Hivatalosan a helsinki rendőrségnél előzetes vizsgálatról beszélnek. A nyomozás vezetőjének taktikájához tartozott itt olyan zárójelentéseket írni, hogy soha ne kerüljenek az ügyész elbírálása alá az ügyek. A helsinki rendőrségen kívül bevett gyakorlat, hogy a nyomozásnak az ügyész szab határokat, míg Helsinkiben ezt a rendőrség teszi. Az ügyész a súlyosabb ügyekben vesz csak részt, és néha természetesen a becsületsértési ügyekben is a kezdetektől fogva közreműködik.

Egyik forrásom azt mondja, hogy még ha egy ügy esetében méltányos is lenne bűnügyi vizsgálatot indítani, egy ilyen elutasító határozat, amely akár 15-20 oldalas is lehet, olyan súlyúnak számít, hogy senki sem kezd el érvelni vele szemben. És ahhoz, hogy a határozattal szembe lehessen szállni, ügyvédet kell fogadni.

Forrásom szerint a nyomozásokat megszüntető rendőrök esetemben leggyakrabban elévülésre hivatkozva vetettek véget az eljárásnak. Az elévülés értelmezésének azonban egyértelműnek kellene lennie: vagy a tartalom közzétételének időpontját kell figyelembe venni, vagy azt, hogy a tartalom meddig volt hozzáférhető.

„Ha ez nem egyértelmű, akkor vagy gondatlanságról, vagy az elévülési idővel való visszaélésről van szó” – jelenti ki a forrásom.

A rendőrségi szóhasználatban az előzetes nyomozások megszüntetését az akták kinyírásának nevezik, ami a forrásom szerint kellemetlen munka. Sok ügy került vissza a főügyészségről ebbe az „aktakinyírodába”.

Mindig azt hittem, hogy a rendőrségnek sokkal súlyosabb bűncselekményekben kell eljárnia, és hogy nagy a hiány nyomozókból. Hogy el sem tudom képzelni, milyen szörnyű bűncselekményeket kell a rendőrségnek túl kevés munkaerőre támaszkodva felderítenie: gyermekek ellen elkövetett bűncselekmények, szexuális visszaélések, erőszak, emberölés, emberkereskedelem.

Mégis reméltem, hogy a finn állam teszi a dolgát, és megvédi a megélhetésemhez való jogomat, amelyet az orosz befolyásoló ügynökök és az általuk nyújtott példa veszélyeztetett.

2022 augusztusáig havi jövedelmemet újságírói munkámmal és kisebb mértékben az ehhez nagyon hasonló jellegű írói munkámmal kerestem, amihez korábban saját elhatározásomból hosszú évek munkájával felsőfokú képesítést szereztem.

A munkám a nyilvánosság előtt zajlott. Az volt a feladatom, hogy a nyilvánosság elé tárjak különféle kérdéseket és témákat. Ha szélsőséges csoportokhoz és a Kreml befolyásoló hálózatához tartozó embereknek nem tetszenek a munkám során felvetett témák, és ezért üldözni kezdenek, akkor a finn államnak és intézményeinek elemi feladatuk megvédeni engem, hogy folytathassam a megélhetésemet biztosító közérdekű munkámat.

Nem voltam egyedül ezzel a kívánságommal. 2018-ban több mint nyolcvan finn főszerkesztő közös nyilatkozatban szólalt fel az újságírók és minden olyan ember fokozottabb védelme érdekében, aki a nyilvánosság előtt nyilatkozik.

A bűncselekmények kivizsgálásának elmulasztása ellehetetlenítette a szakmám gyakorlását. Túlságosan magas árat kellett volna fizetnem azért, hogy folytassam. Büszkén mondhatom azonban, hogy közel nyolc évig dacoltam a szakmámban a kivizsgálatlanul hagyott bűncselekményekkel.

Tovább is bírtam volna, ha a helsinki rendőrség teszi a dolgát.

2024 elején panaszt tettem a parlamenti ombudsmannál a helsinki rendőrséggel szemben a nyomozás elmulasztása miatt. Az ügy még mindig folyamatban volt, amikor a könyvem nyomdába került.

MANASSEH AZURE AWUNI

A keményre taposott földúton gyalogtempóban kell haladnunk. A rozsdavörös lateritben mély gödrök közt hajtunk, és túl sok van belőlük ahhoz, hogy ki lehessen kerülni őket. Az autó billeg.

A Nyugat-Afrika büszkeségeként emlegetett Ghánában járunk. Fővárosában, Accrában, körülbelül huszonnégy kilométerre északra a központtól, egy új, felső középosztálybeliek által lakott övezetben, ahol a kőből épült családi házakat és építkezéseket vastag falak veszik körül.

Az autót a díjnyertes ghánai újságíró, Manasseh Azure Awuni vezeti. Tudja, merre kell menni, bár nincsenek útjelző táblák.

Két kecske kel át a kereszteződésen. Balra fordulunk. Az út mellett egy halom kavics és három alacsony pálmafa áll. A telket egy helyenként vakolatlan, máshol krémszínű kőfal veszi körül, és masszív, fekete fémkapu zárja le. A vakolat repedezett és sötétebbre színeződött itt-ott.

A fal mögött egyszintes családi ház áll, az utcáról csak a fekete tető egy darabja látszik.

– Ez az a ház. Itt működött a trollgyár – mondja Awuni, miközben leparkol a fal előtt.

Kiugrom a kocsiból. A nyugat-afrikai nagyváros peremén 2023 júliusának végén 28 Celsius-fok van, és párás az idő. Átkukucskálok a falon, fényképeket készítek, majd átsétálok a másik oldalon lévő üres telekre. Onnan jobban látszik a ház.

Ez az. Ugyanaz a kőház, mint a CNN amerikai hírszolgáltató 2020-as cikkében szereplő képen.

Ugyanazok a fehér ablakkeretek, ugyanaz a sárga homlokzat.

Egy orosz trollgyár Afrikában.

Egy Kreml által irányított orosz magánhadsereg Afrikában

Azzal egy időben, hogy én tényfeltáró kiküldetésre repülök Ghánába a könyvem írása közben, két országgal arrébb, délkeletre, Nigerben fehér-kék-piros zászlók lobognak Oroszország tiszteletére.

Az oroszok által támogatott fegyveresek átvették a hatalmat Nigerben, és a katonai junta hívei tüntetéseiken zászlókat lengetve fejezik ki hálájukat Oroszországnak. Akkora az orosz zászlókra a kereslet a nigériaiak körében, hogy a szabók alig győznek eleget varrni belőlük, jelentette a Reuters.

Oroszország Afrikában zajló térfoglalása 2021-ben keltette fel a figyelmemet, amikor az Agence France-Presse (AFP) francia hírügynökség riportere interjút kért tőlem. Elmagyarázta, hogy miért célozták meg Maliban a YouTube közönségét egy olyan videóval, amelyben egy beszédszintetizátoros robothang kritizálja a francia biztonsági erők tevékenységét Maliban, és dicséri az orosz Wagnert.

Úgy tűnt, hogy a videó a Kreml információs hadviselési kampányának részeként azoknak a francia biztonsági alakulatoknak a lejáratását célozta a mali lakosság körében, amelyek akkoriban segítettek az országnak a megerősödött dzsihadista terroristák és számos más erőszakos felkelőcsoport elleni harcban.

A videó egyértelműen az orosz katonák támogatásának növelését szolgálta.

Alig egy évvel később, 2022-ben Franciaország kivonta csapatait Maliból, az országot vezető katonai juntával való nézeteltérésekre hivatkozva. Azóta Oroszország megerősítette jelenlétét az afrikai országban.

Kiderült, hogy Moszkva több afrikai országban is hasonló forgatókönyv szerint jár el, különösen az erőszak sújtotta Száhel-övezetben, de Nyugat- és Közép-Afrikában ugyanúgy, sőt ezeken a régiókon túlmutatóan is: először az információs hadviselés eszközeivel veszi célba az országokat, majd csapatokat telepít oda.

Az ENSZ megpróbálta figyelmeztetni az afrikai országokat a Wagnerrel kapcsolatban, beszámolni az általuk az emberi jogok sérelmére szisztematikusan elkövetett bűntettekről, kínzásokról, gyilkosságokról és kivégzésekről.

A Kreml sok helyen mélyen beépült az afrikai társadalmakba. És Oroszországot kedvelik, ellentétben a Nyugattal. Moszkva szövetségeket köt, különösen a keményvonalas vezetőkkel. Ugyanakkor minden eszközzel támogatja a hatalomra jutásban azokat a politikai erőket, amelyek hasznosak számára.

A keményvonalas iszlamista Szudánban a Kreml hosszú ideig támogatta Omar el-Basírt, az 1989-ben puccsal hatalomra került despotát, akit háborús bűnökkel gyanúsítanak. A Wagner katonai csoport és a hozzá köthető trollgyár egykori arca, a néhai Jevgenyij Prigozsin a végsőkig segítette el-Basír rezsimjét az ellene tiltakozó polgárok eltiprásában álhírkampányokkal és a tüntetők látványos utcai lemészárlásával.

A szudáni Omar el-Basírt az orosz támogatás ellenére sikerült megbuktatni, de Oroszország továbbra is kiaknázza a káoszba taszított Szudán aranytartalékait. Beépített katonái útján szervezi az illegálisan bányászott arany kicsempészését az országból. Egyes vélemények szerint a Kreml a szudáni aranyból az Ukrajna elleni háborúját finanszírozza.

2020-ban az amerikai pénzügyminisztérium szankciókat vezetett be mind Prigozsin, mind a Wagner által fedőszervezetként használt aranykereskedelmi vállalat ellen. Az Oroszországból irányított tevékenységet a minisztériumi dokumentum úgy írja le, mint a „félkatonai műveletek, az autoriter rezsimeknek nyújtott támogatás és a természeti erőforrások kizsákmányolásának kombinációját”.

A világ számára a Kreml ügyesen brandelte a „Wagnert”. Állítólag az orosz államtól független, privát biztonsági cégről van szó. A valóságban a Wagner-csoport szorosan együttműködik az orosz hírszerző szolgálatokkal, az orosz elnöki hivatallal és a védelmi minisztériummal. A Wagner azonban nem az egyetlen Kreml által működtetett katonai csoport, amelyet „privát zsoldoscégként” akarnak eladni. Ilyen a Redut és a Convoy is, amelyeket a The Wall Street Journal szerint az orosz hírszerzés legfelsőbb és leghírhedtebb vezetői a Wagner munkájának folytatóiként reklámoztak 2023 őszén – állami látogatásaik alkalmával – olyan országokban, mint Líbia és Burkina Faso.

Putyin kormánya már nem is próbálja titkolni, maguk mondták ki, hogy ők irányítják a Wagnert. 2023 nyarán a Wagner megbízhatatlan színben tűnt fel ugyan a Moszkva elleni lázadása miatt, de a Kreml biztosította közép-afrikai, mali és szíriai partnereit, hogy a Wagner afrikai műveletei zavartalanul folytatódnak.

Egy tényfeltáró könyv szerzőjeként nem éppen egyszerű számomra az orosz hibrid műveletek helyszíni vizsgálata azokban az afrikai országokban, ahol az orosz csapatok együttműködnek a rezsimmel.

Egyenesen veszélyes lehet. Megöltek már munkájukat túlságosan lelkiismeretesen végző oknyomozó újságírókat, köztük külföldieket is.

A szegénységtől sújtott Közép-afrikai Köztársaságban, ahol orosz fegyveres csapatok ellenőrzik az arany- és gyémántbányákat, és helyi katonákat képeznek ki, az újságíró Jean Saint-Clair Maka Gbossokotto tisztázatlan körülmények között halt meg, miután 2022-ben online újságjában kritikus cikkeket közölt a Wagner működéséről.

Négy évvel korábban a Közép-afrikai Köztársaságban brutálisan meggyilkoltak három orosz újságírót, akik a dzsungelbe utaztak, hogy a Wagner tevékenysége után kutassanak. Az újságírók védelmével foglalkozó szervezet, a Committee to Protect Journalists (CPJ) szerint sem az orosz hatóságok, sem a Közép-afrikai Köztársaság hatóságai nem tisztázták, mi történt, sőt nem is vizsgálták a gyilkosságokat.

Szeretnék elutazni a Közép-afrikai Köztársaságba, Szudánba vagy Maliba, hogy a helyszínen vizsgálhassam az orosz zsoldosok tevékenységét. De Finnország és más nyugati országok külügyminisztériumai szerint kifejezetten ellenjavallott odautazni, még nyaralás céljából is.

Ráadásul ahhoz, hogy a Közép-afrikai Köztársaságba vagy Maliba utazhassak, Moszkvában kellene vízumért folyamodnom: be kellene nyújtanom a moszkvai nagykövetségeiken az útlevelemet, a fényképemet, a címemet és a tervezett utazásom részleteit.

A nagykövetségekről az információk egyenesen az országok biztonsági hatóságaihoz kerülnek, amelyek együttműködnek az orosz biztonsági hatóságokkal.

Feladom.

Ehelyett inkább Ghánába utazom. Ez biztonságosabb lehetőséget kínál arra, hogy legalább ugyanarról a kontinensről vizsgáljam a Kreml tevékenységét. Ghána egy politikailag stabil, példamutató többpárti demokrácia, a Freedom House szerint egyike a kevés teljesen szabad afrikai országnak.

Eddig állítólag nem folyt orosz katonai tevékenység Ghánában, de Putyin Oroszországa itt is elkezdett szervezkedni.

Az orosz információs háború emlegetése nyugati propaganda

Ghánában egy helyi újságíró, a harminckilenc éves Manasseh Azure Awuni van segítségemre. Awuni Észak-Ghánából származik, szegény családban született, szülei írástudatlanok. Ő a második legidősebb a tizenegy testvér közül.

Awuni pont az az újságíró, akire a CNN amerikai híróriásnak szüksége volt, amikor egy ghánai orosz trollgyár után nyomozott egy 2020-as feltáró anyagához: nagyszerű oknyomozó újságíró. Az a fajta, aki képes beszivárogni egy trollgyárba, vagy szóra bírni az embereket, hogy információkhoz jusson.

Újságíróként Awuni elsősorban korrupciós és emberi jogi bűncselekmények után nyomozott. Több millió dollár értékű korrupciós botrányokra derített fényt, és becslések szerint összesen több százmillió dollár értékben töröltek csalárd szerződéseket az ő cikkei nyomán. A leleplezései nyomán indult perekben többeket börtönbüntetésre is ítéltek.

Awuni egy újságírásról szóló könyv szerzője, és elnyerte a Ghána legígéretesebb újságírójának és a legjobb újságírójának járó díjakat. Kétszer díjazták Nyugat-Afrika legjobb újságírójaként.

Annyira ismertnek számít, hogy amikor Accra utcáin sétálunk, a járókelők felismerik, és kezet akarnak rázni vele, hogy köszönetet mondjanak.

2020-ban a CNN felkérte Awunt, hogy legyen a csatorna tényfeltáró projektjének háttérriportere, mert dokumentumfilmet és online cikksorozatot készítettek egy ghánai orosz trollgyárról. Awuni feladata az információszerzés volt, illetve a trollgyárban dolgozó emberek felkutatása és felkészítése az interjúkra, mielőtt a CNN riporterei az Egyesült Államokból Ghánába utaztak volna a felvételek elkészítésére.

Awuni azelőtt soha nem hallott az orosz trollgyárakról. Ezek létezése nem központi téma a nyugat-afrikai társadalmi diskurzusban, az orosz nemzetközi információs hadviselés pedig még kevésbé az.

Ellenkezőleg, az az állítás, hogy Oroszország információs hadviselést folytat afrikai országokban, Awuni szerint könnyen Oroszország-ellenes nyugati propagandának minősülhet.

– Az embereket ez itt nem érdekli. Egyszerűen nem aktuális téma Ghánában – mondja Awuni.

Ő mégis munkához látott.

A Ghána fővárosában működő orosz trollgyár a civil társadalom részének álcázta magát. Azt állították magukról a nyilvánosság előtt, hogy egy társadalmi érdekvédelmi szervezetről van szó. Azt a nevet adták neki, hogy: Eliminating Barriers for the Liberation of Africa, röviden EBLA.

Honlapjukon azt állították, hogy hátrányos helyzetű afrikai gyerekeket oktató iskolák számára gyűjtenek pénzt. Awuni szerint a honlap alapján az olvasók attól az illúziótól vezetve adományozhatnak pénzt, hogy a projekt valóban afrikai.

– A mindennapi munka azonban egészen más volt, mint amit nyilvánosan mondtak. A tevékenységük valódi természetét is eltitkolták az alkalmazottak elől – meséli Awuni.

Sikerült felvennie a kapcsolatot a trollgyár néhány dolgozójával. Feltűnően titkolóztak, és nem akartak információkat kiadni. Az is Awuni ellen dolgozott, hogy mire rendesen belekezdett a nyomozásba, a ghánai biztonsági szolgálat már tartott egy razziát a trollgyár központjában.

– Nagyon gyanakvóak voltak – panaszkodik Awuni.

Az újságírók kivételes eszközöket is bevethetnek olyan társadalmi jelentőségű információk megszerzésére, amelyekhez hétköznapi módszerekkel nem lehet hozzájutni. Manasseh Azure Awuni kifejlesztette a saját eszközeit. Ő maga nem kerülhetett közvetlen kapcsolatba a dolgozókkal, mert túlságosan ismert volt. Ezért először egy kevésbé ismert munkatársa hívta fel a trollcsoport tagjait, azt állítva magáról, hogy állást keres, és mivel hallotta, hogy „érdekvédelmi munkát végeznek, úgy érzi, jó lenne részt vállalni ebben”.

Nem járt szerencsével.

– Egészen elcsendesedtek. Azt hiszem, a főnökük utasította őket, hogy maradjanak csendben, és nem engedte, hogy új emberek csatlakozzanak – meséli az újságíró házigazdám.

Awuni megtudta az egyik trollgyári alkalmazott korábbi munkahelyét a közösségi médiából. Ezután felkutatta az illető egy volt kollégáját, elmondta neki, hogy cikket ír, és a segítségét kérte egy interjú elkészítéséhez. Azt javasolta, hogy a régi kolléga telefonon hívja el a trollgyárban dolgozó ismerősét egy találkozóra.

Ez végre működött.

– Az alkalmazott megnyílt. De nagyon, nagyon ijedt volt – mondja Awuni.

Wagner ♥ a katonai juntákat

Awuni elmondja, hogy Ghánának nemigen vannak ellenségei. Nyugat-Afrikában viszonylag gyakran történnek államcsínyek, és néha Ghánában is spekulálnak egy ilyesfajta fordulat lehetőségéről, ezért a belső biztonság szempontjából elsődlegesnek számít a demokratikusan megválasztott kormány védelme.

Ghánára nézve a legnagyobb külső biztonsági fenyegetést az északi szomszédjában, a problémás Száhel-övezetben fekvő Burkina Fasóban terjeszkedő dzsihadisták jelentik. A szomszédos országban elkövetett terrortámadások néha civilek tucatjait ölik meg.

A biztonsági hatóságok mindent megtesznek, hogy a dzsihadistákat távol tartsák Ghána határaitól.

– A dzsihadisták az orosz trollokhoz hasonlítanak: a dezinformációt rendkívül erős fegyverként használják, nemcsak az ideológiájuk terjesztésére, hanem új tagok toborzására is – mondja Awuni.

2022 decemberében Nana Akufo-Addo ghánai elnök közölte a nyilvánossággal, hogy Ghána szomszédja, Burkina Faso együttműködésbe kezdett az orosz Wagner-csapatokkal. Ez újdonság volt a nemzetközi közösség számára.

„Burkina Faso, akárcsak Mali, megállapodást írt alá a Wagner-katonák bevetéséről. Úgy tudom, hogy az ország déli részén fekvő egyik bányát átadták a wagnereseknek, fizetségként a szolgálataikért” – idézte a sajtó a ghánai elnök által az Antony Blinken amerikai külügyminiszterrel folytatott megbeszélésen mondottakat.

A ghánai elnök kijelentette – ugyancsak nyilvánosan –, hogy a Wagner-csapatok tevékenysége az északi határnál aggodalomra ad okot Ghánában, és kifejezte, hogy számít az Egyesült Államok támogatására a probléma kezelésében.

Az elnök megszólalása idején Burkina Faso élén egy katonai junta állt, amely nem sokkal korábban Ibrahim Traoré vezetésével jutott hatalomra. Traoré három hónappal korábban ragadta magához a hatalmat egy előző katonai juntától.

A ghánai elnök Wagnert bíráló nyilatkozata nagy vihart kavart Awuni beszámolója szerint. Sokan hibának tartották Akufo-Addo megszólalását.

Azért érte kritika, mert sokan attól tartottak, hogy az állásfoglalás hatással lesz Burkina Faso és Ghána összefogására a közös ellenség, a dzsihadisták elleni harcban. Mivel Burkina Faso, Mali és Ghána egységes frontot alkot a dzsihadistákkal szemben, az országoknak a külvilág felé is egységesnek kellene tűnniük. Burkina Fasónak és Ghánának hírszerzési információkat is meg kell osztania egymással, ezért fontos a tárgyalóképesség fenntartása az államok között.

A ghánai elnökkel szemben a politikai ellenzék és a biztonsági elemzők részéről, de általában a közösségi médiából is érkeztek kritikák.

– Az elnök elmondhatta volna ezt négyszemközt az amerikai kormánytisztviselőknek, nem kellett volna nyilvánosan megszólalnia – mondja Awuni.

Awuni forrásai szerint a kritikák özöne után Ghánának delegációt kellett küldenie Burkina Fasóba, hogy elsimítsa a helyzetet a vezetéssel. A tárgyalásokon részt vett a ghánai nemzetbiztonsági miniszter is.

Kollégám szerint az orosz Wagner kritizálása Ghána érdekeivel ellentétesnek is bizonyulhat.

– Bármilyen ingatag is a Wagnerrel kötött megállapodás, a dzsihadisták folyamatos nemzetbiztonsági fenyegetést jelentenek Ghána számára – magyarázza Awuni. – Nem feltétlenül helyesli mindenki a Wagner tevékenységét Burkina Fasóban, de Ghána nem szakíthatja meg a kapcsolatokat szomszédjával egy ilyen kritikus pillanatban. A dzsihadisták ellen folytatott küzdelemhez együttműködésre van szükség.

Ez az összefüggés rávilágít arra, hogy miért fog valószínűleg tovább növekedni a jövőben az orosz katonák jelenléte több afrikai országban.

Awuni rámutat, hogy az Egyesült Államok, amely hivatalosan Ghána szövetségese és legnagyobb fejlesztési együttműködési partnere, fizikailag nincs jelen a dzsihadisták elleni küzdelemben. Néhány évvel ezelőtt amerikai katonai támaszpontok létesítését javasolták Ghánában, de erős ellenállás tapasztalható.

„Azért övezi ellenkezés, mert az USA a történelme során mindig is megpróbált beavatkozni más országok ügyeibe, és ez nem vált be. Az USA-ra és a Nyugat egészére gyanakvással tekintenek az országban, még akkor is, ha jók a szándékaik.”

A rejtett orosz központ

2023 júliusának végén az Accra központjától közel egyórányi autóútra fekvő Oyarifában, abban a bizonyos sárga, földszintes magánházban már nem működik orosz trollgyár. A ház csendesnek tűnik.

Manasseh Azure Awuni szerint jelenleg az épületet állítólag egy magánszemély béreli lakásként.

A ház – amely korábban trollközpont volt – elhelyezkedése nagyon árulkodó. A fővárosban, Accrában a fehérgalléros munkahelyek nagy része a város kereskedelmi központjában található. A trollokat foglalkoztató iroda azonban egy lakóövezet közepén, nehezen megközelíthető helyen volt. A sárga kőépület masszív fal mögött rejtőzött egy olyan helyen, ahol senki sem gondolkodna el azon arra járva, hogy mi folyhat a házban, hisz úgy néz ki, mint egy lakóház, nem úgy, mint egy iroda.

Awuni szerint egyértelmű, hogy kifejezetten elrejteni akarták a kíváncsi szemek elől a trollközpontot. Ez nem egy olyan hely, ahol bárki irodát szeretne berendezni.

– Néhány évvel ezelőtt itt bozótos senkiföldje volt – mondja Manasseh.

A területet 2016-ban filmezte le a Google Maps kamerája. A képeken az látszik, hogy akkoriban még nem álltak kész házak a helyszínen.

Awuni elmondja, hogy a trolliroda mintegy tizenhat dolgozójának egy része ráadásul szállást is kapott egy másik, közeli lakóépületben. Ghánában nem megszokott, hogy egy alkalmazottnak a munka mellett mellékszolgáltatásként szállást ajánlanak fel.

Autóval folytatjuk az utunkat a vörös homokos, göröngyös úton. Megpróbáljuk megtalálni az alkalmazottak egykori szálláshelyét. Újabb drága kőházakat, új autókat, embereket és háziállatokat látunk.

Hiába vezet Awuni óvatosan, a gidres-gödrös úton való döcögés emberkínzásnak tűnik.

Ez a félreeső hely veszélyes is lehet az olyan emberek számára, mint Awuni, aki a munkája következtében kapott halálos fenyegetések miatt kétszer is külföldre kényszerült költözni, hogy biztonságban élhessen és dolgozhasson, erőszakos támadások veszélye nélkül.

– Egy ilyen helyen könnyen elkaphatnak és megtámadhatnak anélkül, hogy az elkövetőt megtalálnák. Engem a munkám miatt a gyilkosság veszélye fenyeget, itt pedig még elmenekülni sem lehet gyorsan, mert az utak ilyen rossz állapotban vannak.

A korábban az alkalmazottak lakhelyéül szolgáló házat nem lehet megtalálni, kikanyarodunk hát a főútra, és visszahajtunk Accra központjába.

Hatalmas a forgalom, pedig szombat van.

Nyugat-gyűlölet

Sok afrikai országban alapból nem bíznak a nyugatiakban. Ennek oka a gyarmatosítás idején elkövetett kegyetlenségek és a rabszolgakereskedelem emléke, magyarázza Awuni. Ghánában Nagy-Britannia volt a fő gyarmatosító, az amerikaiak pedig a rabszolga-kereskedelmet működtették.

– Ha megnézzük, mit csináltak itt az európaiak, láthatjuk, hogy Oroszország soha nem azért jött ide, hogy gyarmatosítani akarjon minket, vagy rabszolga-kereskedelemmel foglalkozzon – mondja Awuni.

A Nyugat egyébként az afrikai országok függetlenné válása óta is úgy próbálja a befolyását érvényesíteni az ottani rezsimekkel való kapcsolatában, hogy az bizalmatlanságot és ellenszenvet szül.

Awuni egy olyan történetet mesél el, amely egész Ghánában ismert. A független Ghána, az akkori Aranypart első elnöke dr. Kwame Nkrumah volt. A pánafrikanista és szocialista Nkrumah először miniszterelnökként, majd 1952 és 1966 között elnökként vezette az országot. Ez alatt az idő alatt Ghánát modernizálták és villamosították.

– Minden ghánai tudja, hogy Nkrumah volt eddig a legjobb elnökünk – teszi hozzá Awuni.

Az emberek mélységes szeretete még mindig érezhető a szökőkúttal szegélyezett accrai emlékparkban járva, ahol az elnök és felesége egy mauzóleumban nyugszik. Fiatal nők fényképezkednek a Nkrumah elnöknek emléket állító fotófal előtt.

Az elnök sorsa azonban továbbra is felháborítja a ghánaiakat.

– Az amerikaiak kommunistának tartották, és a Központi Hírszerző Ügynökség (CIA) segített eltávolítani őt. Ez az egyik oka annak, hogy az itteni emberek nagyon szkeptikusan viszonyulnak a Nyugathoz.

A történet igaz, a részleteket a CIA archívumaiban fel is tárták.

Sokan gondolják úgy, hogy a Nyugat még mindig ellenőrzése alatt akarja tartani az afrikai országokat, vagy máig meghosszabbítani a gyarmatosítás rossz emlékű történetét. A gyarmatosítás nyomai még mindig ott kísértenek a jogszabályokban, különösen a francia nyelvű országokban, ahol számos társadalmi válság okozójának is tekintik a franciákat.

Az LMBTQ-közösségekkel szembeni tolerancia egyike azoknak az elveknek, amelyeket a Nyugat próbál Afrikára erőltetni, ám amely ellenállásba ütközik, mondja Awuni. Sok afrikai országban nem viszonyulnak elfogadóan a szexuális kisebbségekhez, például Ghánában is diszkriminálják őket, derül ki az emberi jogi jelentésekből.

– A nyugati országok támogatják, sőt gyakorlatilag kényszerítik az afrikai országokat, hogy elfogadóak legyenek az LMBTQ-kérdésekben, itt azonban erős az ellenállás.

Afrikában sok despota Nyugat-ellenes retorikát használ, hogy hitelesebbnek tűnjön a népe körében. Afrikában hősként tekintenek arra az uralkodóra – vagy diktátorra –, aki kijelenti, hogy nem fél a Nyugattól, az Egyesült Államoktól vagy Nagy-Britanniától.

– Ha egy politikus egy nyugati országot támogat, gyakran úgy tekintenek rá, mint a nyugati propaganda terjesztőjére vagy a Nyugat által megvásárolt figurára. Ez a dinamika érvényesül Ghánában – magyarázza Awuni.

Ezeket az érzéseket, a Nyugat-ellenességet, sőt nyílt gyűlöletet használja ki Oroszország az afrikai műveletei során.

Minden afrikai ember közös ügye

A férfi, aki 2020-ban a sárga kőházban működő trollgyárat vezette, pontosan tudta, mit csinál, mondja Manasseh Azure Awuni. Arra uszította az Egyesült Államokban élő afroamerikaiakat, hogy a többi amerikai ellen forduljanak, miközben azt hazudta az alkalmazottaknak, hogy a cél a feketeidentitás erősítése.

Ghánában könnyű rávenni a fiatal felnőtteket arra, amire ez az ember kényszerítette őket. Olyan munka ez, amely sok frissen végzett ghánai diplomás számára nagyon motiváló.

A munkanélküliség magas, a bérek pedig alacsonyak. Az utcaseprőknek például a kormány mindössze havi 25 dollárt fizet, annak ellenére, hogy néhányan közülük magasan képzettek, és a munka fizikailag nagyon megterhelő.

– Ez talán képet ad arról, hogy milyen kevés kell egy trollgyár működtetéséhez. A trollnak állók laptopokat kapnak, és az a munkájuk, hogy posztoljanak a közösségi médiában. Ez amúgy is szórakoztató a fiatalok számára. Többségük szeret posztolgatni.

A trollközpontban a fiatalok nap mint nap gyártották a posztokat a közösségi médiában, és mások bejegyzéseire válaszoltak, mondja Awuni, csak szervezetten végezték a tevékenységet.

A munkavállalók számára homályosan és ellentmondásosan vázolták fel a munkájuk célját és jelentőségét. Egyikük Manasseh Azure Awuninak úgy nyilatkozott, hogy a vezetőség azt a benyomást keltette bennük, mintha rendkívül fontos, az egész afrikai kontinens közös ügyét szolgáló tevékenységet végeznének. Egy másik alkalmazott arról számolt be, hogy az irodavezető kriptovalutákba történő befektetésekről is tartott képzést számukra – annak ellenére, hogy Ghánában a kriptopénzekkel való kereskedés jogilag nem engedélyezett.

Awuni úgy véli, hogy a kriptovaluta-tevékenység egy arra irányuló terv része volt, hogy pénzt gyűjtsenek, vagy kísérletezzenek a nyom nélküli pénzmozgatás lehetőségeivel.

– Ha a kezdeti pénzátutalások kriptovalutában történtek volna, a biztonsági hatóságoknak nehéz lett volna egyáltalán észrevenniük bármit – vélekedik kollégám.

A Facebook közösségi médiavállalat a CNN-nel egy időben és együttműködve vizsgálódott a Ghánából kiinduló „álságos és összehangolt külföldi zavarkeltés” ügyében.

Közölték, hogy a Facebookon és az Instagramon működő fiókok és oldalak hálózata az orosz trollgyárként ismert Internet Research Agencyhez kötődik. A Facebook szerint a hálózatot helyiek működtették – tudatosan vagy tudtukon kívül – oroszországi megbízók nevében, és elsősorban az Egyesült Államokat célozták meg tevékenységükkel.

– Gyakran posztoltak amerikai híreket, és úgy próbálták növelni a közönségüket, hogy a feketék történelmére, divattrendjeire, sztárhírekre és ismert amerikai történelmi személyiségekkel kapcsolatos eseményekre, valamint LMBTQ-kérdésekre összpontosítottak – áll a Facebook közleményében.

A fiókokon keresztül igazságtalansággal és rendőri erőszakkal kapcsolatos anyagokat is megosztottak. Több kísérlet is történt arra, hogy ezeken a fiókokon keresztül reklámidőt vásároljanak, de a Facebook blokkolta a próbálkozásokat. Később közölték, hogy eltávolították a fiókokat és oldalakat.

Évek óta tudott dolog volt, már a ghánai hadművelet leleplezése előtt is, hogy az afro-amerikaiak az orosz befolyásszerzés fontos célcsoportja. 2017-ben például lelepleztek egy olyan befolyásolási műveletet, amely az Egyesült Államokban élő feketéket célozta meg.

A CNN akkor arról számolt be, hogy egy orosz trollgyárhoz köthető szereplők a Facebookon keresztül olyan edzők hirdetéseit finanszírozták, akik önvédelmi készségeket tanítanak New York-i feketéknek. Az edzők egyike, akinek a hirdetéseit fizették, elmondta a CNN-nek, hogy egy afrikai akcentussal beszélő személy telefonált, és azt kérte, gyűjtsék össze az önvédelmi tréningen részt vevők elérhetőségeit.

Az edző saját elmondása szerint nem adta meg az elérhetőségeket, bár azt állítja, nem gyanította, hogy orosz trollok állnának az akció mögött.

Romhalmaz a Kotoka repülőtér közelében

Az accrai orosz nagykövetség a Kotoka nemzetközi repülőtér melletti hatalmas telken székel, az épülete olyan, mint egy nagy, világossárga kőerődítmény.

A Jawaharlal Nehru Roadról a nagykövetség felhajtókapujához vezető út burkolata rossz állapotban van, és a kapu mellett egy halom törmelék hever, köztük bútorok, fémhulladék, kilincsek és burkolólapok halmozódtak fel. A követség falán díszelgő hirdetményeken a Győzelem napját és a Halhatatlan Ezred menetelését népszerűsítik.

Nana Akufo-Addo ghánai elnök az Új Hazafias Pártot (NPP) képviseli, amely egyértelműen kritikusan viszonyul Oroszországhoz. Ezért Ghána kritikus álláspontot képvisel Oroszország Ukrajna elleni háborújával szemben is, ami Afrikában egyáltalán nem magától értetődő.

Amikor az ENSZ 2022 márciusában rendkívüli ülést tartott Oroszország Ukrajna elleni inváziójának elindítása után, és határozatot fogadott el, amelyben az oroszok feltétel nélküli kivonulását követelte Ukrajnából, illetve az erőszakos cselekmények befejezését, az 54 afrikai országból csak 28 szavazott a határozat mellett.

Számos szakértő azt jósolta, hogy az afrikai országok fognak leginkább szenvedni a háború következtében emelkedő élelmiszer- és energiaárak miatt, és talán ott érezteti majd a hatását leginkább az ukrán gabonaexport megbénításának nyomán fellépő élelmiszerhiány.

Akufo-Addo elnöksége alatt Ghána gazdasága nehéz időket élt át. A GDP növekedése 2022-ben lelassult, és a lassulás egyik oka az Afrikai Fejlesztési Bank szerint kifejezetten az Oroszország által Ukrajna ellen indított offenzíva tovagyűrűző hatása volt. Az energia- és élelmiszerárak emelkedtek, és az infláció mintegy 31,5 százalékra nőtt 2022-ben. Ez azt jelenti, hogy egy átlagos ghánai most heti három kenyeret tud venni ugyanannyi pénzért, amennyiért korábban négyet vásárolt.

A gazdasági bajok egy része magyarázható a korrupcióval és a rossz kormányzással, de Akufo-Addo elnök kormánya mind a ghánai médiában, mind nemzetközi szinten hangoztatta, hogy az ukrajnai háború milyen gyászos hatást gyakorol a ghánai gazdaságra és a ghánaiak életére.

Oroszország nem volt elragadtatva ettől.

Fél évvel a háború kitörése után Akufo-Addo elnök az ENSZ Közgyűlésén kijelentette, hogy „minden golyó, minden bomba, minden rakéta, amely becsapódik Ukrajnában, a mi zsebünket és gazdaságunkat találja el itt, Afrikában”.

Külön hangsúlyozta a háború közvetlen következményeit az afrikaiak életére. Szerinte az ukrajnai orosz invázió hatásai mindenki életét pokollá fogják tenni egy olyan időszakban, amikor még mindig a világjárvány okozta nehézségekkel küszködnek.

Az accrai orosz nagykövetség többször is beavatkozott a ghánai társadalmi diskurzusba. A nagykövetség egyenesen felszólította a ghánai kormányt, hogy ne okolja tovább Oroszországot a gazdasági gondokért, mivel Oroszország szerint Ghána gazdasági problémái jóval az ukrajnai háború előtt kezdődtek.

Manasseh Azure Awuni szerint ritka, hogy egy külföldi állam a nyilvánosság előtt hazudtolja meg a ghánai kormány által tett kijelentéseket, az accrai orosz nagykövetség azonban nem riad vissza ettől. Talán éppen a gesztus szokatlansága miatt van az, hogy a helyi média olyan terjedelmesen beszámol az orosz nagykövetség nyilatkozatairól.

„Az orosz nagykövetség határozott üzenetet küld az orosz–ukrán helyzetről.”

„Oroszország üzenete a kormánynak: Elég volt, ne minket hibáztassanak!”

Végigpörgetem az accrai orosz nagykövetség honlapját, hogy lássam, milyen más üzeneteket akar küldeni a Kreml Ghánának.

A legszembetűnőbb anyag a nagykövetség honlapjának egy olyan aloldalán található, amelynek címe: Különleges katonai művelet Ukrajna nácimentesítésére és demilitarizálására. Az oldalon több tucat link között lehet válogatni, amelyek a Kreml propagandistáinak írásaihoz vezetnek, vagy angol nyelvű álhírmédiumokhoz és összeesküvés-elméleteket terjesztő YouTube-videókhoz, amelyek Ukrajnát neonáci államként ábrázolják. Ezekben az anyagokban a Nyugat a gonosz.

De kínál az oldal a nemzetközi médiából kiszemezgetett cikkeket is, amelyek történetesen erőteljesen Kreml-barát álláspontot képviselnek. Van egy külön gyűjtemény is, amely a Nyugati álhírek címet viseli.

De kínálnak Oroszországgal való együttműködési lehetőségeket is a ghánaiak számára: halászati felszerelést tonhalhalászoknak, Kamaz traktorokat, UAZ teherautókat, és végül egy link a Rosoboronexport weboldalára. Ez utóbbi egy orosz állami vállalat, amely az állami fegyvergyártó cég, a Rostec külkereskedelmi kapcsolatait irányítja. Oroszország 2020-ra Afrika legnagyobb fegyverszállítójává vált.

Néhány hónappal a látogatásom előtt, 2023 áprilisában a nagykövetség közzétett egy cikket arról, hogy Szergej Berdnyikov orosz nagykövet előadást tart az Armed Forces Command and Staff College diákjainak, azaz a ghánai hadsereg főiskoláján. Tehát Oroszország hivatalos képviselője adott elő azon a főiskolán, ahol a ghánai fegyveres erők tisztjeit képzik. A képek tanúsága szerint a ghánai hadsereg többtucatnyi tagja vett részt az előadáson, sokan egyenruhában. Berdnyikov nagykövet a beszámolók szerint az orosz külpolitika aktuális koncepcióját, valamint Moszkva jelenlegi álláspontját ismertette velük Ukrajnával és a fekete-tengeri gabonakezdeményezéssel kapcsolatban.

A honlap nem közli, hogy Berdnyikov nagykövet előadásában elmondta-e a ghánai tiszteknek, hogy az orosz katonák ukrán gabonamezőket pusztítanak el és aknáznak alá, valamint ukrán gabonahajókat süllyesztenek el a Fekete-tengeren, ezzel pedig jelentősen emelik a gabona árát világszerte, és veszélyeztetik az afrikai élelmiszer-ellátás biztonságát.

A nagykövetség honlapján közzétett csoportképet nézegetve felfigyelek egy nagy társadalmi befolyással rendelkező személyiség arcára. Egy ember választja csak el az orosz nagykövettől. Ő dr. Vladimir Antwi-Danso, a ghánai katonai főiskola, az Armed Forces Command and Staff College dékánja.

A katonai főiskola honlapján dr. Antwi-Dansót köztiszteletben álló személyiségként írják le, aki határozott vízióval rendelkezik, és elkötelezett a ghánai katonai vezetés jövőjének alakítása iránt. Jelentős befolyással bír az ország biztonságát és védelmét szolgáló stratégia formálójaként. A ghánai média arról számol be, hogy a dékán népszerű interjúalany, valósággal az újságírók kedvence. Miután Oroszország megtámadta Ukrajnát, Antwi-Danso azt nyilatkozta, hogy nem hibáztatja Oroszországot Ukrajna lerohanásáért, mert az USA ugyanezt tette volna. Sőt, a pápa sem cselekedett volna másként az orosz elnök helyében.

Antwi-Danso azzal is ijesztgetett, hogy a ghánai elnök a hidegháború küszöbére taszítja Ghánát, ha szövetségre lép az Egyesült Államokkal. Ezzel arra utalt, hogy Akufo-Addo elnök Amerika támogatását kérte a Burkina Fasóban működő Wagner-csapatok kapcsán.

A dékán a nyugati politikai vezetőket is szidta, amiért a békés megoldás előmozdítása helyett fegyvereket adnak Ukrajnának.

Elmegyünk az egyetemre, hogy találkozzunk dr. Antwi-Dansóval. Interjút akarok vele készíteni a könyvemhez, és megtudni, hogy a biztonságpolitikai szakértő mennyire ápol közeli kapcsolatokat Putyin Oroszországával és annak ghánai képviseletével.

Érkezésünkkor dr. Antwi-Danso a nemzetközi hírcsatornát nézi, miközben éppen kései ebédjét fejezi be. Megkérdezem tőle, mit gondol az Afrikában zajló változásokról: arról, hogy a hagyományos francia biztonsági alakulatokat és az ENSZ békefenntartó erőit orosz katonák váltják fel.

Dr. Antwi-Danso az orosz kormány zsoldosait az iraki háború során kétes hírnevet szerző amerikai privát katonai cég, a Blackwater embereihez hasonlítja. Szerinte az orosz Wagner egy nemzetközi geostratégiai kémjáték része, hasonlóan a Ghánában leleplezett orosz trollgyárhoz.

A Wagner állítólag nyíltan tájékoztatja a működési módjáról az afrikai országokat, amelyekben megjelenik, ellentétben azzal, amit az amerikai Blackwater tett Irakban, mondja Antwi-Danso. Ezenkívül a Wagner segít is az afrikai országoknak a felkelők elleni harcban.

– És a fizetségükről abban az országban gondoskodnak, ahol működnek. Maliban például átvettek tízet az ország mintegy 875 bányájából – mondja Antwi-Danso.

Az orosz kormány számára a Wagner alkalmazása könnyű, olcsó és hatékony, vélekedik beszélgetőtársam. És a Wagner „dinamikája” más, mint az amerikai katonáké. Ezt ki is fejti: egy wagneres katona halála külföldön nem okoz semmi bonyodalmat, ellentétben egy amerikaival. Egy amerikai koporsója idegen földön akár az egész közvélemény megváltozásához vezethet az Egyesült Államokban, mondja Antwi-Danso.

– Amikor viszont a Wagner emberei harcolnak és halnak meg Afrikában, az senkit sem érdekel. Még a holttestüket sem viszik vissza Oroszországba, ellentétben az amerikaiakkal, akik nem hagyják az elesett embereiket szanaszét heverni.

Antwi-Danso szerint ebből a szempontból érdemes nézni a Wagner afrikai jelenlétét. Úgy értelmezem a szavait, hogy az orosz katonák alkalmazása egyszerű és olcsó az afrikai országok számára, illetve egyenesen praktikus.

Az interjú során kiderül, hogy a ghánai katonai főiskola dékánja szoros munkakapcsolatban áll az orosz nagykövetséggel. Sőt, ő maga is aktívan elősegítette névrokona, Vlagyimir Putyin gazdasági érdekeinek érvényesülését Ghánában.

Ez akkor kerül szóba, amikor megkérdezem tőle, hogyan alakultak a kapcsolatok Ghána és Oroszország között Putyin uralmának idején, azaz az utóbbi több mint húsz évben. Antwi-Danso szerint sok minden nem úgy alakult, ahogyan az orosz elnök szerette volna, mert Oroszországra számos szankciót vetettek ki. Ghánának is sok mindenre lett volna szüksége Oroszországtól, amit a szankciók miatt nem vehet át, hogy ne keveredjen konfliktusba az Egyesült Államokkal.

– Például 2018-ban aláírtunk egy gázszerződést a Gazprommal. A világpiaci ár harmadáért. Biztosan tudom, mert részt vettem benne.

A szerződéseket aláírták „Putyinnal”, és Oroszország kész volt olcsó gázt importálni Ghánába. De aztán közbejöttek a szankciók, meséli Antwi-Danso.

Amikor további információkat kérek tőle az ügyről, elmondja, hogy az orosz nagykövetség vette fel vele a kapcsolatot, majd Antwi-Danso elkezdett közreműködni a tárgyalásokban. A kormány által tervezett ipari beruházás részeként épülő új gyárakban akarták felhasználni az orosz gázt. A ghánai kormány olcsó energiát szeretett volna szerezni.

Az orosz Gazprom pedig, amelyet a Putyin belső köréhez tartozó legkeményvonalasabb szilovikjai vezetnek, ajánlatot tett.

– Nagyon lelkes voltam, hiszen a Gazprom a világ legnagyobb gáztermelője, és ennek a megállapodásnak az értelmében minden más országnál olcsóbban jutottunk volna gázhoz. Szerettem volna, ha Nana Akufo-Addo kormánya olcsóbban vásárolhatja az energiát – mondja Antwi-Danso.

A szankciók azonban meghiúsították azt a tervet is, hogy Oroszországtól helikoptereket vegyenek békefenntartási célokra.

– Oroszország jelenleg kapcsolatokat akar létesíteni Ghánával, de sajnos a szankciók miatt nem lehet végrehajtani a két ország közötti megállapodást – mondja Antwi-Danso.

Véleménye szerint a szankciók hátrányosan érintik a fejlődő országokat, a Kelet és Nyugat közötti geostratégiai konfliktus pedig általában véve is károsan hat Ghána gazdaságára.

Amikor arról kérdezem a dékánt, hogyan kellene ahhoz viszonyulni, hogy három évvel korábban egy orosz trollgyárat lepleztek le Ghánában, visszakérdez, hogy vajon Oroszországot nem támadják-e amerikai trollok?

Amikor azt felelem: nem hinném, hogy találtak amerikai trollgyárakat eddig, ő azt válaszolja, lehet, hogy Ghánában nincs, de több olyan országról is tud, ahol az USA akár üzemeltethet is ilyesmit.

Azt is megkérdezem, hogy bízik-e Putyin nemrégiben tett ígéretében, miszerint Oroszország teljes mértékben kompenzálni fogja Afrikát azért a gabonáért, amelyet az orosz invázió miatt nem kap meg Ukrajnától.

– Teljes mértékben. Igen, megbízom benne. A háború miatt csökkent a termelés, de Oroszország ennek megfelelően növeli a saját termelését.

Az interjú vége felé Antwi-Danso szeretné a Szovjetunióval kapcsolatos emlékeit is megosztani velem. Elmondása szerint 1980 és 1986 között a Szovjetunió költségén a Leningrádi Egyetemen szerezte az egyetemi diplomáját. Az oktatás mellett ő és a többi ösztöndíjas külföldi diák szállást, meleg ruhát és minden más szükséges dolgot megkapott.

– Minden rózsás volt, mert mesterséges körülményeket teremtettek körülöttünk. Megvédtek minket a rasszizmustól, és úgy bántak velünk, mint valami hercegekkel és hercegnőkkel. Elláttak pénzzel, ha szükségünk volt rá, ha pedig megbetegedtünk, orvost küldtek a kollégiumba a kezelésünkre.

Vladimir Antwi-Danso szerint a szovjet rendszerrel kritikus külföldi diákok életét rövid úton megnehezítették. Ő maga nem kérdőjelezte meg a rendszert. Alkalma nyílt ingyen tanulmányokat folytatni a Szovjetunióban, és hálás volt érte.

Úgy érzem, eleget hallottam. Manasseh Azure Awunival autóba ülünk, és búcsút veszünk a dékántól.

A razzia

2020-ban Manasseh Azure Awuni készítette elő a terepet az amerikai CNN újságírói előtt. Szóra bírt egy olyan embert, aki éppen a helyszínen tartózkodott, amikor a ghánai biztonsági erők lecsaptak a trollgyárra. A rendőrség minden jelenlévőt letartóztatott, és elkobozta a telefonjaikat, majd autóba rakták és Accrába vitték őket kihallgatásra.

A trolliroda munkatársainak fogalmuk sem volt arról, hogy mi történik. A kihallgatások során egyikük a másik után mesélte el ugyanazt a történetet, mondja Awuni. A dolgozók azt állították, hogy egy civil szervezetnek dolgoznak, amely a feketék helyzetének javítása, a black empowerment érdekében lép fel.

– Egy dél-afrikai férfi vette fel őket, aki azt mondta, hogy egy másik dél-afrikaival működik együtt. A fickó azt mondta nekik, hogy a neve Amara.

Valójában „Amara” ghánai volt, a neve Seth Wiredu, és a CNN adatai szerint beszélt oroszul, illetve korábban többször is töltött hosszabb időszakokat Oroszországban.

Manasseh Azure Awuninak sikerült meggyőznie a trollgyár egyik alkalmazottját, hogy információkkal szolgáljon, annak ellenére, hogy az illető félt a lelepleződéstől és attól, hogy bántani fogják.

A forrás szerint „Amara” még a razzia után is arról győzködte a dolgozókat, hogy a hatóságokat félretájékoztatták.

– Sőt, Amara azt is állította, hogy a hatóságok összetévesztették őt valaki mással, és hogy neki nincs semmi rejtegetnivalója – meséli újságíró kollégám.

Az informátor elmondta Manasseh Azure Awuninak, hogy a razzia után hol és mikor kell újra összegyűlnie a trollcsapatnak. Awuni szerint Wiredu a találkozó helyszínéül a Ghánai Egyetem accrai campusát választotta, mert az egyetemen való találkozás a diáknak látszó fiatalokkal nem keltett volna feltűnést. Az informátor maga is megjelent a találkozón az egyetemen. Ahogy Awuni és a CNN stábja is.

2020 márciusában, a találkozó napján Awuni és a CNN munkatársai az informátort a találkozó helyszínétől nem messze tették ki az autóból, és lefilmezték, ahogy odasétál a többiekhez. Ezután került sor a konfrontációra, amelyet az amerikai hírszolgáltató közzétett a saját csatornáin.

A CNN sztárriportere, Clarissa Ward odalépett „Amarához”, és először oroszul szólt hozzá, majd megkérdezte tőle, mióta dolgozik az orosz trollgyárnak, az Internet Research Agencynek, röviden IRA-nak?

A felvétel tanúsága szerint a férfi kissé hebegve kérdezi Wardtól, hogy miféle trollgyárnak, és kijelenti, hogy nem tudja, mi az az IRA. Ward nem tágít, megkérdezi, hogy Seth Wiredu miért nevezi magát Amarának, és miért állítja, hogy dél-afrikai.

„Ez az én privát ügyem. Mindenki úgy hívhatja magát, ahogy akarja. Mindenki azzá válhat, akivé akar, és akkor is Isten védelme alatt áll” – válaszolja Seth Wiredu, hozzátéve, hogy ezt Istenért teszi.

Clarissa Ward azzal vág vissza, hogy valójában Oroszországért csinálja, és talán nem ártana megmagyaráznia Istennek, hogy összekavarta ezt a kettőt.

Seth Wiredu mindent tagad, és elhajt egy piros Mercedesszel.

A CNN lefilmezte mindezt, és 2020 márciusának közepén közzétette a riportot a közösségi médiában, a televízióban és a weboldalán.

Manasseh Azure Awuni szerint a trollgyár dolgozói csak a CNN adásából tudták meg, hogy – ellentétben azzal, amit addig elhitettek velük – nem a feketék ügyét szolgálta a tevékenységük, hanem olyan rejtett célokat, amelyekről nem tájékoztatták őket. Szintén a CNN beszámolóiból értesültek róla, hogy ki is valójában „Amara”, és mire használták őket.

Az a személy, aki a CNN-nek arc és név nélkül nyilatkozott, a tudósítás megjelenése után még jobban megijedt, mondja Awuni.

– Rettegett, hogy bajba kerül. Hallotta, hogy Oroszországban súlyos következményekkel járhat, ha az emberek ilyesmiről megszólalnak.

Kérésemre Manasseh Azure Awuni próbálta meggyőzni az informátort, hogy a könyvemhez is adjon interjút, az illető azonban azt válaszolta, hogy meg kell beszélnie a családjával a dolgot, de többé nem reagált Awuni megkereséseire.

– Azt hiszem, még mindig félelemben él – mondja Awuni.

Amikor a CNN tudósítása megjelent, a nemzetközi média széles körben idézte, Ghánában azonban nem kavart nagy port, a helyi média sem foglalkozott vele részletesen. Awuni szerint a ghánaiak nem tulajdonítottak jelentőséget az információnak. Úgy tekintettek rá, mint ami az USA-ról és Oroszországról szól, nem pedig Ghánáról.

– Ha az derült volna ki, hogy amerikaiak tartanak itt fenn egy trollgyárat, azt hiszem, az helyben nagyobb érdeklődést váltott volna ki – véli Awuni. Hozzáteszi, hogy szerinte nem ártana ébernek lenni azzal kapcsolatban, hogy ugyanazok a külföldi megbízók, akik Ghánát használják fel az USA elleni támadásra, akár Ghána elleni támadásra is használhatják ugyanazt a fegyvert propagandagyáraik és ügynökeik segítségével.

Mindössze néhány héttel azelőtt, hogy Accrába érkeztem, a ghánai rendőrség öt embert tartóztatott le Oroszországot és a Wagnert népszerűsítő anyagok terjesztése miatt.

Egy gyanús hálózat pénzt gyűjtött egy Wagner-párti tüntetés rendezésére Nyugat-Ghánában, és sikerült is megszerveznie egy kisebb tüntetést, ahol orosz zászlókat lobogtattak. A Ghana Fact nevű helyi hírportál, amely utánajárt az ügynek, kiderítette például, hogy egy Wagner PMC nevű szervezet ezer Wagner-logóval ellátott pólót rendelt a tüntetőknek.

Mivel az orosz trollok kiterjedt nemzetközi hálózattal rendelkeznek, a tüntetés hírét olyan nagy nemzetközi, oroszbarát trollkodást végző fiókok osztották meg az X-en (korábban Twitter), mint a DDGeopolitics és AussieCossack.

Kíváncsi voltam, mi történt Seth Wireduval, miután a ghánai biztonsági hatóságok pénzmosás gyanújával büntetőeljárást indítottak ellene. Awuni megtudakolta a forrásaitól, és beszámolt róla nekem.

Wiredu ellen pénzmosás miatt emeltek vádat, mert gyanús juttatásokat fogadott el Oroszországból. Az ügyben készült bírósági iratok szerint Wiredu, a harminckét éves, házas építészmérnök az oroszországi Novgorodban élt, kiberbűncselekményeket követett el, és több alkalommal Ghánába utalta át az online bűncselekményekből származó pénzt.

Awuni forrásai a biztonságiaknál elmondták, hogy a CNN-sztori megjelenése után az Egyesült Államok accrai nagykövetsége komolyan vette a felfedezett trollgyár ügyét. Arra kérték a ghánai biztonsági szolgálatokat, hogy emeljenek vádat a trollkodók ellen az USA-t érintő zavarkeltés miatt is.

„A ghánai hivatalos szervek azonban arról tájékoztatták a nagykövetséget, hogy semmit sem tudnak tenni, mert a ghánai törvények nem teszik lehetővé, hogy ilyen alapon vádat fogalmazzanak meg.”

Emellett a ghánai biztonsági források azon a véleményen voltak, hogy ha az oroszok megtámadták Amerikát, az nem Ghána problémája, hanem az Egyesült Államoké. A ghánai biztonsági hatóságok nem értették, miért kellene nekik „megvívniuk az Egyesült Államok csatáját az amerikaiak helyett”.

– Úgy tudom, hogy volt némi súrlódás az amerikai és a ghánai biztonsági hatóságok között ebben a kérdésben – mondja el Awuni.

Újságíró kollégám valójában azt hallotta, hogy amikor rajtaütöttek a magánházban tevékenykedő társaságon 2020 elején Accra egyik félreeső, gazdag negyedében, a hatóságok sem tudták, hogy egy orosz trollgyárról van szó. Csak pénzmosás gyanúja miatt nyomoztak.

Awuni elmondása szerint Wiredu ellen nem sikerült ítéletig vinni a pénzmosás ügyét. A trollgyár főnökének tartózkodási helye és tevékenysége jelenleg ismeretlen, illetve a trollcsapat többi tagjának aktivitásáról sincs információ. Lehetséges, hogy továbbra is a közösségi médiában posztolgatnak.

Az Oroszország-párti trollok ghánai leleplezésével egy időben a Facebook és a CNN arról számolt be, hogy a hálózat közösségi médiás posztjainak egy része egy másik nyugat-afrikai országból, Nigériából íródott.

Számos afrikai országban hosszú évek óta működnek trollgyárak. A Stanford Internet Observatory 2019-es egyetemi kutatási jelentése szerint Líbiában, Mozambikban, Szudánban, Madagaszkáron, a Közép-afrikai Köztársaságban és a Kongói Demokratikus Köztársaságban azonosítottak Oroszországhoz köthető trollhadműveleteket a közösségi médiában.

Kamerunban működik a népszerű Média Afrique, amelynek vezetése kapcsolatban áll a Wagnerrel. Egy szakértői tipp szerint Ghána nyugati szomszédjában, Elefántcsontparton is van egy információs hadviseléssel foglalkozó orosz központ. Azt is megemlíthetjük itt, amikor egy elefántcsontparti állampolgár önkéntesként jelentkezett Oroszországban, hogy harcba induljon az Ukrajna elleni háborúba, és a Wagner akkori vezéralakja, Jevgenyij Prigozsin diadalmas propagandavideókat készített vele.

Manasseh Azure Awuni szerint az orosz trolltevékenységet éppen azért szervezik ki olyan országokba, mint Ghána és Nigéria, mert a munkaerő olcsó, a rugalmas társadalmi struktúrák pedig lehetővé teszik, hogy komolyabb következmények nélkül működjenek.

– Itt a trollgyár vezetője mentesült a felelősség alól. Ha újra trollgyárat alapít, és nem követ el olyan gyanús dolgokat, mint legutóbb, akkor teljesen szabadon működtetheti a vállalkozását.

ALJOSA, A BRONZHARCOS

A katona egy kőfal előtt áll keskeny terpeszben, és a földet bámulja. Sisakja a jobb kezében, a csípőjének támasztva.

A katona neve Aljosa. Az Aljosa az Alekszej becézéseként is gyakori férfinév Oroszországban. Ógörög gyökerekre visszavezethető etimológiája szerint azt jelenti: védelmező.

E zárófejezet Aljosája a második világháborúban elesett szovjet katonák bronz emlékműve, 1947-ben a Szovjetunióban öntötték, és jelenleg Észtország fővárosában, Tallinnban áll a katonai temetőben. A nyilvánosságban Bronzharcos néven híresült el.

2007-ben a Bronzharcos ürügyén a Kreml hibrid támadást intézett Észtország ellen. Mivel azonban Észtország vezetői nem adták meg magukat, és az orosz ellenkezés ellenére végrehajtották demokratikus döntésüket, a Kreml megtorolta azt.

Sok ország még ma sem tud vagy nem mer olyan elszántsággal válaszolni az orosz terror- és szabotázscselekményekre, mint azt Észtország tette 2007-ben.

Interjút készítettem három döntéshozóval, akik az észtországi konfliktust kezelték. Hadd mondják el ők, mi is történt, miként birkóztak meg a helyzettel, és hogyan kellene a Nyugatnak válaszolnia az Oroszország által folytatott hibrid hadviselésre.

Eerik-Niiles Kross

Eerik-Niiles Kross, az észt hírszerzés volt vezetője, jelenleg parlamenti képviselő és nemzetközileg elismert biztonsági tanácsadó, évtizedek óta küzd Észtország érdekeiért és az orosz hírszerzési műveletek ellen. A Politico magazin 2018-ban Krosst a Baltikum James Bondjának nevezte.

Ha a Kremlnek lennének érzései, akkor minden bizonnyal teljes szívéből gyűlölné Krosst.

Miután Észtország 1991-ben függetlenedett a Szovjetuniótól, Kross diplomataként azon dolgozott, hogy a Nyugat és a NATO-tagság felé mozdítsa el Észtországot. Az orosz hadsereg még mindig Észtországban állomásozott, és Kross segített abban, hogy a nyugati országok egységesen támogassák hazáját a megszálló katonák kivonásával kapcsolatban. Később Eerik-Niiles Kross kezdeményezésére vizsgálatot folytattak Észtországban a Szovjetunió által elkövetett háborús bűnök és a KGB emberiesség elleni bűncselekményeinek ügyében, illetve orosz hírszerző tiszteket utasítottak ki az országból. Amikor Kross kezdeményezésére törvényi úton nehezítették meg az orosz kémek észtországi tartózkodását, a Kreml tiltakozását fejezte ki.

Kross valószínűleg már az 1980-as évek óta szálka volt a Kreml szemében. Akkoriban az észt függetlenség ügyét szorgalmazta, és a KGB megfigyelése alatt állt.

2007 tavaszán az Aljosa-szobor még ugyanott állt Tallinn központjában, ahová a szovjet időkben állították. Amikor a Kreml konfliktussá kezdte dagasztani a Bronzharcos körüli vitát, Eerik-Niiles Kross fontos szerepet játszott annak a döntésnek a meghozatalában, hogy a szobrot a központból egy katonai temetőbe helyezzék át.

A szobor eltávolításáról már évek óta vitatkoztak Észtországban. A bronzszobor a szovjet katonákra és az ország erőszakos szovjet megszállására emlékeztetett, ezért vált kívánatossá az eltávolítása a központból.

Azon a tavaszon Észtországban törvényt fogadtak el a katonai sírok védelméről. Erre azért volt szükség, mert a szovjet katonák emlékművének áthelyezésével kapcsolatban több jogi kérdés is felmerült. A földterület, amelyen a szobor állt, Tallinn városának tulajdonát képezte, és az akkori városvezetés nem akarta máshová helyezni az emlékművet, emlékszik vissza Kross.

– Észtországban abban az időben még nem létezett arra vonatkozó jogi mechanizmus, hogy ki és milyen alapon dönthet a Bronzharcos áthelyezéséről. A kormánynak nem volt egyértelmű jogi eszköze arra, hogy elrendelje az eltávolítást – mondja Kross.

Miután az észt parlament elfogadta a hadisírok védelméről szóló törvényt, a védelmi minisztérium keretében szakértői bizottságot állítottak fel, amely a katonasírok sorsáért felelt. Eerik-Niiles Kross kezdettől fogva tagja ennek a bizottságnak.

2007 tavaszán a bizottság úgy döntött, hogy javasolja az észt kormánynak a Bronzharcos áthelyezését a városközpontból a katonai temetőbe.

– A terv az volt, hogy a szoborhoz tartozó szovjet hadisírt is rendezik, és méltó temetési szertartás keretében helyezik el az ott nyugvókat a tallinni katonai temetőben – meséli Kross.

A terv készen állt a megvalósításra.

Megállapodás a hadisírok kezeléséről

A Bronzharcos katonai temetőbe történő áthelyezését nemzetközi szerződésekre támaszkodva indokolták. A háborús sebesültekkel, a hadifoglyokkal és a polgári lakossággal való bánásmódot szabályozó genfi egyezmények a katonasírokra is vonatkoznak, és kötelezik a feleket a sírok gondozására, függetlenül attól, hogy melyik fél sírjairól van szó.

A gondozás például a sírok megjelölését is jelenti, mondja Eerik-Niiles Kross, amennyiben pedig lehetséges, a sírok temetőbe való áthelyezését.

– A síroknak nem lenne szabad például a városközpontban, egy tér közepén lenniük.

Gyakran előfordul, hogy az országok kétoldalú megállapodásokat is kötnek a sírok gondozásáról. Észtországnak Németországgal van ilyen megállapodása. Kross a brit katonai sírokat felügyelő rendszert is említi, amely több országban gondoz nagyon sok sírt.

– De ennyi. Nagy-Britanniának már nincsenek ideológiai vagy imperialista céljai a katonai sírok gondozásával – mondja Kross.

Oroszország viszont a katonai sírokat használja fel imperializmusának igazolására.

Észtország köteles gondoskodni a területén lévő orosz hadisírokról, de a két ország között nincs kétoldalú megállapodás. Ennek az az oka, hogy Oroszország a sírokkal egyoldalúan a fennhatósági területét jelölte meg Európa-szerte.

– Most pedig mindenki eltávolítja a sírokat. Senki sem akarja, hogy Oroszország kis területi szimbólumokkal jelölje meg a sajátjának tekintett országokat – mondja Kross.

Észtország célja, hogy a katonai sírokat temetőbe helyezzék át. Ezért feltérképezte az ország különböző részein található, sírokat is magukban foglaló emlékműveket, és temetőbe szállíttatta át a halottak maradványait.

A Kremlnek ez persze nem tetszik. Azt szeretnék, ha az ismeretlen katonák szobrai és sírjai az európai fővárosok szívében díszelegnének.

Marko Mihkelson

Észtországban számos emlékmű őrzi a szovjet megszállás emlékét. A Bronzharcos volt ezek közül a leglátványosabb, és kiemelt helyen állt: Tallinn központjában, a könyvtár, a Toompea azaz Dómhegy, a parlament, a kormány és a biztonsági szolgálat, a Kaitsepolitsei épületeinek közelében. A helyszín szimbolikus jelentőségű.

– A Bronzharcost nagyon könnyű volt fegyverként fordítani ellenünk – vélekedik Marko Mihkelson, az orosz történelemre szakosodott történész, egykori újságíró, aki húsz éve dolgozik képviselőként az észt parlamentben.

A Bronzharcos körüli konfliktus idején Mihkelsont épp második ciklusára választották be a parlamentbe. Az Európai Unióval foglalkozó bizottság elnöke és a külpolitikai bizottság tagja volt, és ő is intézte az üggyel kapcsolatos tárgyalást Oroszországgal.

Politikusként Mihkelson azokra a területekre összpontosít, amelyekhez a legjobban ért: a külpolitikára, a biztonságpolitikára és a védelmi politikára. Akkor kezdte el megérteni az orosz imperializmus lényegét, amikor a Postimees nevű lap alkalmazásában 1994 és 1997 között moszkvai tudósítóként dolgozott. Nemcsak prominens orosz politikusokkal, hanem számos befolyásos csecsen hadúrral is készített interjúkat, és többször utazott tényfeltáró kiküldetésekre Csecsenföldre.

Saját szemével látta az Oroszország nevében elkövetett rémtetteket.

– Tudósítóként elég alaposan megértettem Oroszország hatalomgyakorlásának természetét, és azt, hogy a Nyugatnak miért kell óvakodnia az orosz térnyeréstől – mondja Mihkelson.

Sokan nem hitték, hogy az 1990-es és 2000-es években Csecsenföldön zajló orosz terror máshol is valósággá válhat.

– Most már mindenütt ez folyik. Anna Politkovszkaja újságíró már a 2000-es évek elején megírta, hogy ami Csecsenfölddel történik, az fog történni velünk, mindannyiunkkal – emlékeztet.

Amikor a Kreml a Bronzharcos körül kialakult helyzetet ürügyként használta zavargások szítására Tallinnban, Marko Mihkelson nem először volt tanúja Oroszország Észtország elleni hibrid támadásainak. Újságíróként az 1990-es években az Észtország elleni hibrid hadviselés még intenzívebb időszakát követhette nyomon.

Mihkelson azt is elmondja, hogy többnyire úgy vélik, Oroszország hibrid támadásai a 2000-es években kezdődtek. És természetesen a Bronzharcos kapcsán elindult nyomásgyakorlás jól látható volt, ahogyan az Észtország e-infrastruktúrája elleni orosz támadás is.

Ám szerinte joggal állítható, hogy Oroszország hibrid hadviselése az 1990-es években nagyobb fenyegetést jelentett az észtek számára, mint a 21. században. Ennek oka, hogy 1994-ig még orosz csapatok állomásoztak Észtországban, és csak 1994 augusztusában vonultak ki.

– A nagy kérdés akkor az volt, hogy Észtország képes lesz-e kitörni az orosz birodalom érdekköréből, tud-e csatlakozni az EU-hoz és a NATO-hoz – mondja.

Oroszország mindent megtett annak érdekében, hogy ez ne történhessen meg. Az 1990-es években a korábbi megszálló nagyszabású és hosszan tartó kampányt folytatott Észtország ellen, melynek egyaránt voltak nyilvános és nem nyilvános elemei. A cél az volt, hogy hibrid hadviseléssel olyan rossz hírét keltsék Észtországnak, hogy a nyugati országok ne fogadják be a közösségükbe.

– Az oroszok azzal vádolták az észteket, hogy nácik és fasiszták, mert állítólag diszkriminálják az oroszokat Észtországban – meséli Mihkelson.

Megpróbálták úgy beállítani az észteket, mintha nem ismernék a második világháború történelmét. Oroszország részéről még a Bronzharcos-konfliktus során is valótlanságokat állítottak azzal kapcsolatban, hogy mit tett a Szovjetunió Észtországban az 1940-es években.

Ami összeköti a különböző évtizedekben az észtek ellen intézett orosz hibrid támadásokat, az az orosz történelemszemlélet, véli Mihkelson.

– Ez egy sztálinista narratíva. És Oroszország ma is, továbbra is azzal foglalkozik, hogy átírja a történelmet.

Oroszország soha nem hagyta abba a támadásokat

Eerik-Niiles Kross hasonlóképpen látja a dolgot. Véleménye szerint a Szovjetunió összeomlása óta Oroszország valójában soha nem hagyta abba az Észtország elleni támadásokat.

Az első nagy kérdés Észtország újbóli függetlenedése után szerinte is az orosz csapatok kivonása volt hazájából. Miközben Észtország és Oroszország között még folytak a tárgyalások, az orosz politika részéről szélsőséges, támadó hozzáállást tapasztaltak.

Észtország nemzetközi nyomásgyakorlás útján érte el Borisz Jelcin elnöknél, hogy Oroszország kivonja a csapatokat az ország területéről.

– A Nyugat támogatta azt a megállapodást, amely szerint Oroszország gazdasági segélynyújtásért cserébe kivonja csapatait Észtországból. Az orosz Duma tagjai és a védelmi minisztérium azonban azon a véleményen voltak, hogy a szovjet csapatoknak Észtországban kell maradniuk.

A kivonulásról szóló megállapodást 1994 júliusában véglegesítették. Ezzel egy időben az orosz média egy része információs hadműveleteket hajtott végre Észtország ellen.

– 1992 őszén az ENSZ-ben voltam, és legkésőbb akkor már jöttek az első nyilatkozatok Oroszország részéről arról, hogy Észtország diszkriminálja az orosz ajkú lakosságot. Tehát már a kezdetektől fogva – mondja Kross.

Új narratívát építettek fel Észtország Szovjetuniótól való elszakadásáról. És a szavak segítségével új valóságot. Kross szerint az orosz álláspont mindig is az volt, hogy Észtország egy „új állam”, amely Oroszországtól ajándékba kapta a függetlenségét. Oroszország szerint szó sem volt semmiféle törvénytelen megszállásról vagy erőszakos bekebelezésről.

A történelmi tények viszont azt mutatják, hogy a második világháborúban a Szovjetunió megszállta a már 1918-ban függetlenné vált Észtországot. Ezzel a Szovjetunió egy független állam elleni katonai agressziót hajtott végre, és jogellenesen annektálta balti szomszédját.

Az orosz álláspont szerint Észtország önként csatlakozott a Szovjetunióhoz, és nem mutat hálát azért, hogy a Szovjetunió annak idején felszabadította a náci uralom alól.

– Oroszország több elbeszélést is épít ugyanerre az alapállításra. Azt például, hogy az észtek maguk is nácik, és az erőszakos deportálások emiatt indokoltak voltak a háború után – magyarázza Kross.

Az oroszok már régóta támadják az észt nemzeti identitást meghatározó történeti elbeszélés lényegét. Az észt vezetés állításuk szerint ellenállás nélkül adta meg magát a Szovjetuniónak 1940-ben. Más narratívák szerint Észtország függetlenedésének és államalapításának kulcsfigurái KGB-ügynökök voltak.

– Észtország első elnökéről, Konstantin Pätsről azt mondják, hogy áruló, aki lerombolta a demokráciát, hasonlóan a kommunista vezetőkhöz – meséli Kross.

Jaan Tőnissont, az Észtország függetlenné válásának idején hivatalban lévő kormányfőt szintén rágalmazták, azt állítva, hogy KGB-ügynök volt. Az ő sorsa tisztázatlan, de az NKVD 1941-ben letartóztatta, és valószínűleg megölte.

A nemzeti ellenállás szimbólumának számító, ún. erdei testvéreket19 is igyekeztek besározni. Az észt erdei testvérek partizánokként folytattak ellenállást a szovjet megszállás ellen.

Moszkva álláspontja szerint az erdei testvérek nácik és bűnözők voltak.

– Moszkva jól megfizette a szovjet korszak történetíróit, hogy botrányos színben tüntessék fel az erdei testvéreket – mondja el Kross.

Az ő ellenálló mozgalmukról még ma is terjesztenek hamis információkat.

Orosz álláspont szerint Észtország nemcsak azzal vádolható, hogy részt vett a holokausztban, a zsidók tömeges meggyilkolásában, hanem azzal is, hogy a szovjet időkben az észtek maguk deportáltatták a sajátjaikat fogolytáborokba, börtönökbe és elmegyógyintézetekbe.

„A kényszerkitelepítésekre soha nem került volna sor, ha maguk az észtek nem állítottak volna össze névsorokat a kitelepítendő személyekről” – állítják, Kross szerint manipulatívan.

Igaz ugyan, hogy voltak észtek, akik valóban együttműködtek a szovjet biztonsági szolgálatokkal, de természetesen a deportálások nem történtek volna meg a szovjet elnyomás nélkül.

– Tehát ahogy Oroszország szerint nem lehet a náci Németországot hibáztatni az észtországi holokausztért, hanem csakis az észteket, úgy a Szovjetuniót sem lehet hibáztatni az észtek erőszakos deportálásáért, mert azt is az észtek tették – foglalja össze Kross a Kreml propagandaverzióját az észt történelem sötét fejezeteiről.

Kross az Észtország elleni orosz támadásokat többrétegűekként írja le. Széles körűek és számos csatornán terjednek: tankönyvek, filmek, előadások és rádióműsorok formájában például. Az orosz propagandaüzenetek akár egymásnak ellentmondóak is lehetnek időnként, és ez nem okoz problémát vagy meghasonlást orosz oldalon.

– Moszkva olyan hazugságkampányokat is kiagyalt, amelyekben azt állítják, hogy az észt nép nem több, mint egy néptörzs, hisz soha nem rendelkezett saját államisággal, történelemmel. Az észtek semmi jelentőséggel nem bírnak Oroszország számára – mondja Kross.

Oroszország az összes balti országot egy kalap alá veszi egyébként. Azt mondják róluk, hogy az Egyesült Államok ruszofób csatlósai, és úgy ugrálnak, ahogy Amerika fütyül.

– A baltiak történelmileg oroszellenes nácik, és ezek a teljesen jelentéktelen országok nem tudnak megélni Oroszország nélkül. Össze fognak omlani, a gazdaságuk tönkremegy, hamarosan csődöt mondanak. Ugyanakkor, még ha jelentéktelenek is, fenyegetést jelentenek Oroszország számára – összegzi Kross az orosz információs háború részeként a balti államok ellen tett kijelentéseket.

Az emlékmű mint fegyver

A Bronzharcos a Kreml egy nagyobb tervének része volt, amelynek célja a második világháború történetének meghamisítása, állítja Eerik-Niiles Kross.

– Az általuk kidolgozott narratíva az volt, hogy Oroszország annak idején mindenkit felszabadított a nácik alól, most pedig mind a ruszofóbok, mind a nácik Oroszország ellen fordultak, és tiszteletlenek a felszabadítóval szemben – foglalja össze.

Amíg Oroszország el nem kezdte megjelölni a befolyási területét, és konfrontációt készíteni elő, a Bronzharcos nem volt különösebben fontos sem az észtek, sem az oroszok számára. Elsősorban az oroszok és a háborús veteránok emlékeztek meg róla május 9-én, a győzelem napján, és helyeztek el a tövében virágokat.

Miután Vlagyimir Putyin hatalomra került, a Kreml elkezdte fegyverként használni az emlékművet. A tallinni orosz nagykövetség buszokkal szállított orosz iskoláscsoportokat a Bronzharcos szobrához a győzelem napján. Az emlékmű előtt gyülekező gyerekeknek azt tanították, hogy a Szovjetunió a második világháborúban felszabadította Észtországot. A szobor, amelyre a Szovjetunió összeomlása óta alig figyelt bárki, az Észtország-ellenes információs csatározás gyújtópontjaként kapott szerepet. Az információs hadművelet kezdett egyre láthatóbbá válni, és Oroszország szándékosan szította a feszültséget Marko Mihkelson szerint, aki a konfliktus idején már parlamenti képviselőként szolgált.

2007 márciusában Észtországban parlamenti választásokat tartottak. Az új kormány egyik első döntése az volt, hogy választ adjon az ország elleni, egyre erősödő információs műveletekre.

– A kormány úgy döntött, hogy az emlékművet és a hadisírt át kell helyezni a városközpontból egy olyan helyre, ahol az elhunytak maradványait katonai temetőben lehet örök nyugalomra helyezni – mondja el Mihkelson.

Ezt kegyeletteljes és rendezett módon akarták végrehajtani. Oroszországnak felajánlották a lehetőséget, hogy részt vegyen az áthelyezésben. Az orosz fél elutasította ezt, az orosz média pedig felháborodott tiltakozásoknak adott hangot a tervvel kapcsolatban, mondhatni szándékosan uszította az észtországi oroszokat az észt kormány ellen.

– Úgy próbálták beállítani, mintha az észt kormányzat szembe akart volna szállni a történelmi igazságot védő és a nácizmusnak ellenálló emberek demokratikus akaratával – idézi fel Mihkelson.

Azt mondja, már az akkori események során rájött, hogy egyértelműen az észt belpolitikai helyzet összezavarására és etnikai konfliktus szítására történt kísérlet az emlékmű körül.

– Olyan felfordulást próbáltak előidézni, amit a kormány nem képes kezelni – teszi hozzá Mihkelson.

Utólag visszatekintve a politikus úgy gondolja, hogy ezért valójában nem is lehetett elejét venni azoknak az eseményeknek, amelyek úgy megrázták az országot: a Bronzharcos körüli, 2007. április 26-án kitört zavargásoknak.

A szobrot áthelyezik, és kész

Amikor hivatalosan bejelentették, hogy a Bronzharcost áthelyezik, azt is elmondták, hogy illő újratemetésre kerül majd sor, ezt pedig észt régészek, az észt ortodox egyház képviselői és törvényszéki szakértők végzik majd el, meséli Eerik-Niiles Kross.

– Senki sem tudta, hogy a szobor lábánál egyáltalán eltemettek-e valakit. És ha igen, kik és hányan nyugodtak ott. A bizonyítékok ellentmondásosak voltak. Ugyanez igaz a többi orosz katonai sírra is.

– Észtországban már tártak fel olyan szovjet hadisírokat, vagyis valójában kőből készült emlékműveket, amelyek alatt a levéltári adatok szerint akár negyven embert is eltemethettek, amikor azonban felnyitották a sírt, senki sem feküdt benne – mondja Kross.

Csak a kő állt ott.

Oroszországban régóta programszerűen folyik ez: a győzelem napján síremléket emelnek valahol egy feltételezett katonai sír fölé, rajta az elhunytak nevével. Van úgy, hogy nyugszik is ott valaki, van úgy, hogy nem.

Kross hivatali ideje alatt, a katonasírokkal foglalkozó szakértői bizottság tagjaként egyszer sem találkozott olyan esettel, amikor a levéltári adatok megfeleltek volna annak, amit a sírban találtak. Előfordul az is, hogy egy sírban a második világháborúban elesett embereknek kellene nyugodniuk, de a maradványok az első világháború idejéről származnak. Valamikor egyszerűen kicserélték az emlékkövet. Van olyan is, hogy tízszer kevesebb ember maradványait találják a sírban, mint az archívum adatai szerint várnák.

– Néha egyértelműen katonák vannak a sírban, néha talán hadifoglyok. Sosem lehet tudni – számol be a tapasztalatairól Kross.

2007-ben Oroszország hadisírokkal kapcsolatos politikája kevésbé volt közismert, mint ma. A bizottság közölte a nyilvánossággal, hogy fontos kideríteni, kik vannak a Bronzharcos alatti sírban, és hogy ez időbe telik.

A sír felnyitásának előkészítéseként sátrat állítottak fel a szobor köré. Ez tovább élezte a helyzetet. Hamarosan összeesküvés-elméletek kezdtek keringeni arról, hogy a helyszínen talált tizenkét sírt és a szobrot titokban akarják áthelyezni. Eerik-Niiles Kross szerint Oroszország által irányított csoportok voltak Észtországban, amelyek előkészítették és megszervezték a rendzavarásokat.

– Amikor aztán a zavargások elkezdődtek, a bizottságnak végre döntést kellett hoznia: a szobrot áthelyezik, és kész – emlékszik vissza Kross.

A zavargások

Ahogy az Aljosa körüli vita egyre hevesebbé vált, az észt döntéshozóknak kezdett leesni a tantusz, hogy mi folyik tulajdonképp az országban. Vlagyimir Putyin ugyanakkor a Nagy Honvédő Háború megnyerésének fontosságát hangsúlyozta beszédeiben.

– Természetesen akkoriban politikailag hasznos volt táplálni azokat az érzelmeket, amelyeket a Kreml kívánt volna látni az oroszokban és az észtekben – mondja Marko Mihkelson.

Az orosz állami csatornákon folytatták a Bronzharcos-kampányt. A zavargások egyik szervezője azt állította, hogy Észtország a polgárháború küszöbén áll, és Oroszországnak meg kellene védenie az ott élő oroszokat.

Különös helyzet alakult ki, amikor az orosz televízió Tallinnból tudósított az eseményekről, és néhány tüntető a parlament közelében próbálta azt állítani, hogy az emberek ezt és ezt követelik az észt parlamenttől, miközben senki sem követelt semmit.

– Mindenki számára teljesen nyilvánvaló volt, hogy megrendezett helyzetről van szó.

Mihkelson azt mondja, nincs a hírszerzéstől származó információja arról, hogy a Kreml kampánya egészében véve milyen célt is szolgált. De maga az észt vezetés is látta, hogy a tallinni eseményeket nem irányították a legsikeresebben. Az észtországi oroszokkal nem rezonált mindez.

– Az volt a cél, hogy több tízezer orosz gyűljön össze a központban, de csak néhány ezren jelentek meg. Egy részük Észtország északkeleti részéből érkezett, és buszokkal szállították őket Tallinnba.

2007-ben az észtek általánosan megértették és támogatták a katonai emlékművek eltávolítását a városközpontokból, hogy ne szerveződhessenek körülöttük további Észtország-ellenes akciók. Ahogy az orosz Bronzharcos-kampány egyre nagyobb lendületet vett, az észtek többségének elege lett a dologból. Az orosz kampány visszafelé sült el.

A randalírozók kirakatokat törtek be, az utcán garázdálkodtak és boltokat fosztogattak. A megmozdulások végső soron nem politikai tüntetések voltak, mert az utcai randalírozók nem tudták politikaivá tenni őket Mihkelson szerint. Nem voltak ügyeik, követeléseik.

– Azok, akik polgárháborút akartak kirobbantani, nem tudták elég jól megszervezni a tömeget.

A zavargások során egy ember halt meg, egy Dmitrij Ganyin nevű férfi.

– Nagyon különös eset volt. Az is lehetséges, hogy provokátorok ölték meg. Az oroszok még sokáig felhasználták a halálát a saját érdekükben, és azzal vádolták az észteket, hogy nem vizsgálták ki elég alaposan a történteket – mondja Mihkelson.

Szerinte az oroszok mártírt akartak faragni Ganyinból, és arra szándékoztak felhasználni a sajnálatos halálát, hogy további zavargásokat szítsanak. Ez azonban sem sikerült.

2007-ben a hibrid háború kifejezést még nem használták széles körben, a Bronzharcos körüli konfliktus esetében azonban egyértelműen hibrid hadviselésről volt szó.

– Nyilvánvaló módon az oroszok fegyverként használták, csűrték-csavarták a történelmet. Ám a konfliktus nemcsak az információs térben zajlott, hanem a való világban is. Fizikai eszközökkel is próbáltak beavatkozni Észtország belügyeibe, hogy változást idézzenek elő – mondja Mihkelson.

Az észtek szervezett zavargásoknak nevezték az eseményeket. Ezeknek több céljuk is volt: etnikai konfliktus kirobbantása Észtországban, gyűlölet szítása az észtek és az oroszok között egymás iránt, illetve erőszakra való felbujtás. És nemcsak rövid időre terveztek, hanem hosszabb távú zavargások, erőszak és akár polgárháború kirobbantása lehetett a cél. Az akciót provokátorok és koordinátorok irányították.

Amint az észt kormány észrevette, milyen irányba haladnak az események, azonnal reagált, és a nyilvánosság előtt elkezdte a maga narratíváját elmondani. Viszonylag könnyű dolguk volt, mert a tüntetők annyira szégyenletesen viselkedtek, hogy nem kellett sokat magyarázkodni.

– Ahelyett, hogy az emlékmű védelmére szólították volna fel az embereket, a tüntetők a város utcáira özönlöttek, és az üzleteket kezdték fosztogatni, ezért könnyű volt bűnözőbandának nevezni őket, amely ellen a bűnüldöző szerveknek nagyon határozottan és szigorúan kell fellépniük.

Marko Mihkelson nem tartotta elképzelhetőnek, hogy a helyzet a kormány erőszakos megbuktatásába torkollik.

– Azt viszont világosan felfogtuk, hogy meg kell védenünk a demokratikus intézményeinket, a parlamentet és a kormányt.

A rendvédelmi szervek mellett az önkéntes paramilitáris nemzetvédelmi szervezet, a Kaitseliit (Észt Védelmi Liga) is részt vett a védekezésben.

A szoborellenőrök lemondásra szólítják fel a kormányt

Marko Mihkelson szerint a helyzet rendkívül feszült volt. Észtország nem tudta, hogy Oroszország milyen eszközöket fog még bevetni, illetve milyen továbbiakat készít elő. De orosz részről egészen konkrét követelések érkeztek: az észt kormánynak le kell mondania, és eljött az ideje, hogy nyilvánosan beismerjék: Észtország a nácikat támogatta.

Mihkelson elmondja, hogy a legközvetlenebb módon akkor vett részt az eseményekben, amikor két találkozón tárgyalt az orosz küldöttséggel. A delegáció április 28-án érkezett Moszkvából Észtországba. A vezetője Nyikolaj Kovaljov volt, a Duma tagja és az FSZB korábbi vezetője. Az orosz küldöttek Moszkvában a gépre való felszállás közben azt nyilatkozták a sajtónak, hogy az észt kormánynak le kellene mondania.

Marko Mihkelson volt az első, aki találkozott a delegációval, amikor megérkeztek Tallinnba, és az utolsó, aki távozásukkor érintkezett velük. Az első találkozót fagyos hangulatúként írja le. A küldöttség nem volt olyan szókimondó a követeléseiben, mint Moszkvában, azt viszont kijelentették, hogy Észtország nagy hibát követ el a szoboráthelyezéssel, és ennek következményei lesznek.

– Meglehetősen érdekes feladat volt találkozni velük, és árral szemben evezve küzdeni az eleve negatív és Észtország-ellenes gondolkodásmódjukkal – emlékszik vissza Mihkelson.

Az oroszok a katonai temetőbe is ellátogattak, hogy megnézzék az eltávolított és új helyen felállított Aljosát. Alaposan szemügyre vették. A küldöttség tagjai aztán jól megvárakoztatták az észteket az utolsó találkozón, mielőtt visszautaztak volna Moszkvába, ám amikor megérkeztek, úgy tűnt, a hangulatuk teljesen megváltozott az első találkozóhoz képest.

– Talán rájöttek, hogy mindaz, amit Moszkvában terveztek, szerveztek, amiről álmodoztak, kudarcot vallott, a provokáció nem járt a kívánt eredménnyel. Azt hitték talán, hogy nemcsak eltávolítjuk, de meg is semmisítjük az emlékművet.

Másrészt pedig, Mihkelson úgy véli, az oroszok rájöttek, hogy a két és fél napos tallinni zavargások nem úgy sikerültek, ahogy azt ők szerették volna bemutatni.

– Meg akarták mutatni mindenkinek, hogy az oroszokat elnyomják Észtországban, a balti állam egy nácibarát ország, és nem törődik azzal, amit az emberek akarnak. Az utcákon azonban főleg erőszakos rendbontók hangoskodtak, akik elárusítóbódékat vertek szét és boltokat fosztogattak. Ez a kép nem szolgálta igazán az orosz delegáció érdekeit.

Mihkelson kezdetben aggódott a nyilvánosság előtt megjelenő képek miatt, mivel a BBC és számos más nemzetközi médium a moszkvai szerkesztőségeinek közvetítésével számolt be az eseményekről. A tudósítások természetesen színvonalasak voltak, de mintha orosz szűrőn keresztül tálalták volna a Tallinnban történteket.

Az észt kormány azonban képes volt megváltoztatni a nézőpontjukat és az események menetét.

– Valójában maguk az oroszok segítettek ebben. Mindenesetre érdekes volt találkozni az FSZB volt vezetőjével – emlékszik vissza Mihkelson.

Az észt kormány fellépését bírálat is érte persze. Akkoriban, akárcsak a későbbiekben, azt mondták egyesek, hogy a helyzetet túl durván kezelték, vagy hogy nem magyarázták el elég világosan az állampolgáraiknak, főleg az oroszoknak, hogy mit miért tesznek.

Mihkelson nem ért egyet ezzel. Szerinte az észt vezetés az egyetlen lehetséges módon kezelte a problémát, amely nem csupán az emlékműről szólt, hanem a Kreml által Észtország ellen indított információs műveletek részét képezte.

– Azzal, hogy az emlékművet a katonai temetőbe költöztettük, továbbra is lehetőséget biztosítottunk az embereknek, hogy látogassák, hogy leróják kegyeletüket a második világháború áldozatai előtt, és virágot vigyenek a sírjukra – mondja Mihkelson.

Azok, akik rosszindulatú összeesküvést szőttek Észtország ellen, tévedtek, amikor azt hitték, hogy az észt kormány nem hajlandó erélyesen szembeszállni az erőszakosan kormányváltást kikényszeríteni akaró orosz erőkkel.

– Ez egyértelmű üzenet volt az orosz közösségnek: Észtország valódi állam, ahol a törvény áll mindenek fölött, és ha szembeszálltok vele, akkor viselnetek kell a következményeket – vonja le a következtetést Mihkelson.

Kibertámadások

Ezután kezdődtek a kibertámadások. Az volt az első egyértelműen azonosított támadás egy szuverén állam ellen, és új fogalomrendszer kialakulásához vezetett nemcsak Észtországban, hanem az egész nemzetközi közösségben. Akkoriban még nem volt benne a köztudatban, hogy egy állam megtámadhat egy másikat a kibertérben.

– Ekkor ismerték fel, hogy Észtország ellen kibertámadások sora, azaz kiberháború indult, amely számos kritikus infrastruktúrát megbénított – emlékszik vissza az eseményekre Marko Mihkelson.

A támadás ténye, az egész helyzet új volt, példátlan és korábban ismeretlen. A kiberdimenzió eseményei széles körű fizikai következményekkel járnak. A kibertámadás szinte minden észtet érintett: nem lehetett bankkártyával fizetni, mert a bankok szerverei nem működtek.

Miközben a támadások zajlottak, Mihkelson azt vette észre tallinni otthonában, hogy elzárták a vizet.

– Az első reakcióm az volt: aha, kibertámadás. A vízmű rendszerét feltörték és leállították.

A vízellátás zavara azonban nem kibertámadás következménye volt. Egyszerű meghibásodás történt a helyi vízműnél, aminek semmi köze nem volt a kibertámadáshoz.

Észtország hálózati infrastruktúrája már akkor, 2007-ben is fejlettnek számított. Mivel például az online szavazás már 2005 óta lehetséges volt, Észtország nagy energiákat fektetett a kiberkörnyezet védelmébe. A hálózati zavarok szerencsére nem tartottak sokáig, mondja Mihkelson.

Mai mércével mérve az akkori kibertámadások technikailag nem voltak túl szofisztikáltak, de meglepetésként, valóságos sokként érték az országot.

Válaszlépések

A helyzet kezelése érdekében az észt kormány létrehozott egy olyan koordinációs központot, amely összekötötte a különböző hivatalokat, az információk kölcsönös megosztását végezte és a válaszintézkedésekről hozott döntéseket. Előzetesen információkat és helyzetértékelést kaptak az észt kémelhárító szolgálattól.

– Mégis meglepetés volt számunkra az, ahogyan a helyzet alakult – jegyzi meg Mihkelson.

Elmondása szerint az egyik ellenintézkedés Észtország nemzeti határainak védelme volt, és az, hogy világos képet kapjanak arról, kik lépik át vagy próbálják átlépni a határt. Ebben a belügyminisztérium kulcsszerepet játszott.

Észtország nem volt előre felkészülve a tömeges zavargásokra. Ez volt az első alkalom 1991 óta, hogy nagyszabású tüntetés zajlott Tallinnban, és az akkori események idején sem volt erőszakos rendzavarás az utcákon. Ezért sok munkát igényelt, hogy az események színhelyére elegendő biztonsági erőt koncentráljanak. Rendőröket szállítottak a helyszínre a fővároson kívülről, és aktiválták az önkéntes nemzetvédelmi szervezetet.

– Gyorsan segítséget kaptunk bizonyos felszerelések, például vízágyúk beszerzésében is. Azonnal tudtunk reagálni. A rendőri fellépés volt a legfontosabb válaszintézkedés. Megnyugtatóan hatott, hogy a rendőrség képes volt ellenőrzése alatt tartani a helyzetet.

Eleinte bírálták a rendőrséget a nyilvánosságban, amiért túl sokáig engedte a zavargókat fosztogatni. Mihkelson szerint azonban a rendőrségnek megvan a maga taktikája a helyzet ellenőrzésére. Összességében az a véleménye, hogy a rendőrség jól végezte a munkáját.

Előzetesen nem lehetett biztosan tudni, hány orosz fog az utcára vonulni. Az oroszországi ügynökök és a nagykövetség elszámolta magát. Azt hitték, sokkal nagyobb tömeg fog megmozdulni, véli Mihkelson.

A helyzet nem összehasonlítható azzal, amit Ukrajnában tett Oroszország 2014-ben. Tallinnban nem voltak olyan orosz különleges erők, amelyeknek közvetlen céljuk lett volna az erőszak alkalmazása.

– A cél az volt, hogy hatalmas káoszt teremtsenek, és azt annak bizonyítására használják fel, hogy Észtország a NATO és az Európai Unió tagjaként megbukott, illetve hogy a második világháború végkimenetelével elégedetlen, nácibarát kormányában nem lehet megbízni – mondja Mihkelson.

Nem sokkal az események után Oroszország elnöki bizottságot hozott létre annak érdekében, hogy felvegye a harcot „a történelem meghamisítása” ellen.

– Ez sok szempontból a kezdőpontot jelentette. Nemcsak az ellenünk irányuló támadáshoz, hanem Moszkva fellépésében mindazok ellen, akik kritizálják az orosz megszállás következményeit – vélekedik Mihkelson.

Az egyik fontos válaszlépés az volt, hogy az észt diplomaták azonnal munkához láttak, és tájékoztatni igyekeztek az Észtországban történtekről a nemzetközi közösséget. Az ország diplomatái az Egyesült Államokban és az európai fővárosokban azon fáradoztak, hogy elmagyarázzák, mi és miért történt, valamint hogy elmondják: Észtországnak támogatásra van szüksége.

– Kaptunk anyagi segítséget is partnereinktől és a szomszédos országoktól, a legfontosabb azonban az a diplomáciai és politikai munka volt, amely az orosz információs kampány elleni támogatás kiépítését célozta. Ez egyfajta ellentámadás volt a diplomáciai információs fronton.

Eerik-Niiles Kross részt vett a robbanás előtt álló konfliktus elhárításában. Tanácsokat adott az észt védelmi minisztériumnak, hogyan kommunikáljanak, és milyen kérdésekre összpontosítsanak.

Korábban már kidolgozott egy javaslatot az észt kormány számára arra vonatkozóan, hogyan lehetne úgy áthelyezni a szobrot, hogy az oroszoknak ne maradjon mozgásterük rossz irányba terelni az erről szóló kommunikációt.

– De ez valószínűleg naiv javaslat volt. Túl sokan voltak, akiknek nem állt szándékukban az ügyet zökkenőmentesen kezelni – vélekedik Kross. – Moszkva mindig konfliktust akar gerjeszteni, így mivel a tárgyalópartnerünk nem akarta békésen megoldani a problémát, lehetetlen feladat lett volna megpróbálni elkerülni a konfrontációt, és elejét venni a tüntetéseknek.

Végül az észt kormánynak nem volt más választása, mint áthelyezni a Bronzharcost. A szoborral Oroszország a szimbolikus jelenlétét erősítette Tallinn központjában. Ezt egyszerűen nem lehetett megengedni, mondja Kross.

Az állampolgárokban számtalan kérdés merült fel: vajon az észt politikai vezetés helyesen kezelte-e a helyzetet, vajon áthidalhatatlan szakadék tátong-e az oroszok és az észtek között az országban?

Marko Mihkelson kezdetben úgy gondolta, hogy Észtország a lehető legjobban kezelte a helyzetet. Mindenesetre a konfliktus elkerülhetetlen volt a Kreml történelemhamisító megközelítése és a Bronzharcos fegyverként történő felhasználása miatt. És nem volt más módja a helyzet kezelésének, mint a szobor áthelyezése egy katonai temetőbe, mondja.

– Ám ugyanúgy, ahogy akkor, most is azt gondolom: néha, amikor az emberek nem tudják, meddig mehetnek el, hogy törvényt szeghetnek-e és szembeszállhatnak-e a kormánnyal, akkor meg kell mutatni, hogy a rendvédelem a helyén van, és az ország ellen szőtt terveket nem fogja siker koronázni.

A Bronzharcos-ügy nagy próbatétel volt Észtország, a bűnüldözés, a rendőrség és a társadalom egésze számára. A megosztottság nem szűnt meg, különösen az orosz ajkú lakosság egy részének körében. Az észtországi oroszok körülbelül egyharmada putyinista, és az maradt azután is, hogy Oroszország 2022-ben megtámadta Ukrajnát.

– Ez pedig nagyrészt az imperialista gondolkodásnak köszönhető, és nem lehet pusztán csak azzal kezelni, hogy kerüljük az olyan döntéseket, amelyek sérthetik valakinek az érzékenységét. Olyan döntéseket kell hoznunk, amelyek Észtország nemzeti érdekeit szolgálják – hangsúlyozza Mihkelson.

Toomas Hendrik Ilves elnök

A Bronzharcos-konfliktus idején Észtország elnöke Toomas Hendrik Ilves volt, aki az Egyesült Államokban nőtt fel és tanult, miután családja elmenekült a szovjet uralom idején Észtországból, de ő visszatért az ország függetlenné válása után.

– A kommunisták tönkretették a birtokot, amely a családom tulajdonában állt a 18. század óta, én viszont harminc éve azon dolgozom, hogy újjáépítsem azt – mondja el Ilves. – Egész életemben az oroszok után kellett takarítanom.

Ilves ma a birtokán él, és a Tartui Egyetemen tart előadásokat.

Már elnökké választása előtt is nyugat felé igyekezett orientálni hazáját. Külügyminiszterként Ilves azt tűzte ki célul, hogy Észtország először az Európai Unióhoz csatlakozzon, majd felvétesse magát a NATO-ba. EU-tagság nélkül nem lenne NATO-tagság sem Ilves szerint. Külügyminiszteri működése alatt Észtország mindkettőhöz csatlakozott.

Azt mondja, Észtország újbóli függetlenedése után a legfontosabb feladatának azt tekintette, hogy az orosz csapatok kivonuljanak az ország földjéről.

– Svédország például sokat segített ebben, de Finnország nem igazán támogatott bennünket – emlékszik vissza Ilves.

Függetlenné válása után Észtország szegényebb volt, mint a legtöbb nyugati ország. Ő politikusként orvosolni akarta a szegénység problémáját az újra önálló Észtországban.

Toomas Hendrik Ilves szokatlanul kibertudatos volt elnökként. Eltökélt szándéka, hogy a digitalizáció révén modernizálja hazáját, oda vezethető vissza, hogy az iskolában revelatív módon találkozott a számítógépek világával.

– Egyik tanárom pedagógiából doktorált, és egy tanórán ki akarta próbálni, meg lehet-e tanítani a gyerekeket programozni. Ekkor kóstoltam bele az informatikába. Azóta nem félek a számítógépektől, sőt. Folyamatosan használom a digitális technológiát – mondja el Ilves.

Nyomon követte az internet forradalmi fejlődését, és amikor 1993-ban megjelent az első webböngésző, a Mosaic, megszületett a fejében egy vízió.

– A Mosaicot nem lehetett online letölteni, mint a mai webböngészőket. Üzletből vásárolhatott az ember egy csomagot, benne öt vagy hét lemezzel. Ezekről tölthette le mindenki a böngészőt a saját számítógépére.

Amikor Ilves megvette az első böngészőjét, ráébredt, hogy a digitális világban Észtországnak nem kell akkora hátránnyal indulnia, mint más területeken. Abban a pillanatban a digitális világban mindenki ugyanazon a szinten állt. Az elején legalábbis.

– Ugyanolyan jók lehetünk, mint Finnország, az Egyesült Államok vagy bárki más – fogalmazódott meg Ilves fejében.

Lobbizni kezdett Észtország digitalizációjáért. Sokan bolondnak tartották, de az észt kormány hallgatott rá, és elindította a Tigrisugrás elnevezésű digitalizációs programot. Lépésről lépésre egész Észtországot felköltöztették a virtuális dimenzióba, elsőként a világon. Az 1990-es évek közepén bevezették a számítógépes oktatást az iskolákban, 2005-ben pedig lehetővé tették az online szavazást.

Amikor Észtország harminc évvel ezelőtt kivált a Szovjetunióból, és függetlenedett, az egy főre jutó GDP egytizede volt Finnországénak. A digitalizáció a szegénység enyhítéséhez is hozzájárult. A mai Észtország milliárdos vállalkozói közül sokan egykor az iskolában a Tigrisugrás-programban tanulhattak, mondja el Ilves.

– És ez az én művem. Erre mindennél büszkébb vagyok – vallja be. – Ma pedig az észt egy főre jutó GDP egy szinten van a japánokéval – jelenti ki elégedetten.

De a korai digitalizációval Ilves az észt nemzetvédelemnek is nagy szolgálatot tett.

A politika folytatása a kibertérben

Arra kérem az egykori elnököt, meséljen a 2007 tavaszán történt eseményekről, és arról, hogy mit tapasztalt Észtország államfőjeként, amikor Oroszország hibrid támadást indított Észtország ellen.

Toomas Hendrik Ilves az átlagpolitikusnál többet tud a Bronzharcos áthelyezése után a kibertérben kialakult összeütközésről. Egy olyan konfliktusról, amely Ilves szerint az első kiberháborúként fog bevonulni a történelembe.

– A kiberhadviselés megfelel Clausewitz definíciójának a háborúról mint a politika más, erőszakos eszközökkel történő folytatásáról – mondja Ilves.

2007 áprilisában Ilves részt vett Borisz Jelcin volt elnök temetésén Oroszországban, miközben ott lázasan szították az Észtország-ellenes hangulatot. Ez a harag személyesen Ilves ellen is irányult.

– A moszkvai észt nagykövetségen voltam, amikor az út túloldalán Észtország-ellenes tüntetés zajlott. A tüntetők olyan táblákat lobogtattak, amelyeken a nevem a náci SS betűivel szerepelt – meséli.

Észtországba hazaérkezve bekapcsolta a tévét.

– Emberek tömegei vonultak az utcákon.

A rendőrség aggódott az elnök biztonságáért, és átköltöztette Tallinnból a vidéki házába.

A kormány bejelentette, nem hagyja, hogy a zavargók megakadályozzák döntésének végrehajtásában. A szobrot áthelyezték, és azzal kitörtek a zavargások. Oroszországból, Finnországon keresztül érkeztek a Kreml által mozgósított Nasi-ifjak Észtországba. A Nasi-mozgalom egy Vlagyiszlav Szurkov, a Kreml főideológusa által mesterségesen létrehozott ifjúsági mozgalom volt, amely látszólag Putyint és pártját támogatta.

Válaszintézkedésként Észtország elérte, hogy Vaszilij Jakomenko Nasi-vezért ötéves beutazási tilalommal sújtsák az EU-ban.

– Szergej Lavrov orosz külügyminiszter ettől gutaütést kapott – mondja Ilves. – Azt hajtogatta: „Hogy merészelik, hogy lehet ez?”

Ugyanakkor Oroszország hivatalos úton követelte, hogy az általuk felállított állami vizsgálóbizottság vizsgálhassa ki az észtországi Bronzharcos körül kialakult helyzetet. Ekkor történt az, hogy Toomas Hendrik Ilves elnök a vidéki házában tartózkodott, és megpróbált fellépni a netre, ám egyetlen észt honlapot sem tudott megnyitni.

– Azt hittem, valami baj van a számítógépemmel, de aztán rájöttem, hogy külföldi honlapokat, például a Financial Times oldalát is el tudom érni, viszont az észteket nem – emlékszik vissza Ilves.

Az elnök felhívta a tanácsadóját, és megkérdezte, tudja-e mi történt.

– Azt mondták, hogy elszabadult a pokol: a bankok nem működnek, a híroldalak leálltak, DDoS-támadás ért bennünket.

A Distributed Denial of Service, azaz elosztott szolgáltatásmegtagadással járó támadás azt jelenti, hogy egy kiválasztott célpontot, például egy vagy több weboldalt egyszerre olyan nagy forgalomnak tesznek ki, hogy az túlterhelődik, és nem képes választ adni. Más szóval nem működik és nem töltődik be.

Ilves elnök azonnal találkozni akart Észtország kibervédelmi szakértőcsapatával. A testület tájékoztatta az elnököt a helyzetről, és megmutatta neki, hogyan bontakozott ki aznap a támadás.

Egy ideig semmi nyoma nem volt túlterhelésnek, aztán greenwichi idő szerint pontban 00:00-kor megkezdődtek a támadások, majd 24:00-kor véget értek.

– Megkérdeztem tőlük, mivel magyarázzák? Hogy működik ez? A kibervédelmisek azt válaszolták, hogy a támadók kifogytak a pénzből. Más szóval egy adott időintervallumra megvásárolták a támadásokat – magyarázza Ilves.

A DDoS-támadásokat pénzért meg lehet rendelni. Gyakorlatilag bothálózatoktól vásároltak időt az elnök szerint.

– Valaki, tudjuk, ki, egy időre ránk küldte a fizetett bothálózatokat, hogy leállítsa egész Észtországot – foglalja össze Ilves. – Jól megjártuk.

A helyzet nagyon súlyos volt. A külső támadások megakadályozása érdekében Észtországnak le kellett kapcsolnia az egész ország hálózatát a világhálóról.

– Kénytelenek voltunk megtenni. Újra kellett indítanunk az egész országot, mert semmi sem működött. Észtországon kívülről, például .fi-vel végződő címről nem lehetett elérni a .ee végződésű oldalakat.

A kívülállók nehezen értették meg, mi történik Észtországgal, amikor pedig az észt politikusok megpróbálták elmagyarázni, nem hittek nekik.

– Ott álltunk tehetetlenül, mi, Európa legdigitalizáltabb országa. Amikor elmondtuk a NATO-ban, hogy mi történt, az volt a válasz, hogy ez az egész csak a mi ruszofób fantáziánk terméke – idézi fel Ilves.

A probléma az volt, hogy akkoriban a kiberfenyegetés fogalma közel sem volt olyan széles körben ismert, mint manapság. A NATO-megbízottak 2007-ben például semmit sem tudtak a bothálózatokról. Csak az amerikai Nemzetbiztonsági Ügynökség (NSA) és a brit hírszerző és információvédelmi szolgálat, a GCHQ tudott segítséget küldeni Észtországnak.

– Lehet, hogy mások is csináltak valamit titokban, de ez a két szervezet volt az, amelyik megértette, hogy valódi támadás folyik ellenünk, olyan fegyverrel, amely képes megbénítani az ország működését – meséli Ilves.

Egy évvel később, 2008 augusztusában Oroszország DDoS-támadások és fizikai hadviselés kombinációjával támadta meg Grúziát. Először leállították a hálózat egy részét, majd fegyveres támadást indítottak. Ezzel háborús ködöt hoztak létre. Ez teljesen új stratégia volt.

Mióta 2004-ben csatlakozott a NATO-hoz, Észtország azóta hangoztatja, hogy a NATO-nak rendelkeznie kell egy kibervédelmi kiválósági központtal.

– Azt hajtogattuk: szükségünk van egy kiberügyi kiválósági központra, szükségünk van egy kiberügyi kiválósági központra. Megkérdezték tőlünk: mit akarunk ezzel a kiberhülyeséggel, mi pedig kötöttük az ebet a karóhoz, hogy márpedig muszáj, ez magától értetődő – meséli Ilves.

Végül sikerült meggyőzni őket. A NATO kibervédelmi kiválósági központját alig több, mint egy évvel a kibertámadás után, 2008 májusának közepén hozták létre Észtországban.

Miután az észt vezetés végül felfogta, mi történt, tájékoztatta a nyilvánosságot, ám kezdetben még a vezetők sem értették egészen.

– Utólag már könnyű megmagyarázni, hogyan történt. De akkor még fogalmunk sem volt az egészről. Senki sem tudta, hogy mi okozta – emlékszik vissza Toomas Hendrik Ilves.

– Először azt hiszi az ember, hogy a saját számítógépével van baj, de aztán kiderül, hogy az egész országgal. Hú, nagyon idegesítő volt.

A támadás egyértelmű jelzés volt Észtország számára, hogy fejlesztenie kell a kibervédelmét, és meg is tette. Ma Észtország az első kiberháború célpontjaként ismert, és ma már komolyan veszik a kiberbiztonság kérdését. Olyan észt szakértők, mint Eerik-Niiles Kross és sokan mások segítettek Grúziának és Ukrajnának, amikor orosz kibertámadások érték őket. Az észtek sok más országnak is adnak kiberbiztonsággal kapcsolatos tanácsokat. Egyesek azonban még mindig ruszofóbnak tartják a nézeteiket.

Emmanuel Macron francia elnök például Észtországot a „kelet-európai háborús héják egyikének” nevezte.

Oroszország az Interpolt használja politikai bosszúállásra

Oroszország nem hagyta annyiban a dolgot. Különösen Eerik-Niiles Krossra voltak dühösek. Hamarosan a Nemzetközi Rendőrség Szervezetét, az Interpolt használták fel a megtámadására.

– Az Interpol pedig egy ártatlan ember ellen indított nyomozást, tulajdonképp egy bűnöző feljelentése alapján – foglalja össze a helyzetet Kross.

Oroszország dezinformációs kampányt indított Kross ellen, kalózkodással vádolva őt. A kampány abban csúcsosodott ki, hogy Kross ellen hamis váddal elfogatóparancsot adtak ki, és azt elküldték az Interpolnak. Oroszország szerint Kross a Nordstream gázvezeték felrobbantását tervezte.

Az elfogatóparancs kiadása előtt az orosz hatóságok sajtótájékoztatót is szerveztek, amelyen kijelentették, hogy Kross nemzetközi körözés alatt áll. Az orosz hatóságok kézbesítették Krossnak a felszólítást, hogy jelenjen meg kihallgatásra a Jeges-tenger partján fekvő Nyenyecföldön. Az észt igazságügyi minisztérium azt tanácsolta Krossnak, hogy ne tegyen eleget a felszólításnak.

– A Kreml számára fontosak a szimbolikus gesztusok. A dokumentumokat 2013. augusztus 8-án, a Grúzia elleni háború kezdetének évfordulóján küldték el az Interpolnak. Minden bizonnyal így szándékoztak megmutatni mindenkinek, hogy ezzel állnak rajtam bosszút Grúzia miatt – mondja Kross.

Bár a Kross elleni bosszúhadjárat részletei nyugtalanítóak, ő jó humorral beszél róluk.

– Az ember nem engedheti meg magának, hogy felzaklassa az ilyesmi, hisz az oroszok pont ezt akarják.

Szerinte Észtország viszonylag jól kezelte az Interpol-ügyet. A politikusok közt mindenki csak nevetett rajta.

Problémák azonban mégiscsak adódtak. Kross nem tudta például, hogy átléphet-e az észt határon anélkül, hogy letartóztatnák. Néhány ország, köztük Finnország hatóságai barátságosan és udvariasan közölték Kross-szal, hogy jobb lenne, ha egy ideig kerülné az odautazást.

– Megbocsátottam nekik – mondja Kross nevetve.

Hogyan győzhetünk a hibrid háborúban?

A Bronzharcos esete nagyon tanulságos volt, mondja Eerik-Niiles Kross. Olyan, mint egy előjáték Oroszország Nyugat elleni akcióihoz. A Bronzharcos-ügy világosan szemléltette a Nyugat számára azt, hogyan használják az orosz médiát egészen direkt módon a Kreml érdekeinek kiszolgálására.

– Az orosz médiumok például mindenkinél előbb tudták, hogy hol történik majd valami. Megjelentek a helyszínen, és láss csodát, hirtelen váratlan fordulatot vettek az események.

Az orosz hibrid hadviselés elleni védekezésben fontos szerepet játszik az állam, amelyet a művelet célba vesz. De az is, hogy a helyi újságírók képesek-e professzionálisan kezelni az Oroszországgal kapcsolatos információkat, és hogy hogyan tudósítanak az eseményekről, emeli ki Marko Mihkelson. Sok múlik a politikusokon: azon, hogy mennyire őszinték és nyíltak Oroszországgal kapcsolatban.

– Megvesztegették-e őket orosz pénzzel, esetleg orosz cégek igazgatótanácsában ülnek-e? Észtországban ilyesmi egyelőre nem fordul elő, de Finnországban, Németországban és sok más országban igen – teszi hozzá Mihkelson.

Észtország sok szempontból egyedülálló. Tragikus történelmüket az emberek a nemzet tudatos tagjaiként szívükön viselik. Minden családnak megvan a maga története, és sajnos ezek a sorsok a szomszédos ország brutalitásáról is szólnak. Ezért uralkodik Észtországban ekkora szkepticizmus Oroszországgal szemben.

A balti államban minden orosz tévécsatornát blokkolnak a kábelcsatornákon. Korábban a népes orosz nyelvű közösség orosz televíziót nézett.

Oroszország megpróbálja függetlenedett szomszédját lejáratni – mind Észtországban és Oroszországban, mind pedig nemzetközi szinten elhitetni róla, hogy a csőd szélén áll. Azt állítják, hogy Észtország valamiféle eszement fasiszta és náci ideológiát követ, amelynek hatására nem ismeri el felszabadítójaként Oroszországot. Ezt a narratívát az 1990-es években kezdték építgetni, és 2007 volt a csúcsév, amikor Oroszország etnikai konfliktus gerjesztésére használta ezt a történelemhamisítást Észtországban, arra, hogy felhergelje az orosz ajkú közösséget.

Oroszországnak azonban vannak olyan gyengeségei, amelyeket érdemes kihasználni.

– Bizonyos szempontból sokatmondó, hogy az oroszokat minden titkosszolgálati tudásuk és képességük ellenére mennyire erősen befolyásolja saját rögzült gondolkodásmódjuk: úgy érzik, Oroszország egy imperialista nagyhatalom, és ez felhatalmazást ad arra, hogy megszállják a szomszédos országokat, vagy kedvükre befolyásolják azok életét, mint azt például Fehéroroszország vagy Ukrajna esetében láthattuk – vélekedik Mihkelson.

Ezt az orosz hajlamot a túlzott magabiztosságra szerinte érdemes lenne a Nyugatnak kihasználnia. Ahogy azt is, hogy az oroszok képtelenek belátni, ha esetleg kudarcot vallanak.

– Ám a történelem arra is egyértelműen megtanított bennünket, hogy ne becsüljük alá az oroszok szívósságát és brutalitását.

Csecsenföldön Oroszország ugyanolyan kegyetlenül lépett fel a civilekkel szemben, mint később Ukrajnában, és mint ahogyan azt évszázadok óta teszi.

Észtország világos bizonyítékát adta annak Oroszországgal szemben, hogy rendőrsége és biztonsági ereje komolyan veendő ellenfél, és képes hatékonyan megvédeni az alkotmányos rendet. Ez már önmagában is segített lecsillapítani az orosz nyelvű közösség szélsőséges érzelmeit.

2007 óta Oroszország nem vette célba ilyen agresszíven Észtországot. Elfogadta, hogy Aljosa, a Bronzharcos most egy katonai temetőben silbakol.

– Manapság látni oroszbarát tüntetéseket Németországban vagy más európai országokban, de Észtországban soha, mert nálunk zéró tolerancia van az ilyesmivel szemben. Az oroszok tudják, hogy ha megpróbálnak idejönni és Oroszországot vagy Putyint támogató zászlókat lengetni, azt az észt rendvédelmi hatóságok nem fogják szó nélkül tűrni.

Észtország sikeres ellenállásában fontos szerepet játszik a kémelhárítás, amely nagyon hatékonyan működik. Világosan látják, hogy keleti szomszédjuk milyen veszélyt jelenthet Észtország alkotmányos rendjére. A Kreml nem fogja egyhamar abbahagyni a Nyugat ellen folytatott hibrid háborúját. Már zajlik az információs hadviselésre szakosodott katonák új generációinak kiképzése.

Marko Mihkelson 2022 február elején járt Oroszországban, három héttel azelőtt, hogy Moszkva elindította volna a nagyszabású offenzívát Ukrajnában. Mihkelson találkozott az orosz Dumában ülő képviselőkkel és a Moszkvai Nemzetközi Kapcsolatok Intézetének (MGIMO) diákjaival.

Az intézet észt nyelvet tanuló diákjai elmondták Mihkelsonnak, hogy valójában nem is akartak észtül tanulni, de parancsba kapták.

– Nem nehéz elképzelni, miért terelik őket észtül tanulni – mondja Mihkelson. – És a diákok tulajdonképp egészen tájékozottak voltak Észtországot illetően.

Az MGIMO híres kémiskola.

Az észteket gyakran lesajnálják és pszichologizálni kezdenek velük kapcsolatban, amikor megpróbálnak másokat figyelmeztetni az orosz fenyegetésre. Ez történt Mihkelsonnal is 2008-ban Londonban egy konferencián, ahol épp a nemrég megválasztott elnökről, Dmitrij Medvegyevről volt szó.

Sokan bizakodók voltak. Medvegyevet, aki szereti a Deep Purple-t, jobb alternatívának tartották Putyinnál. Sokak csalódására Mihkelson megjegyezte, hogy Putyin hamarosan visszatér Oroszország élére, és Medvegyev megválasztása a Putyin-éra meghosszabbítása. Nem aratott sikert a véleményével.

– Elég gyakran mondják nekünk, észteknek, hogy „értjük, mennyire traumatikus a történelmetek, még nem gyógyultak be a sebek, de egy kicsit túldramatizáljátok a helyzetet Oroszországgal kapcsolatban”.

Az észt diplomaták professzionalizmusához azonban nem fér kétség, és nagy tapasztalattal rendelkeznek ezen a téren. Először a szovjet csapatok kivonásáról kellett tárgyalniuk, majd az orosz hibrid kampányok össztüzében igyekeztek felvétetni Észtországot mind a NATO-ba, mind az Európai Unióba.

A mai hibrid műveletek gyökerei mélyre nyúlnak vissza a múltba. Mihkelson emlékeztet, hogy a szovjet biztonsági szolgálatok már 1922-ben létrehoztak egy külön részleget a Nyugat elleni hibrid hadviselés és dezinformációs propaganda terjesztése céljából, annak érdekében, hogy a Szovjetunió vagy korrumpálja a célország politikai elitjét, vagy szétzilálja a társadalmát, hogy az oroszok átvehessék a hatalmat.

Amikor Putyin a 2000-es évek elején hatalomra került, az Észtország elleni orosz támadások már régóta folytak. Mihkelson rámutat, hogy Putyin Oroszországa nem sokban különbözik Jelcinétől.

– Ennek egyik alapvető oka, hogy bár a Szovjetunió összeomlott, a KGB, az FSZB és más titkosszolgálatok fennmaradtak. A hírszerzés a hibrid hadviselés egyik fő generátora.

Marko Mihkelson arra figyelmeztet, hogy a hibrid hadviselés terén az oroszok tudományos szintű szakértelemmel rendelkeznek, és ezt a tudást Észtország, Finnország, Németország, az USA és más nyugati társadalmak ellen használják.

– Ezért hasznos, ha távolabbra tekintünk vissza a történelemben, és nem csupán a Putyin-korszakra koncentrálunk.

Amikor Észtország újra függetlenné vált, erős konszenzus alakult ki azzal kapcsolatban, hogy a fiatal államnak el kell távolodnia Oroszországtól, mondja beszélgetőtársam. Az észtek nemzeti emlékezetében igazán mély sebeket hagyott a megszállás. Az egyik ok, amiért Észtország a nyugati közösséghez akart tartozni, az volt, hogy soha többé ne engedje megismétlődni a szovjet idők tömegmészárlásait és kényszerkitelepítéseit.

Bár Észtország óvatos volt Oroszországgal szemben, mégis reménykedett abban, hogy keleti szomszédja nyitott lesz az együttműködésre. Remélte, hogy a két ország közötti kapcsolat kölcsönös előnyökkel járhat majd.

– Moszkva részéről azonban nem éreztük ugyanazt a vágyat, hogy a történelmi traumákat magunk mögött hagyjuk, és a jövőre nézve jó kapcsolatokat építsünk a polgáraink érdekében.

Andrej Kozirev, aki 1991 és 1996 között töltötte be Oroszország külügyminiszteri tisztségét, maga is elmondta a The Firebird (A tűzmadár) című emlékiratában, hogy Oroszország külpolitikája már 1992-ben imperialista irányba fordult, mutat rá Mihkelson. Már 1992 tavaszán szertefoszlottak az ahhoz fűzött remények, hogy Oroszország a Nyugat demokratikus és nyitott partnerévé válhat.

– És ezért mondom azt – teszi hozzá –, hogy Oroszország már akkor, az 1990-es években is sok hibrid hadviselési eszközt alkalmazott külpolitikájában Észtország ellen.

1996-ban Marko Mihkelson interjút készített Anton Szurikovval, egy moszkvai agytröszt kutatójával. Szurikov úgy fogalmazott, hogy ha Észtország akár csak egy lépést is tesz a NATO-csatlakozás irányába, Oroszország azonnal megszállja az országot.

– És akkor egyetlen észt sem marad Észtországban, mert vagy megölik, vagy Szibériába küldik őket.

Jóval az interjú elkészülte után kiderült, hogy Szurikov az orosz katonai hírszerzés ügynöke volt, és tisztázatlan körülmények között meghalt.

Beszélgetőtársam azt is kiemeli, hogy a Nyugatnak fel kell készülnie az Oroszország által folytatott információs és hibrid hadviselés elleni védekezésre rövid és hosszú távon egyaránt.

– A jelenlegi populista, fasiszta és szélsőjobboldali mozgalmak Európában és a szélsőséges politikai polarizáció az Egyesült Államokban érdekes és egyben ígéretes talajt biztosítanak a Kreml hibrid háborús stratégái számára – figyelmeztet Marko Mihkelson.

FORRÁSOK ÉS TOVÁBBI OLVASNIVALÓK

96 NÉV

April 10th, 2010, Tu-154M passenger list. Smolensk Crash, https://smolenskcrash.eu/smolensk-victims Viitattu 22. 03. 2024.

NATALIA JANUSZKO

22. 10. 2012. Lets allow the evidence to speak for itself. Smolensk Crash https://smolenskcrash.eu/news-45-lets-allow-the-evidence-to-speak-for-itself.html Viitattu 27. 02. 2024.

29. 03. 2012. Dr. Michael Baden Goes On the Record. Smolensk Crash News https://www.smolenskcrashnews.com/michael-baden-smolensk-crash-interview. html Viitattu 27. 02. 2024.

15. 04. 2010. Hero’s burial for plane crash victim President Kaczynski divides Polish opinion. The Guardian https://www.the guardian.com/world/2010/apr/14/poland-kaczynski-burial-row-crash Viitattu 27. 02. 2024.

Никольская, П, Туманов, Г, Градова, О. 10. 04. 2010. Самолет оцеплен до комиссии. Газеты https://www.gazeta.ru/social/2010/04/10/3349949.shtml?updated Viitattu 27. 02. 2024.

A KREML FEGYVERKÉNT HASZNÁLJA A MÉDIÁT

10. 04. 2010. Названа предварительная версия крушения самолета президен-та Польши. Лента https://lenta.ru/news/ 2010/04/10/cause/ Viitattu 27. 02. 2024.

11. 04. 2010. Poland mourns president’s death in crash. CNN https://edition.cnn.com/2010/WORLD/europe/04/10/poland.president.plane.crash/index.html Viitattu 27. 02. 2024.

Сидибе, П. 11. 04. 2010. Польская делегация вместе с премьером Путиным побывала на месте крушения самолета президента Качиньского. RG.RU https://rg.ru/2010/04/12/putin-tusk.html Viitattu 27. 02. 2024.

12. 04. 2010. Сергей Иванов: экипаж разбившегося самолета получил преду-преждение о погоде в аэропорту. Вести https://www.vesti.ru/article/2121716 Viitattu 27. 02. 2024.

29. 04. 2010. Катастрофу под Смоленском спровоцировала ошибка экипажа.IZ.RU https://iz.ru/news/470350 Viitattu 27. 02. 2024.

29. 04. 2010. Премьеры России и Польши обсудили ход расследования ката-строфы польского Ту-154. Вести https://www.vesti.ru/article/2032322 Viitattu 27. 02. 2024.

Шадрина, Т. 19.05.2010. Полностью расшифрованы записи речевыхсамописцев разбившегося самолета президента Польши. RG.RU https://rg.ru/2010/05/19/tu154-site.html Viitattu 27. 02. 2024.

19. 05. 2010. В кабине самолета Качиньского находились посторонние. Лента https://lenta.ru/news/2010/05/19/cabin/ Viitattu 27. 02. 2024.

19. 05. 2010. Самолет Качиньского был полностью исправен. Газеты https://www.gazeta.ru/news/lenta/2010/ 05/19/ n_1496566.shtml Viitattu 27. 02. 2024.

MAREK PYZA

06. 06. 2010. Venäläispoliisit varastivat Puolan koneturman uhrin luottokortin. YLE https://yle.fi/a/3-5575305 Viitattu 29. 02. 2024.

30. 09. 2011. Graś przeprasza OMON i dziękuje za to, co OMON zrobił w Smoleńsku. Xccx1231 https://m.youtube.com/watch?si =D87OtLnGv3ELyBwM&v=06Ebv0FDnak&feature=youtu.be Viitattu 29. 02. 2024.

Pyza, M., Wikło, M. 04. 12. 2019. This is our wreck. See unknown photos. “This is all that remains of the machine which crashed in Smolensk on 10 April 2010”. WPolityce https://wpolityce.pl/facts-from-poland/476051-this-is-our-wreck-see-unknown-photos-from-smolensk Viitattu 29. 02. 2024.

Pyza, M. 09. 06. 2014. Independent Experts Confirm: Explosives Were Found! The real story of explosives detection and the coverup that followed. Smolensk Crash News Digest https://www.smolenskcrashnews.com/traces-of-explosives-on-crashed-Polish-president-plane.html Viitattu 29. 02. 2024.

25. 03. 2019. ‘Traces of explosives’ in samples from Polish president’s jet: report. Radio Poland http://archiwum.thenews.pl/1/9/Artykul/412600 Viitattu 29. 02. 2024.

29. 09. 2011. Poland and Russia differ on Smolensk disaster autopsy findings. Radio Poland http://archiwum.thenews.pl/1/9/ Artykul/55973 Viitattu 29. 02. 2024

Crossland, D. 02. 09. 2009. ‘Putin Found the Right Words in Gdansk’. Spiegel International https://www.spiegel.de/international/europe/the-world-from-berlin-putin-found-the-right-words-in-gdansk-a-646547.html Viitattu 29. 02. 2024.

JANUSZ KOCHANOWSKI

16. 03. 2022. Is it a Russian confession? Rogozin: “Come to Smoleńsk, let’s talk”. Poland Daily 24 https://polanddaily24.com/4205-is-it-a-russian-confession-rogozin-come-to-smolensk-lets-talk/politics/8535 Viitattu 27. 02. 2024.

11. 04. 2022. Polish panel: Russia behind Polish leader’s plane crash. AP News https://apnews.com/article/russia-ukraine-business-antoni-macierewicz-lech-kaczynski-poland-f3f5a2fddb028ffdb4bc12f369aeafd5 Viitattu 27. 02. 2024.

Tamkin, E. 10. 04. 2018. Has the Clock Run Out on the Smolensk Conspiracy? Foreign Policy https://foreignpolicy.com/2018/04/10/has-the-clock-run-out-on-the-smolensk-conspiracy/#cookie_message_anchor Viitattu 27. 02. 2024.

GRZEGORZ WIERZCHOŁOWSKI

Wierzchołowski, G & Misiak, L. 23. 09. 2011. 68 przypadków smoleńskich. Niezalezna.pl. https://niezalezna.pl/polska/16612-68-przypadkow-smolenskich/16612 Viitattu 17. 03. 2024.

Bytwerk, R. 1998. German Propaganda Archive. Calvin university. https://research.calvin.edu/german-propaganda-archive/sedprop.htm Viitattu 17. 03. 2024.

Fitsanakis, J. 19. 06. 2012. Founder of Polish special forces unit found shot dead in Warsaw. Intelnews.org. https://intelnews.org/tag/slawomir-petelicki/ Viitattu 17. 03. 2024.

VALERIJ, JURIJ ÉS SZERGEJ

Толокнова, Н. 15. 02. 2013. Военные вызовы XXI века. Капитал страны https://kapital-rus.ru/articles/article/voennye_vyzovy_xxi_veka/ Viitattu 01. 03. 2024.

Горбачев, Ю. 12. 04. 2013. Кибервойна уже идет. Независимой газеты https://nvo.ng.ru/armament/2013-04-12/1_cyberwar.html Viitattu 01. 03. 2024.

28. 03. 2015. Shoigu: Information becomes another armed forces component. Interfax https://interfax.com/newsroom/top-stories/37293/ Viitattu 01. 03. 2024.

Clark, M. 01. 09. 2020. The Russian View of Future War: Unconventional, Diverse, and Rapid. JSTOR https://www.jstor.org/stable/pdf/resrep26547.5.pdf Viitattu 01. 03. 2024.

Бартош, A. 11. 04. 2014. ОДКБ в прицеле цветных революций. Независимой газеты https://nvo.ng.ru/wars/2014-04-11/1_odkb.html Viitattu 01. 03. 2024.

Герасимов, B. 11. 03. 2016. По опыту Сирии. Военное обозрение https://topwar.ru/92056-po-opytu-sirii.html Viitattu 01. 03. 2024.

EM SEIKKANEN

Kluge, C, Von Salzen, C. 29. 08. 2023. Tarnfirma in Berlin?: Wie ein russisches Staatsmedium die Sanktionen umgehen könnte. Tagesspiegel https://www.tagesspiegel.de/politik/tarnfirma-inberlin-wie-ein-russisches-staatsmedium-die-sanktionen-umgehen-konnte-10382020.html Viitattu 29. 02. 2024.

11. 06. 2013. Visit to Russia Today television channel. Kremlin.ru http://en.kremlin.ru/events/president/news/18319. Viitattu 17. 03. 2024.

Подписаться, A. 07. 04. 2012. «Нет никакой объективности». Коммерсантъhttps://www.kommersant.ru/doc/1911336 Viitattu 29. 02. 2024.

Вдовенко, A. 17. 03. 2023. Краснодарка Маргарита Симоньян: «США не остановит ничего, пока они нас не уничтожат». Блокнот Краснодар https://bloknot-krasnodar.ru/news/krasnodarka-margarita-simonyan-v-sleduyushchiy-raz-1582069 Viitattu 29. 02. 2024.

14. 04. 2022. Маргарита Симоньян: ”Это не Украина! Это НАТО!». Smotrim.ru https://smotrim.ru/video/2401086?utm_source=internal&utm_medium=vesti2&utm_campaign=vesti-trendingvideo-link Viitattu 17. 03. 2024.

Ключников, И. 30. 11. 2023. В Госдуме предупредили о ликвидации всех ИП. Pravda https://www.pravda.ru/news/society/1916864-gosduma/ Viitattu 29. 02. 2024.

Дуйнов, Ф. 09. 06. 2022. Симоньян: «За 30 лет жители США свыклись с мысльюо гражданской войне». DNI 24 https://dni24.com/exclusive/368222-simonjan-za-30-let-zhiteli-ssha-svykliss-myslju-o-grazhdanskoj-vojne.html Viitattu 29. 02. 2024.

06. 09. 2022. Симоньян оценила вероятность гражданской войны в США. Свободная пресса https://svpressa.ru/politic/news/345210/ Viitattu 29. 02. 2024.

22. 09. 2022. «Не вам нам рассказывать»: Симоньян напомнила американцамих неприглядную историю. rss+ https://rss.plus/simonyan/330100429/ Viitattu 29. 02. 2024.

Былкина, E. 06. 09. 2022. «Это мой чёрный глаз»: Симоньян взяла на себяответственность за лишай генсека НАТО. Pravda https://www.pravda.ru/news/society/1717172-margarita_simonjan/ Viitattu 29. 02. 2024.

15. 11. 2022. Третья мировая отменяется? Симоньян указала на “хорошуюновость” после падения ракет в Польше. rss+ https://rss.plus/simonyan/ 334668886/ Viitattu 29. 02. 2024.

Ивченко, E. 30. 11. 2022. Украина огромная страна, неприлично огромная, надо бы её подсократить — главред RT. Pravda https://www.pravda.ru/news/world/1775162-ukraina/ Viitattu 29. 02. 2024.

АКОПЯН, E. 12. 10. 2023. Симоньян: если бы Украина не убивала детей, СВО бы не было. MK RU https://www.mk.ru/politics/2023/10/12/simonyan-esli-by-ukraina-ne-ubivala-detey-svo-by-ne-bylo.html Viitattu 29. 02. 2024.

18. 08. 2022. Главред RT Маргарита Симоньян подала в суд на компанию Google. Naonews https://naonews.ru/exclusive/43323-glavred-rt-margarita-simonyan-podala-v-sud-na-kompaniyu-google.html Viitattu 29. 02. 2024.

Jha, R. 20. 01. 2015. This Traffic Cop Moonwalks While He Directs Cars And Everything About Him Is Awesome. Buzzfeed https://www.buzzfeed.com/regajha/ranjeet-mj-singh Viitattu 29. 02. 2024.

Moye, D. 29. 11. 2018. Spanish Man Builds 60-Foot Spaceship To Visit Planet From His Novels. Huffington Post https://www.huffpost.com/entry/lucioballesteros-spaceship-planet_n_5c003818e4b0864f4f6b7a0b Viitattu 29. 02. 2024.

Briel, R. 05. 04. 2013. Russia Today launches Ruptly agency. BroadbandTVnews https://www.broadbandtvnews.com/2013/04/05/russia-today-launches-ruptly-agency/ Viitattu 29. 02. 2024.

Elswah, M, Howard, P. 28. 09. 2020. “Anything that Causes Chaos”: The Organizational Behavior of Russia Today (RT). Oxford Academic https://academic.oup.com/joc/article/70/5/623/5912109 Viitattu 29. 02. 2024.

Tabaccos, M, Keshishev, D. 2018. IBC2018 Interview with Matt Tabaccos (Ruptly) and Dmitry Keshishev (Ruptly). IBC http://video.ibc.org/detail/videos/search-by-categories/video/5835245113001/ibc2018-interview-with-matt-tabaccosruptly-and-dmitry-keshishev-ruptly?autoStart=true&page=93 Viitattu 29. 02. 2024.

11. 05. 2019. Ruptly GmbH gewinnt bei den German Stevie® Awards 2019. The Stevie Awards https://www.youtube.com/watch?v=B5K9AXhYyIc Viitattu 29. 02. 2024.

21. 03. 2019. Ruptly заняло второе место по просмотрам на YouTube в феврале в Германии. РИА Новости. https://ria.ru/20190321/1551981854.html Viitattu 17. 03. 2024.

Röpcke, J. 09. 03. 2021. Wie Putin „Journalisten“ in Deutschland als Spione einsetzt. Bild https://www.bild.de/politik/ausland/politik-ausland/geheimbefehlaus-moskau-wie-putin-journalisten-in-deutschland-als-spione-einsetz-75681168.bild.html Viitattu 29. 02. 2024.

Röpcke, J. 10. 03. 2021. So rechtsextrem tickt Putins Propaganda-Sender. Bild https://www.bild.de/politik/inland/politik-inland/russia-today-aussteiger-packt-aus-so-rechtsextrem-tickt-putins-propaganda-sender-75685516.bild.html Viitattu 29. 02. 2024.

Muscat, C, Demarco, J. 02. 04. 2022. Maltese reporter abandons Russian news agency ver Ukraine war. The Shift https://theshiftnews.com/2022/04/02/maltese-reporter-abandons-russiannews-agency-over-ukraine-war/ Viitattu 29. 02. 2024.

Schmitt, P. 23. 12. 2014. Why I quit ‘Russia Today,’ and why it remains necessary. +972 Magazine https://www.972mag.com/why-i-quit-russia-today-and-why-its-necessary/ Viitattu 29. 02. 2024.

War & Sanctions https://sanctions.nazk.gov.ua/en/sanction-person/22943/ Viitattu 29. 02. 2024.

02. 10. 2019. Глава Ruptly на конференции RT MEDIA TALK рассказала о работе с верификацией информации. Рамблер https://news.rambler. ru/other/42916647-glava-ruptly-na-konferentsii-rt-media-talk-rasskazala-o-rabote-s-verifikatsiey-informatsii/ Viitattu 29. 02. 2024.

13. 03. 2021. Руководитель RT DE: Фейковое разоблачение «русских шпионов» из RT не спасло главреда Bild. Городской портал https://gorodskoyportal.ru/news/russia/68558154/ Viitattu 29. 02. 2024.

10. 03. 2021. Chief of RT in Germany Slams Bild for ‘Paranoid Investigation’ Into Broadcaster ‘Spying’ on Navalny. Sputnik. https://sputnikglobe.com/20210310/chief-of-rt-in-germany-slams-bild-for-paranoid-investigation-into-broadcaster-spying-on-navalny-1082306835.html Viitattu 29. 02. 2024.

13. 03. 2021. Amazon убрал из продажи ”фэнтези” про RT DE. Смотрим https://webcache.googleusercontent.com/search?q=cache:WZlkbGhJdkMJ:https://smotrim.ru/article/2535772&sca_esv=585603435&hl=fi&gl=fi& strip=1&vwsrc=0 Viitattu 29. 02. 2024.

Газдиев, М. 10. 03. 2021. Bild Zeitung рулит в Германии. RT. https://russian.rt.com/world/article/841224-rt-de-bild-obvineniya Viitattu 29. 02. 2024.

Антонов, M. 14. 03. 2021. Spiegel не ответил на вопрос о связях своего осно-вателя с ГРУ и ФСБ. Вести https://www.vesti.ru/article/2536505 Viitattu 29. 02. 2024.

03. 03. 2021. От всего сердца: спасибо, Der Spiegel! RT. https://russian.rt.com/world/article/838470-rt-de-germaniya-der-spiegel Viitattu 29. 02. 2024.

18. 08. 2021. В Германии начался жесткий прессинг на российский канал RT. Рамблер https://news.rambler.ru/world/47037476-v-germanii-nachalsyazhestkiy-pressing-na-rossiyskiy-kanal-rt/ Viitattu 29. 02. 2024.

Волчек, Д. 18. 03. 2021. Бывший сотрудник RT утверждает, что телекомпания пытается запретить его книгу. Радио Свобода https://www.svoboda.org/a/31157643.html Viitattu 29. 02. 2024.

28. 09. 2021. Каналы Russia Today удалили с YouTube за нарушение условий использования сервиса. Интерфакс https://www.interfax.ru/russia/794175 Viitattu 29. 02. 2024.

Sullivan, A. 09. 03. 2022. Russian gas in Germany: A 50-year relationship. DW https://www.dw.com/en/russian-gas-in-germany-a-complicated-50-year-relationship/a-61057166 Viitattu 29. 02. 2024.

Töyrylä, K. 07. 10. 2020. Nord Stream 2:ta vastustava Puola mätkäisi Gazpromille miljardisakot kaasuputkihankkeesta. YLE https://yle.fi/a/3-11582881 Viitattu 29. 02. 2024.

Lamberty, P, Heuer, C, Holnburger, J. 28. 10. 2022. Belastungsprobe für die Demokratie: Pro-russische Verschwörungserzählungen und Glaube an Desinformation in der Gesellschaft. CeMAS https://cemas.io/publikationen/belastungsprobe-fuer-die-demokratie/2022-11-02_ResearchPaperUkraine

Krieg.pdf Viitattu 29. 02. 2024.

06. 11. 2022. ‘There are many losing sides in this war, Germany among them’ A new poll suggests that Russian propaganda has swayed German public opinion. Meduza https://meduza.io/en/feature/2022/11/06/there-are-many-losing-sides-in-this-war-germany-among-them Viitattu 29. 02. 2024.

Aro, J. 04. 07. 2020. Venäjän valtionmediat levittävät koronasta salaliittoteorioita länsimaihin – samat teoriat kiertävät myös suomenkielisillä foorumeilla. YLE https://yle.fi/a/3-11386660 Viitattu 29. 02. 2024.

Nardelli, A., Deutsch, J., Bodoni, S. 23. 11. 2023. Russia ‘Spits’ on EU Sanctions in Escalating Propaganda Battle. Bloomberg https://www.bloomberg.com/news/articles/2023-11-23/ukraine-war-how-kremlin-propaganda-websites-dodge-disinformation-sanctions?embedded-checkout=true Viitattu 29. 02. 2024.

KIRILL PÁTRIÁRKA

Жегулев, И. 26. 11. 2015. Самые влиятельные в РПЦ. Meduza https://meduza.io/feature/2015/11/26/samye-vliyatelnye-v-rpts Viitattu 27. 02. 2024.

07. 12. 2017. ”Новая газета” припомнила Патриарху Кириллу миллиарды из ”лихих девяностых” и пентхаус с видом на храм. NewsRU https://www.newsru.com/religy/15feb2012/novaya_kirill.html# Viitattu 27. 02. 2024.

Солдатов, А. 04. 08. 2020. Совсем архиереи, Можно ли скомпрометироватьверхушку РПЦ, рассказывая о земном богатстве. Новой газете https://novayagazeta.ru/articles/2020/08/04/86520-sovsem-arhierei Viitattu 27. 02. 2024.

Панкратова, И. 21. 05. 2019. «Умный дом» для патриарха: для главы РПЦ строят резиденцию стоимостью 2,8 млрд рублей под Петербургом. The Bell https://thebell.io/umnyj-dom-dlya-patriarha-dlya-glavy-rpts-stroyat-rezidentsiyu-stoimostyu-2-8-mlrd-rublej-pod-peterburgom Viitattu 27. 02. 2024.

05. 02. 2014. Небо патриарха. Какими бортами летает Владимир Гундяев. The Insider https://theins.ru/obshestvo/293 Viitattu 27. 02. 2024.

05. 02. 2020. Патриарх Кирилл снова носит элитные часы. Раньше он обещал пользоваться только «русскими недорогими часами». Open Media https://openmedia.io/news/n2/patriarx-kirill-snova-nosit-elitnye-chasy-ranshe-on-obeshhal-polzovatsya-tolko-russkimi-nedorogimi-chasami/ Viitattu 27. 02. 2024.

Kerkudu, B. 07. 01. 2020. Патриарх Кирилл призвал россиян отказаться от комфорта. Вот от чего не отказался сам Гундяев. News Land https://newsland.com/post/6986156-patriarkh-kirill-prizval-rossiian-otkazatsiaot-komforta-vot-ot-chego-ne-otkazalsia-sam-gundiaev Viitattu 27. 02. 2024.

02. 08. 2020. Мешают говорить «Божью правду»: патриарх Кирилл осудил разговоры о его богатстве. РосБалт https://www.rosbalt.ru/news/2020-08-02/meshayut-govorit-bozhyu-pravdu-patriarh-kirill-osudil-razgovory-o-ego-bogatstve-4841032 Viitattu 27. 02. 2024.

Gedeon, J, Toosi, N. 22. 06. 2022. The pro-Putin preacher the U.S. won’t touch. Politico https://www.politico.com/news/2022/06/22/patriarch-kirill-putin-russia-ukraine-00041388 Viitattu 27. 02. 2024.

28. 05. 2012. ПАТРИАРХ КИРИЛЛ ПОЗДРАВИЛ С ДНЕМ ПОГРАНИЧ-НИКА ЛИЧНЫЙ СОСТАВ И ВЕТЕРАНОВ ПОГРАНВОЙСК. Православие http://pravoslavie.ru/53823.html Viitattu 27. 02. 2024.

07. 12. 2017. Патриарх освятил камень в основании храма при Академии ФСБ, сотрудники которой обеспокоены нападками на РПЦ. NEWS ru https://www.newsru.com/religy/31jul2012/acadfsb.html Viitattu 27. 02. 2024.

“Seraphim Hanisch”. 12. 09. 2018. A MAGNIFICENT CHURCH SUPPORTED BY FSB SHOWS CHANGES IN RUSSIA. Orthochristian https://orthochristian.com/115663.html Viitattu 27. 02. 2024.

18. 08. 2015. С личной гвардией патриарха Кирилла будет разбираться ФСБ.Агентство Политических Новостей https://www.apn.ru/news/article 33965.htm Viitattu 27. 02. 2024.

10. 02. 2012. Выступление Святейшего Патриарха Московского и всея Руси Кирилла на открытии XVI Всемирного Русского Народного Собора.Всемирный Русский Народный Собор https://vrns.ru/documents/vystuplenie-svyateyshego-patriarkha-moskovskogo-i-vseya-rusi-kirilla-na-otkrytii-xvi-vsemirnogo-russ/ Viitattu 27. 02. 2024.

06. 11. 2011. Vladimir Kiovalainen. Ortodoksi.net https://www.ortodoksi.net/index.php/Vladimir_Kiovalainen Viitattu 27. 02. 2024.

ПАНКИНА, Д. 05.05.2013. В июле в Москве откроются торжества в честь 1025-летия Крещения Руси. Комсомольская правда https://www.kp.ru/online/news/1431756/ Viitattu 27. 02. 2024.

24. 07. 2013. Украинские националисты подготовят встречу Путину и патриарху Кириллу. Лента https://lenta.ru/news/2013/07/24/svoboda/ Viitattu 27. 02. 2024.

07. 05. 2013. ПАТРИАРХ КИРИЛЛ ПРИЗВАЛ МОЛОДЁЖЬ БРАТЬ ПРИМЕР С МАРШАЛА ЖУКОВА И ЗОИ КОСМОДЕМЬЯНСКОЙ: МНЕНИЯ. REX https://iarex.ru/interviews/36426.html Viitattu 27. 02. 2024.

ЧИНКОВА, E. 01. 05. 2014. Патриарх Кирилл: Церковь должна быть поверх украинской схватки! Комсомольская правда https:// www.kp.ru/daily/26226/3109458/ Viitattu 28. 02. 2024.

03. 12. 2013. Патриарх Кирилл молится за мир на Украине и за духовное единство Святой Руси. NEWS ru https://www.newsru.com/religy/03dec2013/patrukr.html Viitattu 27. 02. 2024.

01. 03. 2014. Патриарх Кирилл: братское единство России, Украины и Бело-руссии не продается. Телекомпания НТВ https://www.ntv.ru/novosti/818921/ Viitattu 27. 02. 2024.

22. 02. 2014. Патриарх Кирилл призвал жителей Украины уважать друг другаи закон. Вести https://www.vesti.ru/doc.html?id=1309429&cid=9 Viitattu 27. 02. 2024.

”Giordano Bruno”. 14. 04. 2017. FrolovLeaks: Goebbels of the Patriarch, Recruitment of Ukrainian Generals and Baptism by Fire in Syria. Episode IV. Inform Napalm https://informnapalm.org/en/frolovleaks-goebbels-patriarch-recruitment-ukrainian-generals-baptism-fire-syria-episode-iv/ Viitattu 28. 02. 2024.

01. 02. 2014. Путин поздравил патриарха Кирилла с пятилетием со дня интрони-зации. Взгляд https://vz.ru/news/ 2014/2/1/670608.html Viitattu 27. 02. 2024.

23. 02. 2014. Патриарх Кирилл на коленях помолился о прекращении распрей на Украине. ТАСС https://tass.ru/obschestvo/ 995958 Viitattu 27. 02. 2024.

27. 05. 2014. Патриарх Кирилл написал письмо президенту Украины Порошенко с просьбой прислушаться к мнению всех жителей страныи остановить войну. NEWS ru https://www.newsru.com/religy/27may2014/kirill.html Viitattu 27. 02. 2024.

02. 03. 2014. Патриарх Кирилл пообещал не допустить кровопролития на Украине. Лента https://lenta.ru/news/2014/03/02/answer/ Viitattu 27. 02. 2024.

01. 04. 2014. Церковь объявила сбор средств в помощь украинской армии.MK.RU https://www.mk.ru/politics/world/news/2014/04/01/1006741-

tserkov-obyavila-sbor-sredstv-v-pomosch-ukrainskoy-armii.html Viitattu 27. 02. 2024.

20. 07. 2014. РПЦ считает нонсенсом реакцию Киева на планируемый визит патриарха Кирилла. Infox https://www.infox.ru/news/220/131929-rpcscitaet-nonsensom-reakciu-kieva-na-planiruemyj-vizit-patriarha-kirilla Viitattu 28. 02. 2024.

28. 07. 2014. Из-за войны на Украине Патриарх провел праздничное богослужение в часть Дня Крещения Руси в Москве вместо Киева. Balt Info https://baltinfo.ru/2014/07/28/Iz-za-voiny-na-Ukraine-Patriarkh-provel-prazdnichnoe-bogosluzhenie-v-chast-Dnya-Krescheniya-Rusi-v-Moskve-vmesto-Kieva-439977 Viitattu 28. 02. 2024.

28. 07. 2014. Патриарх Кирилл: православная вера не даст переформатировать вековое единство Руси. TACC https://tass.ru/obschestvo/1345262 Viitattu 28. 02. 2024.

01. 09. 2014. Глава украинской церкви Филарет обвинил патриарха Кирилла во лжи. Фонтанка https://www.fontanka.ru/2014/09/01/202/ Viitattu 28. 02. 2024.

25. 09. 2014. Патриарх Кирилл отвергает обвинения в том, что он является проводником политики Кремля. NEWS ru https://www.newsru.com/religy/25sep2014/patriarchat.html Viitattu 28. 02. 2024.

23. 10. 2014. Владыка Климент: священники Московского патриархата сотрудничают с ФСБ и раскалывают Крымскую епархию. Крым.Реалии https://ru.krymr.com/a/26651746.html Viitattu 28. 02. 2024.

Якунов, E. 26.11.2014. Московский патриархат идеологически обслуживает безумие Путина. Info Resist https://inforesist.org/moskovskij-patriarxat-ideologicheski-obsluzhivaet-bezumieputina/ Viitattu 28. 02. 2024.

Townsend, S. 20. 12. 2018. FrolovLeaks VIII: The Orthodox Melancholy. Information Napalm https://informnapalm.org/en/frolovleaks-viii-the-orthodox-melancholy/ Viitattu 28. 02. 2024.

Кравец, E. 07. 01. 2015. Поддержка Кирилла выливается в «русский мир» Крыма и Донбасса – Зоря. Биржевой лидер http://www.profi-forex.org/novosti-mira/novosti-sng/ukraine/entry1008240870.html Viitattu 28. 02. 2024.

10. 03. 2015. Патриарх Кирилл дал ”первое светское интервью”. NEWS ru https://www.newsru.com/religy/10mar2015/patr_interview.html Viitattu 28. 02. 2024.

Трушина, T. 02. 02. 2015. «Они разрушают храмы и убивают священников». Националисты выносят заочные смертные приговоры православным на Украине. URA https://ura.news/news/1052200041 Viitattu 28. 02. 2024.

02. 02. 2015. Глава РПЦ: клирикам Украинской православной церкви выносят заочные смертные приговоры. TACC https://tass.ru/obschestvo/173853 Viitattu 28. 02. 2024.

Кравец, E. 02. 01. 2015. Объединение православных церквей в Украине должно начаться снизу – эксперт. Биржевой лидер http://www.profi-forex.org/novosti-mira/novosti-sng/ukraine/entry1008240357.html Viitattu 28. 02. 2024.

Bender, J. 17. 10. 2015. PHOTO: An Orthodox bishop blesses Russian missiles for airstrikes in Syria. Business Insider https://www.businessinsider.com/orthodoxpriest-blesses-missiles-2015-10?r=US&IR=T Viitattu 28. 02. 2024.

Balmforth, T. 05. 02. 2020. Russian priests should stop blessing nukes – church proposal. Reuters https://www.reuters.com/article/us-russia-church-idUSKBN1ZY2H6/ Viitattu 28. 02. 2024.

Никитин, A. 07. 01. 2017. Патриарх Кирилл предостерег от ненависти к Украине. Взгляд https://vz.ru/news/2017/ 1/7/852496.html Viitattu 28. 02. 2024.

Лебедева, Н. 17. 05. 2017. Патриарх обратился к мировым лидерам из-за гонений УПЦ МП на Украине. RG RU https://rg.ru/2017/05/17/patriarh-obratilsia-k-mirovym-lideram-iz-za-gonenij-upc-mp-na-ukraine. html Viitattu 28. 02. 2024.

Гордеев, В. 01. 01. 2019. Патриарх назвал происходящее на Украине тяжелым периодом новейшей истории. РосБизнесКонсалтинг https://www.rbc.ru/society/01/01/2019/5c2a89dd9a794758e0e8e4b2?from=copy Viitattu 28. 02. 2024.

06. 01. 2019. «Россия должна каяться за убийства» – Порошенко после полу-чения томоса. Крым.Реалии https://ru.krymr.com/a/news-poroshenko-tomos-ukraina/29693797.html Viitattu 28. 02. 2024.

06. 01. 2019. Ирина Луценко: благодаря томосу Путин лишается внутреннего влияния на украинцев. Крым.Реалии https://ru.krymr.com/a/news-tomos-lishaet-putina-vliyania-na-ukraincev/29694325.html Viitattu 28. 02. 2024.

Гриднев, П. 07. 01. 2019. Патриарх Кирилл назвал «новую церковь» на Украине объединением раскольников. Парламентская газета https://www.pnp.ru/social/patriarkh-kirill-nazval-novuyu-cerkov-na-ukraine-obedineniem-raskolnikov.html Viitattu 28. 02. 2024.

18. 01. 2019. Порошенко: патриарх Кирилл — соучастник убийств в Донбассе. Рамблер/новости https://news.rambler.ru/world/41583468-poroshenko-patriarh-kirill-souchastnik-ubiystv-v-donbasse/ Viitattu 28. 02. 2024.

Пятигорская, A. 31. 01. 2019. Путин: Россия не вмешивается в церковные дела на Украине, но готова защищать права людей. Парламентская газета -https://www.pnp.ru/social/putin-rossiya-ne-vmeshivaetsya-v-cerkovnye-dela-na-ukraine-no-gotova-zashhishhat-prava-lyudey.html Viitattu 28. 02. 2024.

Парфенов, C. 30. 05. 2019. Почему храмов все больше, а доверия к церкви — все меньше. В курсе https://vkurse.pro/exclusive/pochemu-hramovvse-bolshe-a-doveriya-k-tserkvivse-menshe/ Viitattu 28. 02. 2024.

07. 01. 2020. Патриарх связал раскол в православии с давлением внешнепо-литических сил. NEWS ru https://news.ru/society/patriarh-svyazal-raskol-v-pravoslavii-s-davleniem-vneshnepoliticheskih-sil/ Viitattu 28. 02. 2024.

Травин, Д. 01. 02. 2019. ЗАМЕСТИТЕЛЬ ПУТИНА ПО ВОПРОСАМ ОКОРМЛЕНИЯ. World Crisis http://worldcrisis.ru/crisis/3275592 Viitattu 28. 02. 2024.

Назарова, A. 22. 06. 2020. Патриарх Кирилл: Сверхновое вооружение и верность стране гарантируют безопасность России. Взгляд https://vz.ru/news/2020/6/22/1046306.html Viitattu 28. 02. 2024.

Одинцов, E. 20. 11. 2021. «Мы живем в счастливой стране»: как патриарх Кирилл отметил юбилей. Газета https://www.gazeta.ru/social/2021/11/20/14225467.shtml Viitattu 28. 02. 2024.

Дмитров, И. 20. 11. 2021. Патриарх Кирилл связал русофобию на Украине сгреко-католиками. Лента https://lenta.ru/news/2021/11/20/uniaty/ Viitattu 28. 02. 2024.

Солдатов, A. 15. 08. 2019. Разогнанные и очень обиженные, Как патриарх Кирилл сам создал себе мощную оппозицию в РПЦ, «уволив» почти всех членов своей прежней команды. Новой газете https://novayagazeta.ru/articles/2019/08/15/81611-razognannye-i-ochen-obizhennye Viitattu 28. 02. 2024.

27. 12. 2015. «Тайного в РПЦ стало слишком много» Интервью бывшегопредседателя отдела РПЦ по взаимодействию церкви и общества Всеволода Чаплина. Meduza https://meduza.io/feature/2015/12/27/taynogo-v-rpts-stalo-slishkom-mnogo Viitattu 28. 02. 2024.

26. 01. 2020. Умер протоиерей Всеволод Чаплин. BBC https://www.bbc.com/russian/news-51257378 Viitattu 28. 02. 2024.

22. 10. 2018. Russian Theologian Andrey Kuraev: There Is An Attempt To ‘Smear’ The Ukrainian Conflict Over The Entire Ecclesiastical World. Memri https://www.memri.org/reports/russian-theologian-andrey-kuraev-there-attempt-smear-ukrainian-conflict-over-entire#_edn3 Viitattu 28. 02. 2024.

31. 12. 2020. Outspoken Moscow Theologian Defrocked by Orthodox Church. The Moscow Times https://www.themoscowtimes.com/2020/12/30/outspoken-moscow-theologian-defrocked-by-orthodox-church-a72523 Viitattu 28. 02. 2024.

Кураев, A. 23. 08. 2022. Андрея Кураева оштрафовали на 30 тысяч рублей за «дискредитацию» армии из-за поста в ЖЖ. Meduza https://meduza.io/news/2022/08/23/andreya-kuraeva-oshtrafovali-na-30-tysyachrubley-za-diskreditatsiyu-armii-iz-za-posta-v-zhzh Viitattu 28. 02. 2024.

24. 02. 2022. Обращение Святейшего Патриарха Кирилла к архипастырям, пастырям, монашествующим и всем верным чадам Русской Пра-вославной Церкви. Patriarchia http://www.patriarchia.ru/db/text/ 5903795.html Viitattu 28. 02. 2024.

21. 07. 2013. Патриарх Кирилл назвал гей-браки «апокалиптическимсимптомом». Лента https://lenta.ru/news/2013/07/21/gaaay/ Viitattu 28. 02. 2024.

29. 05. 2019. Патриарх Кирилл сравнил законы о гей-браках с нацистскими. BBC https://www.bbc.com/russian/news-40082310 Viitattu 28. 02. 2024.

Гудошников, C. 03. 05. 2022. Патриарх Кирилл заявил, что Россия никогда ни на кого не нападала. Афиша Daily https://daily.afisha.ru/news/63033-patriarh-kirill-zayavil-chto-rossiya-nikogda-ni-na-kogo-ne-napadala/ Viitattu 28. 02. 2024.

НИКОЛАЕВ, В. 03. 04. 2022. Патриарх Кирилл заявил, что Россия –миролюбивая страна. MK RU https://www.mk.ru/politics/2022/04/03/patriarkh-kirill-zayavil-chto-rossiya-mirolyubivaya-strana.html Viitattu 28. 02. 2024.

07. 04. 2022. Патриарх Кирилл связал противостояние России и Запада с Апокалипсисом. Лента https://lenta.ru/news/2022/04/07/apocalypto/ Viitattu 28. 02. 2024.

17. 05. 2022. Патриарх: Разделение народов исторической Руси стало результатом вмешательства внешних сил. Взгляд https://vz.ru/news/2022/5/17/1158880.html Viitattu 28. 02. 2024.

Булатов, A. 19. 04. 2022. АТАКА НА РПЦ. УКРАИНА ВЕДЁТ К САМОМУ МАСШТАБНОМУ РАСКОЛУ В ПРАВОСЛАВИИ. Русский дозор https://rusdozor.ru/2022/04/19/ataka-na-rpc-ukraina-vedyot-k-samomu-masshtabnomu-raskolu-v-pravoslavii_1161075/?utm_source=rss&utm_medium=rss&utm_campaign=ataka-na-rpc-ukraina-vedyot-k-samomumasshtabnomu-raskolu-v-pravoslavii Viitattu 28. 02. 2024.

24. 04. 2022. Easter greetings to Patriarch Kirill of Moscow and All Russia. Kremlin http://en.kremlin.ru/d/68270 Viitattu 28. 02. 2024.

РУСАКОВ, K. 08. 05. 2022. Патриарх Кирилл призвал Россию консолидировать силы для защиты Отечества. MK RU https://www.mk.ru/politics/2022/05/08/patriarkh-kirill-prizval-rossiyu-konsolidirovat-sily-dlyazashhity-otechestva.html Viitattu 28. 02. 2024.

Добрунов, M. 08. 05. 2022. Патриарх Кирилл назвал глупостями обвинения в «милитаристских речах». РосБизнесКонсалтинг https://www.rbc.ru/ politics/08/05/2022/627791049a79471ab5df3e3e?from=from_main_12 Viitattu 28. 02. 2024.

Иванов, A. 30. 05. 2022. Патриарх Кирилл назвал Россию миролюбивой державой. 360 tv https://360tv.ru/news/vlast/patriarh-kirill-nazval-rossiju-miroljubivoj-derzhavoj/ Viitattu 28. 02. 2024.

Солдатов, A. 18. 03. 2022. Распятие Кирилла на кресте, Патриарх ищет выход из морально-политической пропасти, пока богословы из разных стран ставят вопрос о его отлучении от церкви. Новой газете https://novayagazeta.ru/articles/2022/03/18/raspiatie-kirilla-na-kreste Viitattu 28. 02. 2024.

10. 03. 2022. Response by H.H. Patriarch Kirill of Moscow to Rev. Prof. Dr Ioan Sauca (English translation). Oikoumene https://www.oikoumene.org/resources/documents/response-by-hh-patriarch-kirill-of-moscow-to-rev-prof-dr-ioan-sauca-english-translation Viitattu 28. 02. 2024.

10. 12. 2022. Ukraine’s SBU Conducts More Raids At Churches Formerly Under Moscow’s Jurisdiction. Radio Free Europe https://www.rferl.org/a/ukraine-sbu-raids-churches-moscow-jurisdiction/32170873.html Viitattu 28. 02. 2024.

01. 04. 2023. СБУ перехопила телефонні розмови Митрополита УПЦ (МП) Павла. Служба безпеки України https://www.youtube.com/watch?v= 6qDoWr9CVto Viitattu 28. 02. 2024.

Mann, B. 30. 09. 2023. Anger grows over Ukraine’s largest Orthodox church, aligned with Moscow despite war. NPR https://www.npr.org/2023/09/30/1201065400/ukraine-russian-orthodox-church-tensions Viitattu 28. 02. 2024.

04. 11. 2023. СБУ повідомила про підозру патріарху РПЦ Кирилу, який благословив рашистів на вбивства українців. Служби безпеки України https://ssu.gov.ua/novyny/sbu-povidomyla-pro-pidozru-patriarkhurpts-kyrylu-yakyi-blahoslovyv-rashystiv-na-vbyvstva-ukraintsiv Viitattu 28. 02. 2024.

25. 10. 2022. В аппарате Совбеза РФ считают все более насущным проведение ”десатанизации” Украины. TACC https://tass.ru/politika/16150577 Viitattu 28. 02. 2024

Kivelson, V, Worobec, C. 09. 02. 2023. Satanism, De-Satanization, and Exorcism in Contemporary Russian Rhetoric: Historical Reflections. Cornell University Press https://www.cornellpress.cornell.edu/satanism-exorcism-contemporary-russian-rhetoric-kivelson-worobec-02-2023/ Viitattu 28. 02. 2024.

Mavris, G. 04. 02. 2023. Why Russia sees satanic powers at work in Ukraine. Swiss Info https://www.swissinfo.ch/eng/politics/why-russia-sees-satanic-powers-at-work-in-ukraine/48252960 Viitattu 28. 02. 2024.

19. 12. 2023. Ukrainan ortodoksisen kirkon metropoliitta Epifani: ”Venäjä yrittää kieltää kirkollisen olemassaolomme”. Helsingin Ortodoksinen Seurakunta https://www.hos.fi/ukrainan-ortodoksisen-kirkon-metropoliitta-epifani-venaja-yrittaa-kieltaa-kirkollisen-olemassaolomme/?fbclid=IwAR2f1vxcl80A3hV9f0K5nHk0FPUZR1f L5DNlztTZ6ghIL7pXRKw7f RPixw_aem_AaKoQ8oihaoIDouUNsWve3sAsqZg1U1T3ceCR7 IvbrsQc_C9FtHnqyOMJOUPknr8A7w Viitattu 28. 02. 2024.

ÉN, JESSIKKA ARO

Runsten, K. 27. 09. 2019. ”Yritykset, seuratkaa verkkomainontaanne!” – vainotuksi joutunut toimittaja Jessikka Aro kannustaa. Maaseudun Tulevaisuus https://www.maaseuduntulevaisuus.fi/uutiset/7de09313-914d-5709-9a65-4a45586446d9 Viitattu 01. 03. 2024.

Mäkinen, M. 21. 10. 2019. MV-oikeudenkäynti jatkuu hovioikeudessa – Johan Bäckman provosoi patsaskopiolla, suukopua oikeuden käytävillä. Iltasanomat https://www.is.fi/kotimaa/art-2000006280302.html Viitattu 01. 03. 2024.

Keskimäki, T. 10. 12. 2020. Lähestymiskielto-oikeudenkäynnin kuulemiset Helsingin käräjäoikeudessa joulukuussa 2019. Tiina Keskimäki https://www.youtube.com/watch?v=2b0cMtE5PZ8 Viitattu 01. 03. 2024.

Halla-aho, J. 21. 08. 2021. X/@halla_aho https://twitter.com/Halla_aho/status/1164057403748507648?s=20 Viitattu 01. 03. 2024.

Vihavainen, T. 13. 06. 2020. Filosofin vaikeudet. Blogspot https://timo-vihavainen.blogspot.com/2020/06/filosofin-vaikeudet.html Viitattu 01. 03. 2024.

Jokinen, J. 08. 09. 2020. Ajatuspaja Suomen Perusta joutuu maksamaan valtionapua takaisin – syynä yhdenvertaisuutta rikkova Jukka Hankamäen Totuus kiihottaa -teos. Kaleva https://www.kaleva.fi/ajatuspaja-suomen-perusta-joutuu-maksamaan-valtion/2865636 Viitattu 01. 03. 2024.

Aro, J, Kuronen, A. 23. 11. 2021. Itä-Ukrainassa Venäjän puolesta taistelleet suomalaiset kehuskelevat kokemuksillaan – muualla Euroopassa vierastaistelijoita on tuomittu rikoksista. YLE https://yle.fi/a/3-12153718 Viitattu 01. 03. 2024.

UN General Assembly. 15.6-3.7.2020. Combating Violence against Women Journalists. Report of the Special Rapporteur on violence against women, its causes and consequences. Human Rights Council. https://undocs.org/en/A/HRC/44/52 Viitattu 17. 03. 2024.

31. 05. 2021. Suomen kansa ensin -puolueen ex-puheenjohtajalle Marco de Witille ehdollista vankeutta 19 rikoksesta – ”Kunnianloukkausten moitittavuutta on korostanut niiden terveyttä vaarantava luonne”. MTV Uutiset https://www.mtvuutiset.fi/artikkeli/suomen-kansa-ensin-puolueen-ex-puheenjohta-jalle-marco-de-witille-ehdollista-vankeutta-19-rikoksesta-kunnianloukkausten-moitittavuutta-on-korostanut-niiden-terveytta-vaarantava-luonne/8157430#gs.58h15u Viitattu 01. 03. 2024.

MANASSEH AZURE AWUNI

09. 08. 2023. Niger: tailors rush to make Russian flags after coup. Reuters https://www.youtube.com/watch?v=-lWg400THyg Viitattu 27. 02. 2024.

12. 12. 2021. How Low-cost YouTube Videos Are Using News Channels For Disinformation. Boom Live https://www.boomlive.in/world/youtube-videos-disinformation-news-channels-fake-news-15982?infinitescroll=1

Viitattu 27. 02. 2024.

Latorre, J.A. 07. 05. 2022. A change in Mali: The French out, Wagner in. Universidad de Navarra https://www.unav.edu/web/global-affairs/a-change-in-mali-the-french-out-wagner-in Viitattu 27. 02. 2024.

Lawal, S. 25. 08. 2022. Russian trolls and mercenaries win allies and good will in Africa. Coda Story https://www.codastory.com/disinformation/russian-mercenaries-mali-africa/ Viitattu 27. 02. 2024.

Eckel, M. 19. 04. 2023. Sudan Slips Into Chaos. Russia Lurks In The Background. Radio Free Europe https://www.rferl.org/a/sudan-civil-war-russia-wagner/32369273.html Viitattu 27. 02. 2024.

15. 07. 2020. Treasury Targets Financier’s Illicit Sanctions Evasion Activity. US Department of the Treasury https://home.treasury.gov/news/press-releases/sm1058 Viitattu 27. 02. 2024.

Faucon, B., Parkinson, J., Hinshaw, D. 28. 06. 2023. Putin Moves to Seize Control of Wagner’s Global Empire. The Wall Street Journal https://www.wsj.com/articles/putin-moves-to-seize-control-of-wagners-global-empire-26d49286 Viitattu 27. 02. 2024.

Said, G. 31. 10. 2023. Mercenary leader’s death sparks hope for new leads in 3 Russian journalist murders. Committee to Protect Journalists https://cpj.org/2023/10/mercenary-leaders-death-sparks-hope-for-new-leads-in-3-russian-journalist-murders/ Viitattu 27. 02. 2024.

16. 12. 2022. Ghana accuses Burkina Faso of hiring Russian Wagner mercenaries. Africa News https://www.africanews.com/2022/12/16/ghana-accuses-burkina-faso-of-hiring-russianwagner-mercenaries/ Viitattu 27. 02. 2024.

Mensah, K. 15. 12. 2022. Ghana Says Burkina Faso Paid Russian Mercenaries with Mine. VOA News https://www.voanews.com/amp/ghana-says-burkina-faso-paid-russian-mercenaries-with-mine-/6878119.html Viitattu 27. 02. 2024.

15. 12. 2022. Akufo-Addo courts US support to ward off Russian forces sighted at northern border of Ghana. My Joy Online https://www.myjoyonline.com/akufo-addo-courts-us-support-to-ward-off-russian-forces-sighted-at-northern-border-of-ghana/ Viitattu 27. 02. 2024.

Lee, P. 2001. Texas University https://www.laits.utexas.edu/africa/ads/197.html Viitattu 27. 02. 2024

Gleicher, N. 2020. Removing Coordinated Inauthentic Behavior From Russia. Meta https://about.fb.com/news/2020/03/removing-coordinated-inauthentic-behavior-from-russia/amp/ Viitattu 27. 02. 2024.

O’Sullivan, D., Griffin, D., Devine, C. 18. 10. 2017. In attempt to sow fear, Russian trolls paid for self-defense classes for African Americans. CNN Business https://money.cnn.com/2017/10/18/media/black-fist-russia-self-defense-classes/index.html Viitattu 27. 02. 2024.

2023. Ghana Economic Outlook. African Development Bank Group https://www.afdb.org/en/countries/west-africa/ghana/ghana-economic-outlook Viitattu 27. 02. 2024.

17. 04. 2023. RUSSIAN AMBASSADOR TO GHANA SERGEI BERDNIKOV DELIVERS AN ADDRESS AT THE GHANA ARMED FORCES COMMAND AND STAFF COLLEGE. Embassy of the Russian Federation in the Republic of Ghana https://ghana.mid.ru/en/press_center/news/russian_ambassador_to_ghana_sergei_berdnikov_delivers_an_address_at_the_ghana_armed_forces_command_a/ Viitattu 27. 02. 2024.

Our History. The Ghana Armed Forces Command and Staff College https://gafcscmil.edu.gh/about/history Viitattu 27. 02. 2024.

Profile Of Dr. Vladimir Antwi-Danso, Dean, GAFCSC. The Ghana Armed Forces Command and Staff College https://gafcscmil.edu.gh/organisation/academic-board/dean Viitattu 27. 02. 2024.

Peprah, N. 15. 02. 2023. World leaders not being smart enough to resolve Russian-Ukraine conflict very worrying – Vladmir Antwi Danso. Ghana Web https://www.ghanaweb.com/GhanaHomePage/NewsArchive/World-leaders-not-being-smart-enough-to-resolve-Russian-Ukraine-conflict-very-worrying-Vladmir-Antwi-Danso-1713416 Viitattu 27. 02. 2024.

18. 09. 2023. REPORT: Police arrests 5 involved in Wagner-backed shadowy online network after organising protest in Ghana. Ghana Fact https://ghanafact.com/2023/09/analysis-police-arrests-5-involved-in-wagner-backed-shadowy-online-network-after-organising-protest-in-ghana/ Viitattu 27. 02. 2024

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Minden igazságkeresőnek: Michał Rachoń, Grzegorz és Izabela Januszko, Mateusz Kochanowski és Ewa Kochanowska, Glenn Jørgensen és Ewa Stankiewicz, Grzegorz Wierzchołowski, Marek Pyza, Em Seikkanen, Susanne Spahn, Manasseh Azure Awuni, Leo érsek, Antti Rytivaara, Eerik-Niiles Kross, Marko Mihkelson, Toomas Hendrik Ilves

Külön köszönet:

a páromnak, Millariikka Rytkönennek,

Édesanyámnak, Pipsa Arónak,

Juha-Pekka Teräväinennek,

Martina Kronströmnek,

Jaakko Pietiläinennek,

Timo Ernamónak és barátjának, Mikko Kärkinek,

Ana Mitrunennek,

Jaakko Vuorinennek,

Elina Ahlbäcknek,

Daniel Majandernek,

Petteri Lalunak,

Jarno Limnéllnek,

Katri Lindqvistnak,

Harri Ohra-ahónak,

Olli Wainikkának,

Nikónak.

Előző könyvem, a Putyin trolljai minden olvasójának.

Valamint minden hatósági személynek és jogásznak, akik az évek során segítségemre voltak.

1 A Tupoljev–154 (Tu–154) típusú utasszállító repülőgépet 1968-ban fejlesztették ki a Szovjetunióban, és 1972-ben állt hivatalosan forgalomba. A típust kifejezetten a szovjet és kelet-európai belföldi és nemzetközi légiforgalom igényeire szánták, különös tekintettel a gyenge infrastruktúrájú repülőterekre és szélsőséges időjárási körülményekre. Évtizedeken át szolgált a keleti blokk legtöbb országában mind polgári, mind katonai célokra. A típust az 1990-es évektől kezdődően fokozatosan kivonták a forgalomból, főként gazdasági okok miatt: a nagy üzemanyag-fogyasztás, az elavult avionikai rendszerek és a nemzetközi környezetvédelmi és zajterhelési szabályozásokhoz való nehézkes alkalmazkodás jelentősen csökkentette versenyképességét. Az utolsó kereskedelmi Tu–154-járatok 2020 körül szűntek meg, bár egyes példányokat Oroszországban és néhány más posztszovjet országban még ma is használnak állami vagy katonai célokra.

2 A Foreign Policy egy rangos amerikai külpolitikai és nemzetközi kapcsolatokkal foglalkozó magazin, amelyet 1970-ben alapítottak. Elemzéseiről, véleménycikkeiről és világpolitikai témákban közölt írásairól ismert, gyakran formálja a külpolitikai diskurzust. Nyomtatott és online kiadásban is megjelenik, és vezető gondolkodók, diplomaták, újságírók publikálnak benne – a szerk. megj.

3 A Вести (Vesztyi) az orosz állami médiarendszer egyik kulcsszereplője, a VGTRK (All-Russia State Television and Radio Broadcasting Company) alá tartozó hírportál. Tartalma a Kreml hivatalos álláspontját közvetíti, gyakran propagandisztikus narratívát követve, különösen külpolitikai és biztonságpolitikai kérdésekben. A médium jelentős szerepet játszott a szmolenszki légi katasztrófát övező orosz kommunikációs stratégiában is, az eseményeket Moszkva számára kedvező értelmezési keretbe helyezve – a szerk. megj.

4 A Lenta államközeli, kormánybarát hangvételű hírforrásnak számít, függetlensége és hitelessége vitatott a nemzetközi sajtófigyelők és médiaelemzők körében – a szerk. megj.

5 Az OMON (Otrjad Mobilnij Oszobovo Naznacsenyija) az orosz belügyminisztérium alá tartozó, különleges rendeltetésű rohamrendőri egység. Feladatai közé tartozik a tömegoszlatás, az antiterrorista műveletek végrehajtása, valamint a kiemelt kockázatú rendőri bevetések biztosítása. Az egység hírhedtté vált kemény fellépéséről és az emberi jogokat sértő akcióiról, különösen tüntetések leverésekor – a szerk. megj.

6 A Szolidaritás (Solidarność) egy 1980-ban alakult lengyel szakszervezeti és ellenzéki mozgalom volt, amely jelentős szerepet játszott a kommunista rendszer bukásában; aktivistái a demokratikus átalakulásért küzdöttek – a szerk. megj.

7

A Nemzetközi Polgári Repülési Szervezet (ICAO) az ENSZ szakosított ügynöksége, amelyet 1944-ben hoztak létre a nemzetközi polgári légi közlekedés biztonságának, szabályozásának és összehangolásának céljából. Szabványokat és ajánlásokat dolgoz ki a repülés szinte minden területére – többek között a légiforgalmi irányításra, a balesetvizsgálatokra, a környezetvédelemre és az okmánybiztonságra. Székhelye Montrealban található, 193 tagállama között szerepel Magyarország és Lengyelország is – a szerk. megj.

8 A Maxar Technologies egy amerikai űripari vállalat, amely nagy felbontású műholdfelvételek készítésére és értékesítésére szakosodott. Képei kulcsszerepet játszanak többek között háborús övezetek, katasztrófahelyzetek és stratégiai területek dokumentálásában; partnerei között kormányzati szervek, médiumok és nemzetközi kutatócsoportok is megtalálhatók – a szerk. megj.

9 A NIAR (National Institute for Aviation Research) az Egyesült Államok egyik vezető repüléskutató központja, amely a Wichita Állami Egyetem részeként működik. A szervezet repülőgép-szerkezetek vizsgálatával, anyagkutatással, törésteszttel és baleset-modellezéssel foglalkozik, szoros együttműködésben ipari és kormányzati szereplőkkel – a szerk. megj.

10 Oleg Vlagyimirovics Gyeripaszka orosz oligarcha és iparmágnás, az alumínium- és nehézipar egyik kulcsszereplője, nevét gyakran említik Vlagyimir Putyinhoz köthető gazdasági háttéremberek között. 2018-ban az Egyesült Államok szankciós listára helyezte, mivel az amerikai pénzügyminisztérium szerint köze volt orosz befolyásolási kísérletekhez és korrupciós ügyekhez. Neve a 2016-os amerikai elnökválasztással összefüggésben is előkerült a Mueller-vizsgálat során. Gyeripaszka több nemzetközi médium ellen indított pert, amelyek kémkedéssel vagy pénzmosással hozták összefüggésbe – a szerk. megj.

11 Az FSZB (Szövetségi Biztonsági Szolgálat) Oroszország belső titkosszolgálata, a Szovjetunió KGB-jének jogutódja. Feladatai közé tartozik a kémelhárítás, terrorelhárítás, határőrizet, kiberbiztonság és a belső politikai ellenőrzés. Közvetlenül az orosz elnök irányítása alatt működik, és kulcsszereplője az orosz államhatalom titkosszolgálati rendszerének – a szerk. megj.

12 Az elhatározási magasság (angolul: decision altitude/height) az a repülési magasság, amelynél a pilótának döntenie kell: folytatja-e a leszállást, vagy megszakítja az eljárást. Ha a repülőgép a megszokottnál nagyobb süllyedési sebességgel ereszkedik, megnő annak a veszélye, hogy a gép túllépi ezt a kritikus pontot anélkül, hogy megfelelő vizuális referenciát szerezne a futópályához – ez pedig súlyos biztonsági kockázatot jelent – a szerk. megj.

13 A Służba Kontrwywiadu Wojskowego (SKW) Lengyelország katonai elhárító szolgálata, amely 2006-ban jött létre a korábbi WSI (Wojskowe Służby Informacyjne) feloszlatását követően. Feladata a lengyel hadsereg biztonságának védelme, a katonai kémelhárítás, valamint a hadsereg titkos adatainak védelme és a külföldi titkosszolgálatokkal szembeni fellépés. Az SKW a lengyel nemzetvédelmi minisztérium irányítása alá tartozik – a szerk. megj.

14 Az Egyesült Államokból induló, szélsőséges összeesküvés-elméleteket terjesztő mozgalom követői. A mozgalom az interneten terjedt el, és jelentős társadalmi-politikai hatást gyakorolt a 2020-as évek elején – a szerk. megj.

15 Németországban aktív, több irányzatot összefogó tiltakozó mozgalom elnevezése, amely a járványügyi intézkedések bírálatából indul ki; a résztvevők gyakran alternatív narratívákat és összeesküvés-elméleteket képviselnek – a szerk. megj.

16 A GRU (Glavnoje Razvedivatyelnoje Upravlenyije) az orosz katonai hírszerzés központi szervezete. Feladata a katonai felderítés, kiberhadviselés és különleges műveletek irányítása. A Szovjetunióban alakult, ma is a vezérkarhoz tartozik, és több nemzetközi kibertámadással is összefüggésbe hozták – a szerk. megj.

17 Alekszej Navalnij (1976–2024) orosz ellenzéki politikus és korrupcióellenes aktivista volt, aki a 2010-es években vált ismertté a Putyin-rezsimet bíráló nyilvános fellépéseivel és oknyomozásaival. 2020 augusztusában egy szibériai repülőúton megmérgezték, a nemzetközi vizsgálatok szerint Novicsok idegméreggel – a szerk. megj.

18 A könyvben az ukrán kiejtéshez igazított írásmódú földrajzi és személyneveket használjuk, kivéve, ha oroszországi szereplőt idéz a szerző – a szerk. megj.

19 Az észt erdei testvérek (Metsavennad) olyan fegyveres ellenállók voltak, akik a második világháborút követően, főként 1944 és az 1950-es évek eleje között, a szovjet megszállás ellen harcoltak Észtországban. Az erdőkbe vonultak vissza, ahol partizánharcot folytattak a Vörös Hadsereg, az NKVD és a helyi kommunista szervek ellen. Reménykedtek a nyugati beavatkozásban és az észt függetlenség helyreállításában. Hasonló mozgalmak működtek Lettországban és Litvániában is, összefoglalóan „baltikumi partizánokként” ismertté válva – a szerk. megj.

Tartalom

Elöljáróban

Szmolenszk

96 név

Natalia Januszko

A Kreml fegyverként használja a médiát

Marek Pyza

Janusz Kochanowski

Glenn Jørgensen és Ewa Stankiewicz

Grzegorz Wierzchołowski

A hivatalos orosz vizsgálat – A pilóta félt a fő utastól

Lengyelország új vizsgálata – Orosz hírszerző szolgálatok a katasztrófa mögött

Vasfüggöny

Hibrid frontok közel és távol

Valerij, Jurij és Szergej

Em Seikkanen

Kirill pátriárka

Én, Jessikka Aro

Manasseh Azure Awuni

Aljosa, a bronzharcos

Források és további olvasnivalók

Köszönetnyilvánítás