Szól a muzsika, áll a bál a sárospataki kastélyban – így kezdődött a hasonló című televíziós film, amelynek regényes átírását tartja kezében az olvasó. A szerző – annyi érdekes történelmi regény írója – izgalmas és romantikus, szép történettel ad választ a nagy kérdésre: vajon elmenekülhet-e bárki is a történelem által rászabott szerep elől?

Az ifjú házas II. Rákóczi Ferenc még Bécsbe menekül a nép hívó szava elől, de a végső választást el nem kerülheti. A bécsi udvar provokátora börtönbe juttatja (a híresen hírhedt Bécsújhelyre). Rákóczi megszökik, ám ez a menekülése már nem vezet máshová, csakis a vezérre vágyó felkelő néphez.

Hogyan is történt a szökés? Mi késztette a börtön parancsnokát, hogy a számára végzetes ügyben szerepet vállaljon? – A fejedelem ifjúságának páratlanul érdekes epizódját nemhiába foglalkoztatja immár évszázadok óta a történészeket és az írókat!

Hegedűs Géza történelmileg igaz, íróilag hiteles, szép és lebilincselően érdekes mesét költ az emlékezetes szökés köré.

HEGEDÜS GÉZA

A menekülő herceg

REGÉNY AZ IFJÚ RÁKÓCZIRÓL

fapadoskönyv.hu

2010

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Móra Ferenc Könyvkiadó, Bp., 1973

Korrektor: Budai Ákos

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-743-8

TARTALOM

KERETJÁTÉK

LÉMAN ÚRRÓL

ELSŐ RÉSZ

SÁROSPATAKON

RÖVID BESZÉLGETÉS LÉMAN ÚRRAL

MÁSODIK RÉSZ

BÉCSBEN ÉS VERSAILLES-BAN

TOVÁBBI BESZÉLGETÉS LÉMAN ÚRRAL

HARMADIK RÉSZ

BÉCSÚJHELY

KERETJÁTÉK

BEFEJEZŐ BESZÉLGETÉS LÉMAN ÚRRAL

FIGYELMEZTETŐ SZAVAK AZ OLVASÓHOZ

KERETJÁTÉK

LÉMAN ÚRRÓL

Még nem tudtam, mit is akarok írni Rákócziról, de tudtam, hogy írni akarok róla. Alakja, sorsa ifjúkorom óta izgat. Hőskölteménytől filmjátékig sokfélét elképzeltem az évek folyamán a kuruc korról, hol előtérben, hol háttérben Rákóczi Ferenccel. Temérdek könyvet összeolvastam róla: történelmi műveket, regényeket, drámákat. Ismerem saját vallomásait. Néztem egykorú és régi festményeket, amelyek őt ábrázolják hol sima képű, nagy parókás ifjúként, hol hosszú bajszú, hosszú hajú, érett férfiként. És szinte magam előtt látom azt a megtört testű, koros hontalant, akiről Mikes Kelemen mesélt a későbbi nemzedékek okulására. Életéről, koráról regények egész sorát lehetne írni, amelyekben kitárulna az akkori egész nagyvilág Oroszországtól Franciaországig és Svédországtól Törökországig. Nagy Péter, XIV Lajos, a svéd XII. Károly jelenhetnék meg a hömpölygő történet folyamán. Ez világtörténelmi téma, és igazán ez a széles távlat adná méltó keretét a mi kuruc tragédiánknak.

Ilyenfajta gondolatokkal szoktam nézelődni, ha magánsorsom olyan tájra vezet, ahol Rákóczi is megfordult, vagy ahol akkortájt sok szó esett Rákócziról. Lengyelországban jártam Wilanowban, ahol a falról szembenézett velem az ő egyik szerelmének képe. Ausztriában voltam Bécsújhelyt, ahol ő ifjúkorában rab volt, Versailles-ban járkáltam a parkban, ahol hajdan ő is sétálgatott. És Sárospatakon nemegyszer mentem szobáról szobára az ő otthonában. Az ilyen emlékű helyeken nem tudok nem Őrá gondolni, s mindújra felbukkan a terv: írni valamit Rákócziról.

Most a közelmúltban is őt idézte nekem a versailles-i palota.

Nem először voltam ott. A hajdani királyi fényűzés emlékei, a nagy tükrös terem, a park nyesett fái, vonalzóval tervezett utai mindig olyan szemléletesen idézik számomra XIV. Lajos korát, mintha moziban látnám magam előtt. Látogatóidőkor mindig sokan tolonganak ott, különböző csoportoknak az idegenvezetők különböző nyelven magyarázzák a látnivalókban a néznivalót. Eléggé ismerem Versailles-t, hogy már ne csatlakozzam a magyarázókhoz. Most is egyedül járkáltam a más-más nyelvű turistacsoportok között. A nagy fogadóteremben, abban a bizonyos tükrös teremben, amely alighanem a legnagyobb szoba minden ház minden szobája között, egy franciául vezetett csoportban, amely mellett éppen elmentem, valaki megkérdezte a vezetőt:

– Ugye, kérem, Rákóczi Ferenc is járt itt?

Ha nem ezt kérdezte volna, tört kiejtése alapján akkor is bizonyos lettem volna benne, hogy magyar.

– Kicsoda, kérem? – ismételtette mega nevet a vezető.

– Rákóczi Ferenc. François Rákóczi...

– Nem tudom. Nem ismerem – mentegetőzött a szakember.

Alighanem beleszóltam volna, hogy megmagyarázzam a honfitársnak, mikor járt itt a bujdosófejedelem, és ha érdekli, hol akadhat ennek nyomára a francia irodalomban. Hanem egy másik látogató megelőzött. Magas, azt is mondhatnám, katonás megjelenésű, ősz hajú férfi lépett hozzájuk, és a külföldiek számára szépen hangsúlyozott, tagoltan mondott irodalmi franciasággal elnézést kért, hogy beleszól a beszélgetésbe, de ő tudna válaszolni az érdeklődőnek. A vezető, úgy látszik, örült, hogy az idegennek nem kell csalódnia, és biztatta is, hogy amennyiben a többieket érdekli, válaszoljon a kérdésre. Mire a magas, fehér hajú francia meglepő tájékozottsággal mondta el, ki volt Rákóczi Ferenc, hogyan került menekülése után a francia udvarhoz, mennyi ideig élt Versailles-ban. Hivatkozott a kortárs Saint-Simon herceg emlékirataira, amelyekben egy egész fejezet szól a hontalan magyar nagyúrról; végül megemlítette, hogy Rákóczi még Voltaire Candide-jában, ebben a legklasszikusabb francia regényben is felbukkan. Utána a tájékozott magyarázó bocsánatot kért a vezetésbe való beleszólásáért, és ment tovább, éppen csak biccentéssel véve tudomásul, hogy az érdeklődő magyar udvarias hangon és hibás franciasággal hálásan köszöni a felvilágosítást.

Engem az érdeklődő magyarnál jobban érdekelt az a francia, aki ennyit tud mirólunk. Utána mentem. A következő szobában, ahol elgondolkozva állt egy faliszőnyeg előtt, megszólítottam:

– Bocsánatot kérek, hogy zavarom, de az imént hallottam magyarázó szavait Rákócziról...

– És ön is magyar – mosolygott. – A magyarokat akkor is fel lehet ismerni francia kiejtésükről, ha jól tudnak franciául.

– Én meg ráadásul nem is tudok jól. – Ezt ugyan be sem kellett vallani, úgyis észrevehető az első mondat után.

– Beszéljünk hát inkább magyarul? – kérdezte idegenes, de mégis meglepően jó magyarsággal.

Elnevettem magamat.

– Most már értem, ön is magyar... vagy magyar származású.

Mosolygott.

– Nem vagyok magyar, csak megtanultam magyarul. Ez sem boszorkányság.

– Most már engedje meg, hogy bemutatkozzam. Kezemet nyújtottam, és mondtam a nevemet.

Kezet fogtunk.

– Charles Godofréde Léman – mondta. – Ugyanúgy hívnak, mint azt a pomerániai német kapitányt, aki élete feláldozásával megmentette Rákóczit. Az ő neve Karl Gottfried Lehmann volt. Ismeri a történetét...

– Hogyne. Ez még Rákóczi ifjúkorában volt, a bécsújhelyi fogság idején. Nem is értettem sohasem, mi indította a wienerneustadti német börtönőr tisztet, hogy életét adja egy halálra szántfogolyért, mégha mégis volt győződve annak ártatlanságáról.

– Látja, ez izgatott engemet is. Ezért foglalkoztam annyit az önök Rákóczijával. Megtanultam magyarul is, hogy mindent elolvashassak ebben a tárgykörben. Ezért jártam Budapesten, sőt Sárospatakon is. És ha valaki tanul egy nyelvet, azután hónapokig ott él, és még tűrhető nyelvérzéke is van, hát akkor azt a nyelvet többé-kevésbé meg is tanulja.

Léman úr egyre jobban kezdett érdekelni.

– De miért izgatta ennyire az a Lehmann kapitány? Csak azért, mert az ő német neve véletlenül hasonlít az ön francia nevéhez?

– Nemcsak hasonlít. Azt hiszem, rokonom volt.

– Vagyis ön német származású? Ön is Lehmann volt?

– Nem tudom, és azt sem tudom, hogy az a Lehmann nem volt-e francia származású. Én ugyanis elzászi vagyok. És Elzászban meg Lotaringiában a legtöbb ember nem tudja magáról, hogy eredetileg német-e vagy francia. Mind a két nyelv egyformán anyanyelvem, az elődeim hol Léman-nak, hol Lehmann-nak írták a nevüket. És az a pomerániai hajdani Lehmann kapitány is alighanem elzászi származású volt, onnét került ő vagy még az apja Pomerániába, és Pomerániából sodorta a sors zsoldostisztnek Lipót császár hadseregébe. Az ő elődei is nyilván hol Lehmann-nak, hol Léman-nak írták a nevüket. Az én családi hagyományaim szerint a XVII. században a rokonság egy része Pomerániába költözött. Azokban a háborús évtizedekben a család több férfitagja is felcsapott zsoldostisztnek, ki a német, ki a francia hadseregben, még olyan is akadt, aki elment Oroszországba Nagy Péter katonájának. Megvan tehát a jó okom, hogy azt a hajdani Lehmann kapitányt vérrokonomnak tartsam. És minthogy magam is hivatásos katona voltam – nyugalmazott ezredes vagyok –, érdekelt annyira a története és a történetéből kiolvasható egyénisége, hogy egy nyugdíjas szórakozásaképpen megpróbáljam elképzelni.

– Nagyon érdekel, amit mond, ezredes úr. Én ugyanis magyar író vagyok, akit évek óta foglalkoztat Rákóczi. Előbb-utóbb okvetlenül írni akarok róla valamit. Talán filmet, talán regényt.

– Mindenekelőtt a bécsújhelyi fogságot írja meg. Nemcsak azért, mert nagy kaland, hanem azért is, mert nagyszerű példázat arról, hogy az ember nem bújhat el a történelmi feladat elől.

– Magam is úgy gondolom, de még nem látom a kerek történetet.

– Engedje meg, hogy elmondjam. Azt hiszem, már tudom. Ha most nincs más dolga, jöjjön el hozzám. Itt lakom a szomszédban. Amióta nyugalomban élek, ideköltöztem XIV. Lajos szomszédjának. Magányos özvegyember vagyok, gyermekeim rég önálló emberek, s csak látogatóba járnak, unokáimmal, a nagypapához. Olvasással, elmélkedéssel és beszélgetéssel töltöm napjaimat. Nem vagyok író, nem vagyok történész, de szeretek mesélgetni arról a múltról, amelyet sikerült némiképpen megismernem. Sokszor meglátogatlak Párizsból író barátaim is, és örülök, ha a történeteimmel idővel a könyveikben találkozom. Miért ne mesélhetném el egy magyar írónak, hogy miről írhatna magyar tárgyú történelmi regényt? Ha tehát nincs más dolga, fogadja el ebéd előtti meghívásomat. Még azt is ígérhetem, hogy jó konyakom van. Ha egy beszélgetés alatt nem végződik a történet, és a következő napokon is ráér, hát folytathatjuk holnap, holnapután. Ahogy ezt a történetet felmérem, három alkalomra van szükségem. Először elmondom, mi is történt Sárospatakon, azután arra kerül sor, mi történt Bécsben és Versailles-ban, végül pedig hogy mi és hogyan történt Bécsújhelyben.

Hát így született a most következő rövid történelmi regény. Elfogadtam Léman ezredes meghívását. Finom ízléssel berendezett kis lakásában, francia konyak mellett, francia dohány füstjében mesélte el három egymás utáni alkalommal Rákóczi Ferenc ifjúkori kalandjának történetét. Nem én mondom, ő meséli, ahogy következik.

ELSŐ RÉSZ

SÁROSPATAKON

A történet Sárospatakon kezdődött. Rákóczi Ferenc akkor huszonegy éves volt, tehát 1697-nél tartunk. A fiatal nagyúr nemrég házasodott; a hesseni herceg leányát, Charlotte-Amélie-t vette feleségül. Az esküvő természetesen Bécsben volt, majd az új férj az új asszonyt hazavitte országnyi birtokának isten háta mögötti fővárosába: Sárospatakra. Ez a főváros a Bodrog partján nem volt nagy helység, de a környező világ lakóhelyeinek közepette igen városias. Kollégiumát a fiatal nagyúr egyik régi elődje, Perényi Péter úr alapította még 1551-ben, majd a hajdanvolt Lorántffy Zsuzsanna nagyasszony pártfogolta, aki I. Rákóczi Györgynek, a császár ellen küzdő erdélyi fejedelemnek tudománykedvelő felesége és a mostani Rákóczi Ferenc herceg dédanyja volt. Ezen a messze földön nevezetes iskolán helyet kaptak az Európa minden tájáról menekülő és menedéket kereső protestáns professzorok és diákok; jöttek nagy számban annak idején az angolföldi Cambridge-ből a puritánusok elől futó presbiteriánusok is. A latin mellett az angol szó is otthonra talált a pataki iskolában, de nem volt ott idegen a német, a francia és a lengyel beszéd sem. A kollégiumhoz tartozó épületek a távoli tájak ízlését idézték. És akik életükben elvetődtek Angliáig, majd onnét Sárospatakig, mindig is vallották, hogy ez a Bodrog-parti város a lélekben önkéntelenül Cambridge képét idézi fel. Magára a lakóvárosra eleve formáló hatású volt, hogy ott teméntelen diák lakik, és a professzoroknak fontos szavuk van a község ügyeiben. Ugyanakkor azonban ez a Sárospatak fővárosa volt az országnyi Rákóczi-birtoknak, a magasán ott állott a vár, amely hajdan a Lorántffyak otthona volt. Lorántffy Zsuzsanna asszony hozományaként került a Rákócziak tulajdonába, mint ahogy nemzedékről nemzedékre nagy hozományú házasságokkal gazdagodtak a Rákócziak. Hiszen György fejedelem és Zsuzsanna asszony fia, a kalandos életű II. Rákóczi György a nagy hatalmú és sokbirtokú Báthori família utolsó leányát vette feleségül, s örökölte általa a Báthori-birtokokat. Az ő fiuk, az idősebb Rákóczi Ferenc pedig a nem kevésbé nagy hatalmú és sokbirtokú Zrínyiek utolsó leánysarját, a busás hozományt hozó Zrínyi Ilona asszonyt vette feleségül. Így hát az ifjabbik Rákóczi Ferenc már születése pillanatában hatalmasabb és gazdagabb nagyúr volt, mint a legtöbb német vagy talján fejedelem. Az a hesseni uralkodóherceg, aki lányát adta hozzá, szegény kis vidéki földesúrnak számíthatott a Rákóczi-hatalom mellett. De még csak azt sem mondhatták Bécsben, hogy a hesseni herceg magánál alábbvaló rangbéli vőt szerzett magának, hiszen a császári protokollumban a Rákócziak is a birodalmi hercegek névsorában szerepeltek. Történt ugyanis még az átkos emlékezetű és harminc hosszú évig tartó háború idején, hogy a protestáns erdélyi fejedelmek egymás után fegyverrel fordultak a császári hadak ellen. Végül is I. Rákóczi György 1645-ben kiegyezett a császárral, kilépett a háborúból, és ezért felvétetett a birodalom fejedelmei közé, megkapván Oppeln és Ratibor lengyel hercegségeket, melyekhez egyébként is jogigénye volt, hiszen dicsőséges elődje, Bethlen Gábor már ura volt ezeknek a hercegi címmel járó uradalmaknak. Így hát a Rákócziak, habár Oppelnt és Ratibort már nem birtokolták, mint elismert birodalmi hercegek, címben és rangban egy tekintet alá estek a birodalom uralkodóhercegeivel, akiket német szóval Fürstöknek, francia néven Princeknek neveztek. Sárospatak tehát egy hercegség fővárosa volt, hercegi várkastéllyal, a vidékhez képest igen városias utcákkal, kellős közepén egy világszerte nevezetes iskolával. A Bodrog túlpartján pedig egy ezrednyi császári zsoldos tábora állott. Ha a Bodrog kiöntött, a katonák felvonultak a várba, de ha a folyó visszament a medrébe, a katonák is visszatértek a szűkös, kényszerű lakóhelyről a kényelmesebb sátrakba. A polgárok ellenséges utálattal néztek a császári zsoldosokra, de tisztjeiket a kalmárok szívesen látták boltjaikban. Azok a zsoldosok állítólag azért táboroztak itt, hogy a rendre vigyázzanak. A sárospatakiak szerint erre semmi szükség nem volt, mert a Rákóczi-birtokokon hosszú ideje alig-alig történt zavargás – legföljebb ha a tokaji vásárokon és ha mégis megesett – mint ama tokaji vásárokon akkor éppen az erre járó zsoldosok fosztogatásai miatt történtek összeütközések katonák és lakosok között. De a bécsi bölcsesség, amellyel az ifjú Rákóczi herceg mindig hangsúlyozottan egyetértett, mégis úgy látta helyesnek, ha ezen a veszekedett hírű protestáns vidéken állandó helyőrségek védik a rendet. Bécsben nyilvánvalónak látszott, hogy a javarészben eretnek – vagyis református – lakosság és főleg a református kollégium csak alkalomra vár, hogy katolikus hercege ellen forduljon. A Rákócziak ugyan hajdanán a protestánsok vezérei voltak, György úr még a protestáns oldalon vitézkedett a katolikus császár ellenében, de fia, a második György katolikus nőt vett feleségül, aki ura halála után Róma hitére fordította a családot, az ő fia, az idősebb Ferenc és felesége, Zrínyi Ilona asszony azután már hitbéli pápista volt, s az ő fiuk, a mostani Ferenc úr Bécsben és Prágában a jezsuita atyák neveltjeként növekedett áhítatos katolikussá. Ám ellentétben oly sok más megtért nagyúrral, a Rákócziak nem kezdték el üldözni hajdani hitfeleiket, és a protestánsok nyugalomban éltek a Rákóczi-birtokokon. Hanem azért maga Rákóczi Ferenc sem bánta, hogy fővárosa mellett császári helyőrség vigyáz a rendre. És amikor ifjú feleségével már berendezkedett otthon, helyesnek látta, ha a környék úrinépe és a helyőrség tisztjei számára táncos estélyt rendez. Ezen a nyári estén, amikor a sárospataki vár termei ezernél is több gyertya világától fényeskedtek, kezdődik el a történet.

A legvégső szobában nem táncoltak. Ott terített asztalokon enni- és innivalók sorakoztak. Amikor a hosszan egymásba nyíló termekben javában folyt a tánc, az ivószobában csak három tiszt állt a megrakott asztalok mellett, s kezükben ónkupával onnan nézegettek kifelé, ahol a kandeláberek alatt a zsidó muzsikások zenéjére ugyancsak hajlongtak-keringtek a párok. Gavottot, ezt az Európa-szerte divatos táncot járták. A férfiak javarészt a császári tisztek egyenruhájában voltak, de akadt jó számmal zsinóros mentéjű környékbeli ifjú uraság is. Az asszonyok és leányok öltözéke bécsi módra drótvázas, nagy kerek szoknyájú volt, itt-ott helybéli ízlés szerint hímzett és zsinórozott pruszlikkal. De főként az vallott bécsi mintára, hogy mindenki parókát viselt, még azok is, akik magyar ruhát öltöttek a táncos estélyre. Fehér, vállig vagy váll alá hulló álhajzat takarta a valódi hajat. Gyöngyözött is alóla a verejték, amikor a felgyorsuló zenére hevesebb lett a tánc.

Az ivószoba három tisztje franciául beszélgetett. Ennek a zsoldosezrednek a tisztjei javarészt francia anyanyelvűek voltak, ki Belgiumból, ki Lotaringiából, ki egyenest Franciaországból vetődött a császári zsoldosseregbe, hogy jó pénzért kockáztassa az életét. Bécsben szerették úgy helyezgetni az alakulatokat, hogy a katonák, de főként a tisztek semmiféle érzelmi közösséget ne érezzenek a vidék lakóival. Egy mindenfelől verbuvált ezred, amelynek javarészben francia tisztjei vannak, ugyancsak idegen ebben a magyar végtelenben, még az urakkal sem éreznek együtt, hát még a falvak népével. Az sem szükséges, hogy a városok német ajkú vagy németül értő polgáraival összebarátkozzanak. És ha a kegyes földesúr a tiszteletükre ilyen táncos estét rendez, még a táncos hölgyekkel is alig-alig tudnak szót érteni. És ez igen helyes – vélekedik Bécs.

Az ivószoba három tisztje közül a legidősebb Dujardin ezredes, ő a helyőrség parancsnoka, az alakulatot is általában Dujardin-ezrednek hívják. Dujardin igazi francia, XIV. Lajos Franciaországából vándorolt el, régi bevált főtisztje a császári ármádiának. Nagy testű, nagy arcú, nagy tapasztalatú, enni-inni szerető férfi. A fiatalabbak okos és óvatos embernek tartják. Ifjan vívós-verekedős hírben állott, kitűnt a csatamezőkön is, a haditanácsban is. Most már jó ideje csak másokat küld vívni-verekedni. Meghallgatja mások tanácsait, azután a saját fejével dönt. Erről a két kapitányról, aki itt áll mellette, jó véleménnyel van: ezeknek fejük is van, nemcsak izmuk.

Az egyik Longueval, a belga. Nem sokat lehet tudni a múltjáról. De hát aki felcsap zsoldostisztnek, az nem mindig szeret beszélni a vele történtekről. És ha beszél is, nem bizonyos, hogy igazat mond – ez a véleménye Dujardinnak. Longueval múltjában is lehetnek olyan történetek, amelyek talán nem tetszenének a bécsi hatóságoknak, ha ez a belga történetesen nem az ő tisztjük volna. Annyi bizonyos, hogy feltűnő tisztán beszél franciául, és csak olykor-olykor esik vissza a vallon tájszólásba. Egészen bizonyos, hogy élt Franciaországban, talán megfordult Versailles-ban is. Harminc év körül lehet. Kemény arcélű, fekete szemű, a haja is fekete a fehér paróka alatt. Kitűnő vívó, de meglepően jártas az iskolás dolgokban is. Valamikor könyveket olvasott, ismeri a hitviták katolikus és protestáns elméleteit, de még filozófusok neveit is emlegeti, ha többet ivott a szokásosnál.

A másik kapitány Lehmann. Német neve ellenére úgy tud franciául, mintha az anyanyelve volna, de a szavakat nagyon is német hangsúllyal ejti ki. Pomerániából vetődött a császári seregbe. Dujardin azonban tudja róla, hogy elődei Elzászból kerültek Pomerániába. Eretnek hugenották voltak: Franciaországban hugenottáknak hívják a Kálvin hite szerinti protestánsokat. Sok vándorolt közülük Németországba. De ez a Lehmann már katolikus. Igaz, hogy nem imádkozós, nem is templomba járó férfi. De hát a zsoldosok nem az áhítatos emberek közül szoktak kikerülni. Lehmann maga tért át elődei hitéről, hogy könnyebb legyen az előmenetele. A császári seregben már kapitány is nehezen lehet, aki nem vallja Róma hitét, még feljebb emelkedni pedig – hacsak nem gróf az ember – eretnek hírrel nem lehetséges. És melyik zsoldostiszt ne akarna egyre feljebb emelkedni? Erre a Lehmannra is ráférne már a magasabb rang. Lehet úgy harmincöt éves, talán annál is több. Vállas, magas termetű férfi, komor arca, kesernyés szájtartása furcsa ellentétben van világoskék szemével, bajsza szőkeségével. Haja a paróka alatt kurtára nyírt, világosszőke. Arca is fehér bőrű, a nap nem barnítja, hanem pirosítja. Egyébként kevés beszédű, sokat ivó ember. Ha többet iszik a kelleténél, olyan durva beszédűvé válik, mint a zsoldoslegénység. A katonák talán éppen ezért kedvelik. Meg azért is, mert igazi németnek tartják, pomeráni tájszólású német beszéde miatt, amelyet a délebbi német legények ugyan alig értenek, de igazi jóízű németnek ismernek fel, ellentétben a francia, olasz vagy éppen spanyol tisztek kényszeredett, szabványos németségével. Dujardin inkább sejti, mint tudja, hogy ez a Lehmann is sok mindent titkolhat előző életéből. Ez is iskolákat járhatott. Úgy tud hallgatni, mint aki nem akarja kimondani, amire gondol.

A három tiszt ott áll az ivóasztal mellett, és kifelé néz, a hosszú, táncos termek felé. Ott a kavargás legközepén hajlong egymás felé a zene ütemére a házigazda és felesége.

Szép emberpár. Rákóczi magas, nyúlánk, bár széles vállú fiatalember. Fehér öltözékét a legdrágább bécsi szabó csinálta, selyemparókája válláig hull. Arca simára beretválva. Charlotte-Amélie pedig csak úgy csillog a fehér selyemben, nyaka és karja ékkövei között, szeme kékségével, tekintete derűjével. Bécsben is úgy hírlik, hogy Rákócziné Európa egyik legszebb asszonya. A három tiszt inkább őt nézi, mint a fiatal férjet. Dujardin meg is jegyzi:

– Ugye, uraim, irigyeljük a szépséges hercegnőt tisztelt férjurától, kedves vendéglátó gazdánktól?

Lehmann hallgat. Longueval elneveti magát, és magasra emeli ónkupáját.

– Akkor igyunk a vendéglátó gazdára, akinek ilyen szép felesége van, és ilyen jóltartja a vendégeket.

Koccintottak és ittak. Akkor az ezredes szólalt meg:

– Ez a Sárospatak tündérsziget ebben a szörnyű országban.

Erre Lehmann, mintha magának mondaná, mégis az ezredes szavára válaszolna, halkan ezt mondta:

– Félelmetes ország. Az ember azt hihetné, hogy valahonnét valaki mindig leselkedik rá. Az ember azt sem tudja, honnét jöhet a baj.

Dujardin mosolygott, és a vállát vonogatta.

– Azért vagyunk itt mi, hogy sehonnét se jöhessen semmi baj. Rákóczi herceg úr is azért érezheti magát biztonságban, mert mi vigyázunk a rendre, őszentfelsége, a császár parancsa szerint. Ez a Sárospatak tündérsziget, szeretek itt vendégeskedni. Bécsben sem érzem különbül magamat.

Longueval pislogva nézett az ezredesre.

– És Versailles-ban? – kérdezte. Mindig gyanús volt neki, hogy parancsnoka tulajdonképpen hazavágyik, Franciaországba, ahová valamiért nem megy, vagy nem is mehet. A kérdésre Dujardin egyszerre csak elmondta az igazi okot:

– Versailles?... Oda majd egyszer talán mégis visszamegyek, ha kiszolgáltam a bécsi császárt... és ha akkor Versailles éppen elnézi, hogy az ember a bécsi császárt szolgálta. Ez pillanat kérdése. Van olyan pillanat, amikor ez bűn, van, amikor ez erény. De akár bűn, akár erény – akinek Versailles-ban nincs elegendő pénze, és nemesember létére nem akar a párizsi kalmárok módjára élni, az fordítson hátat az apai háznak, és lépjen császári szolgálatba. Az őrizze az ilyen veszélyes tartományokat őszentfelségének, a bécsi császárnak, és ha eleget összeszedett, akkor végre hazamehet francia úrnak. Ön, Longueval kapitány talán nem akar végül is hazamenni Brüsszelbe?

Longueval nevet és iszik.

– Mi az ördögnek? Belgium ugyanolyan császári tartomány, mint ez a Magyarország, csak ott a helyőrségeknek nem francia tisztjeik vannak, hanem inkább olaszok vagy spanyolok... vagy éppen magyarok.

Dujardin bólintott.

– Igen, mindenki ott jó katona, ahol idegen. Mint Lehmann kapitány úr, aki mindenütt idegen.

Lehmann felnevetett.

– Mindenütt idegen. És ez nem is rossz. Így senkinek a baja nem bántja az embert.

De amíg mondta a szavakat, aközben is egyre a Rákóczi házaspárra nézett. Pontosabban: Rákóczinéra. Mintha semmi egyéb itt nem is érdekelné. Longueval jól látta és érteni vélte a tekintetet. Mondotta is:

– Ha nem zsoldoskapitány volnék, hanem legalábbis őszentfelsége ezredese, irigyelném Rákóczi herceg urat a feleségéért. Kapitánynak ez túl elérhetetlen.

Lehmann úgy rázkódott meg, mintha valami sérelem érte volna, de azután vállát vonogatta.

– Sötétben és ágyban minden nő ugyanolyan. Ott igazán mindegy, hogy hercegnő vagy kantinoslány.

Dujardin azonban azt hitte, hogy Longueval szavai neki szóltak, és így válaszolt:

– Ha pedig az ember már ezredes, akkor eléggé józan ahhoz, hogy ne irigykedjék hercegekre egy olyan országban, ahol ez a herceg a leggazdagabb és leghatalmasabb földesúr. A parasztjai ellen megvédjük őt, ha kell; de ha valamin összekapnánk, akkor azok a mérges parasztok őmögötte állnának miellenünk.

Longueval felütötte a fejét.

– Csak nem képzeli ezredes úr, hogy Rákóczi herceg...

– Dehogyis képzelem! – vágott a szavába Dujardin. – Csak nem ingerlem a hercegeket... Különösen ilyen idegen tájon, ahol nekem kell ügyelnem a rendre...

Lehmann szeme valahogy az ablakra tévedt. Odakint holdfény volt. Mintha hívta volna az a kinti világ, odament az ablakhoz, és kinézett. Túl a Bodrogon sötéten húzódott a tábor és a táboron túl az idegen ország. Megint érezte, amit oly gyakran érez itt: az ismeretlentől való félelmet. Mintha maga a táj gyűlölné őket, a tábor katonáit. Mintha a fák, a folyó hullámai, a holdfényes némaság rejtené a kifejezhetetlen, félelmetesen idegent.

„Mit keresek én itt?” Ez a kérdés újra meg újra kéretlenül az eszébe jutott. Menekülésül nézett vissza a táncolók közé, szemével Rákóczinét kereste.

Ugyanekkor odakint elhallgatott a zene. A táncolók megálltak, és ki-ki meghajolt a táncospárja felé. Rákóczi szertartásos mozdulattal csókolt kezet a feleségének, karját nyújtotta, majd együtt indultak a vendégek sorfala közt az ivószoba felé. Nyomukban néhány vendég is erre tartott. Amikor beléptek, a három tiszt előírásszerűen meghajolt a hercegi pár előtt.

Az asztalhoz egyszeriben zsinóros felszolgálólegények kerültek, akik kérdően néztek urukra, mit kíván enni vagy inni. Az pedig mosolyogva fordult feleségéhez, figyelmeztetve, hogy ne igyék azonnal, mivel tánc közben igen felhevültek. Ő is franciául beszélt. Igen jó franciasággal. Egyelőre ő sem kívánt inni. Mosolyogva kérdezte Dujardint, hogy érzik magukat a vendégek.

A francia, nagyon vigyázva a versailles-i udvari fordulatokra, kijelentette, hogy mind ő, mind valamennyi tisztje nagyon jól mulatja a kellemes időt a kegyelmes herceg úréknál.

– Higgye el kegyelmességed, egy bécsi vagy versailles-i úri mulatság sem élvezetesebb. Itt mindenki nagyon jól érzi magát.

Longueval közben Lehmannt nézte. Úgy fogalmazta meg magának, hogy bajtársát szinte megbabonázta a hercegnő. Márpedig egy zsoldostisztnek vigyáznia kell, hogy ilyen állapotba ne kerüljön. Ez diákoknak vagy költőknek való, de nem katonáknak. Hiszen még az imént éppen Lehmann mondta, hogy sötétben és ágyban egyre megy, hogy hercegnő vagy kantinoslány. Aki így beszél, miért néz ilyen révült szemekkel a fiatal herceg fiatal feleségére? Az ilyen ember előbb-utóbb bajt hozhat magára.

Rákóczi természetesen se Lehmann tekintetét nem vette észre, sem a Longuevaléhoz hasonló gondolatokat nem gondolhatott. Ő csak azt hallotta, hogy itt mindenki nagyon jól érzi magát. Feleségére nézett, de az ezredesnek válaszolt:

– Pedig sok félelmetes van ebben a kellemes otthonban. Még a feleségem sem mindig érzi jól magát ebben a házban.

– Miért nem? – csodálkozott Dujardin.

Rákóczi mintha fejével körülmutatna a falakon.

– Túl sok itt a kísértet.

Erre már megszólalt Longueval:

– A kegyelmes asszony hisz a kísértetekben?

Charlotte-Amélie ránézett, és halk, kicsit talán titokzatoskodó hangon mondta:

– Ezekben igen... ezek veszedelmes kísértetek. – És ő is körüljáratta fejét. Követni kellett a tekintetet. A falakon körben sorakoztak Rákóczi elődeinek pompásan komor arcképei. A gyertyafények lobogó világossága igazi kísértetekké varázsolta a zsinóros férfiakat és fejékes hölgyeket. A szobában levők csak most vették szemügyre a képeket, és érdeklődve nézték a számukra ismeretlen arcokat. Rákóczi pedig magyarázta:

– Ez itt a nagyapám: Zrínyi Péter. Fejét vették Bécsújhelyben. Azt mondták, pártütő. Pedig csak a jogaira hivatkozott. Meg a nemzet jogaira. Ez a fiatal férfi a nagybátyám volt: Frangepán Ferenc. Fejét vették Bécsújhelyben. Nagy bűne volt: veje volt a nagyapámnak. Ez az ifjú is nagybátyám volt, Zrínyi Boldizsárnak hívták. Megtébolyodott a börtönben, talán ő maga sem tudta soha, hogy miért is került oda. Ez itt az apám. Ő is megjárta Bécsújhely börtönét. Végül az anyám kimentette, de betegen érkezett haza, meg is halt nemsokára. Ez az asszony pedig az anyám. Igen, ő igazi bűnös volt. Éveken át fegyverrel a kezében harcolt őszentfelsége a császár ellen; harcolt, mint a férfiak... Azt hitte, hogy így parancsolják neki a kísértetek: az apja, a férje, a fivére, a sógora... akik már nem éltek, akik már kísértetek voltak...

Döbbent csend követte a szavakat. Dujardin azonban jól érezte, hogy ezt a csöndet valahogy fel kell oldani. Meg is kérdezte:

– És mi történt kegyelmességed édesanyjával?

Mintha most Rákóczi is a sötét ablakon túlra nézett volna.

– Tízéves korom óta nem láttam. Valahol él... valahol messze... azt hiszem, Törökországban.

Mire megint halkan, didergősen szólalt meg Charlotte-Amélie:

– Az élők kísértete sem jobb a halottakénál.

Lehmann úgy nézi Rákóczinét, hogy a többiek ne vegyék észre. Holott tudja, Longueval éppen ezt figyeli. A belga bajtárs már célozgatta is, hogy túlontúl ottfelejti szemét a hercegnőn. De hát van-e jobb a magányos ember életében, mint ha mindig az elérhetetlenség felé fordítja a tekintetét? Most arra gondol, milyen kár, hogy nem festő. Ezt a hibátlan női arcot képpé kellene varázsolni. De nem parókával, nem is ebben a selyemfényű, nagy szoknyás ruhában. Szőkén, feje körül égi fényességgel, ingszerű hosszú köntösben... és mezítláb. Rafael festi így tökéletes szépségű Madonnáit. Az imádatra való égi hölgyet kellene megfesteni Rákóczi hercegnőről. Ha könnyeden beszélgető ember volna, ezt így esti mulatozás közben még meg is mondhatná; nincs abban semmi sértő, ha a vendéglátó úr feleségét Madonnának, Krisztus Urunk szűz anyjának képzeljük. Lehmann kapitány azonban tudja, hogy nem fogja elmondani Charlotte-Amélie-nek. Ő csak a táborban tud aggályoskodás nélkül beszélni, amikor a katonákkal gorombáskodik. Már a kantinoslányok körében sem tudja, hogyan is mondja ki, amit magában már megfogalmazott. Hát még itt.

Így egy-két pillanattal később érkezik csak értő tudatáig, amit Rákóczi az imént a falakon függő elődökről mondott. Meg Bécsújhelyről, amelynek börtönvárát meglakták azok a férfiak, mielőtt vérpadra léptek volna, vagy mielőtt mégis hazamehettek meghalni, mint a herceg néhai édesapja. Csak egy-két pillanattal azután, hogy Rákóczi kimondta – persze franciául, franciás formában – Bécsújhely nevét, akkor érti meg, hogy ez németül Wienerneustadt. Ahhoz a börtönvárhoz neki lesz köze, ha végre elmehet ebből a félelmetes országból.

– Wienerneustadt – mondja ki hangosan. Rákóczi feléje fordul, bólint, és mondja is:

– Igen, Wienerneustadt. – És halvány mosoly jelenik meg a szája szögletében. – Ott nekünk már családi cellánk van.

Dujardin ezredes pedig már magyarázza is:

– Lehmann kapitány úr alighanem rövidesen ott lesz várkapitány.

Mindenki kérdően néz a magas termetű, szőke bajuszos tisztre, aki zavartan hallgat. Megint Dujardin adja a felvilágosítást:

– A kapitány úr már régebben kérelmezte, hogy helyezzék át valami nyugalmasabb helyre. Itt túlontúl idegennek érzi magát az ország népe között. Az örökös tartományokban szeretne szolgálni. És éppen ma érkezett Bécsből a válasz, hogy Bécsújhelyre vezénylik... várkapitánynak.

Longueval az orrán keresztül felnevet.

– Vagyis csendőr helyett börtönőrnek.

Rákóczi kérdő-vizsgálgató szemmel fordult Longueval felé, mintha azt kutatná, miféle érzelmeket rejt ez a megjegyzés. A belga kapitány viszonozta a tekintetet; mintha valami közös titkuk volna, úgy mosolyog a hercegre. De azután magasra emeli poharát, és a másik kapitány felé fordul.

– Az előléptetésedre, Lehmann bajtárs. Ezt akár karriernek is mondhatjuk. Várkapitány, nyugodalmas helyen.

Erre inni kell valamennyiüknek. Egy kéz töltött Rákóczinak is. Lehmann zavartan fordult a hercegnő felé, most már annak a kezében is kis ezüstpohár volt. Rámosolygott a kapitányra, és ezt mondta:

– Ne legyen rossz a szegény rabokkal.

Rákóczi lépett egyet Lehmann felé, kupáját koccintva ütötte az övéhez, mire aki csak a szobában volt, odajárult, hogy koccintson.

Egyszerre emelték valamennyien ajkukhoz az italt. És mintha ugyanezt ünnepelné, odakint a dobogón felzendült a zsidó muzsikások zenéje. Pavanéra hívott, erre az előkelő mozgású spanyol táncra.

Asztalra tették a kiürült poharakat, és a házigazda kézmozdulattal szólította fel a vendég urakat, hogy folytassák a táncot. Dujardin ezredes jobb karjának nagy mozdulatával meghajolt Rákócziné előtt, aki fejbiccentéssel fogadta el a felkérést.

Az ezredes karját nyújtotta, majd a háziasszonnyal együtt kifelé indult, a többiek mind követték őket. Elöl Rákóczi, mögötte Longueval és Lehmann, majd akik csak az ivószobában voltak.

A teremben már felálltak a tánchoz. Hanem akkor belépett egy lakáj, és odasietett a házigazdához. Valamit mondott neki, de olyan halkan, hogy még a mellette álló hölgy se hallotta.

Csak azt látták, hogy a herceg összeszorítja az ajkait, azután igent bólint. A lakáj erre meghajolt és kiment. Ezt nem lehetett nem észrevenni. Mindenki Rákóczira nézett, annak tehát magyarázkodnia kellett; előbb a táncra kért hölgyhöz fordult.

– Bocsánatát kérem, asszonyom... egy-két házigazdai teendő. – Azután fennhangon a többiekhez: – Hölgyeim, uraim, elnézésüket kérem. Táncoljanak, mulassanak... Nekem néhány percre beszélnem kell egy tiszttartómmal. A birtokainkról érkezett valami fontos hír, amit a gazdának azonnal hallania kell. Csak néhány perc...

Már sietett is a lakáj nyomába. Az ajtó előtt még intett a muzsikásoknak, hogy kezdjék, s amikor a zene rázendített, kilépett az ajtón.

Charlotte-Amélie olyan ijedt arccal nézett utána, hogy Dujardin nem tudta megállni, és miközben már lassan lépkedtek a zene ütemére, halkan megkérdezte:

– Csak nem azok a kísértetek?

A hercegnő alig hallhatóan, mintha valami fojtogatná, ezt mondta:

– El kell utaznunk innét, ezredes úr. A férjemet túlságosan izgatja minden, ami itt történik... és történhet.

– Ugyan mi történhet, kegyelmes asszonyom? – kérdezte nyugtató hangon az ezredes. – Néma ország ez. Akik itt akartak vagy tudtak volna valamit tenni... azok már nem élnek. Azok már csak kísértetek.

A könyvtárszobában körös-körül mennyezetig nyúló polcokon sorakoztak a könyvek. Még a hajdani Lorántffy urak kezdték gyűjteni Itáliából és Németországból. Lorántffy Zsuzsanna asszony, György fejedelem iskolaalapító felesége, maga is áhítatos olvasó lévén, főleg Hollandiából hozatott protestáns elmélkedéseket. És a könyvkedvelő Rákócziak a felsőbb polcokon akkor is megőrizték ezeket, amikor francia és spanyol katolikus vitairatokat szereztek be, és sorakoztattak kéznél levőbb sorokba. De voltak itt bőségesen törvénygyűjtemények és jogi szakkönyvek is, filozófiai elmélkedések és igen nagy számban az ókori latin szerzők művei. És amiket Ferenc herceg úr különösképpen kedvelt, az egyik polcon, egészen a nagy asztalnál ülő keze ügyében, magyar nyelvű könyvek: Rákóczi Ferenc nagy hírű dédnagybátyjának, ama Zrínyi Miklós grófnak művei, Az Adriai Tenger Szirénája meg a Török áfium ellen való orvosság; a hajdani Tinódi Lantos Sebestyén deák versekben írt Cronicája; az egykor vitézlő Balassi Bálint Istenes Énekei; Pázmány Péter nevezetes könyve, Az Isteni Igazságra Vezérlő Kalauz és egy prédikációs könyve is; a régebbi poéták közül Rimái János és Madách Gáspár; a mostan élők legnevezetesebbikének, a vénséges Gyöngyösi Istvánnak az úri világban oly kedvelt versezete, a Márssal Társalkodó Murányi Vénusz; Szenei Molnár Albert Zsoltáros könyve és Magyar Grammatikácskája –, végül a néhai erdélyországi professzor Apáczai Csere János két műve, a Magyar Enciklopédia és a Magyar Logikácska.

Rákóczi olvasgatni is szerette ezeket, de mutogatni is vendégeinek, hogy lám, annyi vihar közepette mégiscsak van nékünk magyar literatúránk. Felesége előtt is büszkélkedett a magyar költőkkel. Néha megpróbálta Balassi vagy Rimái egyik-másik versét szó szerint fordítani neki franciára vagy németre. A magyar férj és német felesége egyébként általában franciául beszélt egymással. Rákóczi szerette volna, ha Charlotte-Amélie megtanulna magyarul, és ez nem is volt a fiatal hercegnő ellenére. Maga is úgy érezte, akkor ismeri meg leginkább férjét, ha tudja azt a nyelvet, amelyen gondolkodik. Mert Rákóczi, noha tízéves korától fogva élt Bécsben, nyolc évig nevelkedett a jezsuiták latin nyelvű iskolájában, úgy tudott franciául, mint az anyanyelvén, elsősorban mindig azt a magyart érezte, tudta a saját nyelvének, amelyet anyjától és anyja környezetében tanult születésétől tízesztendős koráig, amikor elszakították a veszedelmes anyától. Még kiejtése sem vált idegenszerűvé, jobbágyai is úgy érezték, hogy saját nyelvükön beszél velük.

A jobbágyok pedig olykor beléphettek ebbe a műveltséget lehelő könyvesházba. A földesúr szeretett elbeszélgetni a falusi bírókkal, a számadó juhászokkal, a ház lakájaival is. Szűkösségbe jutott köznemesek pedig tudták, hogy segítségért fordulhatnak a sárospataki ifjú nagyúrhoz: kicsit különös modorú férfi, nem kedveli a nagy eszem-iszomokat, üres óráiban könyveket forgat, de gondos gazda és könnyű kezű segítő. Igaz, aki eljön hozzá, azt kifaggatja, hogyan él, miféle gondjai-bajai vannak, miképpen élnek a falujában az emberek. De végül is mindenki megkapja tőle, amit kér. Hanem aki ebben a szobában járt, úgy képzelte, hogy a fiatal herceg inkább tudósfélének vagy főúri öltözékben járó papnak tűnik, mintsem az ország leggazdagabb földesurának. Ez a sok könyv itt körbe-körbe meg ez az óriási íróasztal a kisebb házikónak beillő kalamárissal, körülötte a teméntelen hegyezett lúdtollal, aranyozott bőr írómappával nem vall vitézlő emberre. Olyan emberre vall, aki szereti szavakba fogalmazni, amit gondol. Az asztal mögött a magas támlájú, kétkarú párnázott szék azonban már uralkodóherceget sejtet: ez trónus, még ha íróasztal áll is előtte. Aki az íróasztal másik oldalán a fatámlás, karok nélküli széken ül, akkor is alázatos kérelmezőnek hat, ha éppen nem is kér semmit, csupán válaszaival elégíti ki a trónuson ülő nagyúr kíváncsiságát.

A kétszárnyú ajtót és a magas ablakokat vastag függönyök rejtették. Amit itt beszélnek, az nem hangzik túl a falakon.

A karosszékben most ott ült Rákóczi. Az asztalon kétkarú gyertyatartó kettős lángja világította meg a beszélgetőket. Az asztal másik oldalán bajuszos, borostás parasztforma férfi állt. Csizmája azonban úgy sejtette, hogy nemesember lehet; jobbágynak nemigen telik csizmára, nem is illik csizmát viselnie. Ha a paraszt nem jár mezítláb, akkor bocskort visel.

Rákóczi nézi a kemény tekintetű férfit, aki várja, hogy a herceg feltegye a kérdéseket, ő érkezett ugyan, neki van mondanivalója, de addig nem beszélhet, amíg nem kérdezik. Olyan harmincéves formájú.

Végre elhangzik a kérdés:

– Kicsoda kegyelmed?

– Szalontai György, szolgálatjára. Végardó bírája vagyok...

– Üljön le. Ha én ülök, a vendégeim sem állnak.

Szalontai elmosolyodik. Mondja is, miért:

– Emiatt érzi minden parasztember, hogy hercegséged közülük való. Ebben a várban a szegényt is vendégnek tekintik.

Ezzel le is ül, de még nem beszél.

Rákóczi kérdez:

– Nemesember, ugye?

Szalontai jól meggondolja, hogyan is válaszoljon. Lassan formálja a szavakat:

– A parasztok közt nemes, mivel még a nagyapám ármálist kapott az öregebbik György fejedelemtől hadi vitézkedései miatt. De a föld nélküli nemesembert a zsoldosok is, de még a mi nagyuraink is ugyanolyan parasztnak tekintik, mint a jobbágyot. Néha még a parasztok is. Ezért vagyok én a végardói bíró. Az ardaiak is maguk közül valónak éreznek.

– Hát mit akarnak tőlem? – tér végre a tárgyra Rákóczi.

A kérdésre kérdés a felelet:

– Tudja-e kegyelmességed, mi történt Tokajban?

A herceg arca idegesen megrándul. Az a Tokaj veszedelmes hely. Minden tokaji vásáron összezördülés támad zsoldosok és vásárosok között. Évek óta alig van hegyaljai vásár vérontás nélkül.

– Mit csináltak már megint?!

Szalontai tagoltan beszél, szavai szinte koppannak:

– A zsoldosok ma délelőtt a vásáron fosztogatni kezdtek, mire a vásárosok védekeztek. A császáriak belelőttek az összeverődött emberekbe. Erre az egész tér rárohant a katonákra. Mi, ardaiak elég sokan voltunk ott; a tokajiak segítségére siettünk, és kiűztük Tokajból a császáriakat. Ez annál könnyebb volt, mert a katonák közül a magyar legények egy szálig átállottak hozzánk, élükön Tokay Ferenc hadnaggyal, aki történetesen Tokajból való, és ezért nem a feletteseivel, hanem a megtámadottakkal érzett együtt. Hát ez most már felkelés, kegyelmes uram.

Most már vagy fellángol az egész ország, vagy a kegyelmességednél vendégeskedő császáriak holnap megrohanják Tokajt, és valamennyiünket karóba húznak.

Rákóczi csak a szavak végeztére fogta át, mi is történt. Az első mondatok még megbénították gondolkodását, ezért hallgatta végig szótlanul, mozdulattalanul az ijesztő hírt. Hanem amikor Szalontai befejezte, felpattant. Felállt a végardói bíró is.

– Ember! Megháborodtak?!

Előbb nem tudott egyebet mondani. Izgatottan fel-alá járkált, majd szembeállt a bíróval. Az alacsonyabb volt nála. Két karjával ragadta meg a két vállát. Nagyon halkan, mint egyetlen lehetséges tanácsot adta:

– Fussanak, amíg lehet. Dujardin ezredes most még semmiről se tud. Odabent táncol a feleségemmel.

Szalontai felütötte a fejét, szemei csillogtak a gyertyafényben.

– Tehát el kell fogni Dujardin ezredes urat. Itt, kegyelmességed házában el lehet fogni az ezred egész tisztikarát. Nekem van hozzá elegendő emberem. Körös-körül minden bokorban fegyveres kuruc várja a jelt. És akkor van jó néhány napunk, amíg új császári ezred érkezik. Mert ha valamennyi tisztet elfogjuk, akkor a zsoldosok szétszaladnak.

Rákóczi szinte ellökte magától a bírót.

– Micsoda őrület? Az én házamban? Az én vendégeimet? Mit remélnek? Miben bíznak? Ha ezt meg mernék tenni, élve nem marad senki a Hegyalján...

Fel-alá járkált, és csak úgy morogva tette hozzá:

– Engem is bajba sodornak... Nem volt elég a nagyapám? Az apám? Az anyám?

Erre Szalontai hangja megváltozott. Mintha ráolvasta volna Rákóczira a kötelességet:

– Kegyelmességednek nincs más választása, mint hogy kihúzza a kardját, és a mi élünkre álljon. Ha Rákóczi herceg áll a Hegyalja felkelt népe élén, akkor az nem a parasztok zendülése, hanem a nemzet felkelése, és mielőtt a császár felocsúdnék, mellettünk áll az egész ország: a nemesek, a parasztok, még a nagyurak is, hiszen már senki sem érzi biztonságosnak az életet ebben az országban. Rákóczi Ferenc sem érezheti magát biztonságban. Mi mást tehet, mint hogy a vezérünk legyen?

Rákóczi, mintha tagjai elzsibbadtak volna, dermedten állt és nézett Szalontai szemébe. Alig tudta kipréselni torkán a két szót:

– Hogy én?

– Ki más? – vágott vissza a kísértő hang. – Zrínyi Péter unokája, Rákóczi Ferenc és Zrínyi Ilona fia, Thököly Imre nevelt fia...

Ha Szalontai a beszéd hevében nem mondja ki Thököly nevét, akkor Rákóczi bizonyára hosszasan kezdte volna magyarázni, milyen esztelen veszélynek teszi ki magát, aki kaszával-kapával vagy legföljebb egy szál karddal fut neki a császári ágyúknak. Thököly nevének említése azonban mindig indulatos ellenérzést váltott ki belőle. Amit Szalontai nem sejthetett, Rákóczi gyermekkorától fogva gyűlölte Thököly Imrét. Kisfiúként élete nagy sérelme volt, és az is maradt mindhalálig, hogy özvegy édesanyja férjhez ment a nála sokkal fiatalabb felkelő vezérhez, ahhoz a kalandos ifjú emberhez, akit országszerte „kuruckirály"-nak neveztek. Zrínyi Ilona fia méltatlannak érezte anyja szerelmét a szerinte pénz- és asszonyvadász, ráadásul mindenben felelőtlen Thököly iránt, akit idővel, emlékirataiban, „anyám ágyába kúszott kígyó”-nak nevezett. A nagy sérelmet még fokozta, hogy amikor Zrínyi Ilonát gyermekeivel együtt elfogták, az anya hajlandó volt Bécs kezében hagyni a gyermekeket, ha neki megengedik, hogy külhonban bujdosó férje után mehessen. Nyilván azóta is együtt élnek valahol a hontalanságban. Míg fiát a jezsuiták nevelték a császár hű alattvalójának, leánya – Ferenc húga – egy francia származású német gróf felesége lett. Nagy hírű anyjukról, Bécs egykor rettegett harcos ellenségéről azóta alig-alig is hallottak. Mintha férje mellett nem is törődnék első, méltó házasságából származó gyermekeivel. Ferenc tehát már a kínos emlékek folytán sem akart az ő utóduk lenni, s legkevésbé akart azon az úton járni, mint Thököly Imre. Holott ez a Szalontai és általa ki tudja, milyen sokan, éppen ezt várnák el tőle.

Indulatosan vágott a végardói bíró szavába:

– Hallja-e? Ha én most elkiáltom magamat, hogy itt a házban a veszedelem...

Amaz hökkenten elhallgatott, de azután kihúzta magát, és szembe nézett a herceggel.

– Akkor a császári tiszt urak engem felaprítanak... vagy elfognak, és az ablak alatt karóba húzatnak... De kegyelmességed nem fogja elkiáltani magát. Rákóczi ne tudná, hogy a nép várja őt?

A nép! A nép! Az ismeretlen nép, amelyet annak idején annyit emlegetett az édesanyja! Meg a nemzet! A jogok, amelyekért életét adta a nagyapja, börtönt viselt az apja! Az az egész világ, amelynek múltjáról és reményeiről írt Zrínyi Miklós, a nagyszerű dédnagybácsi! Hát mi köze neki néphez, nemzethez, jogsérelemhez? Egy Bécsben nevelkedett fiatalember, messze földek leggazdagabb nagyura, német herceg úr veje, aki itteni várkastélyában most éppen a császári hadak francia tisztjeit vendégeli. Hogy jut eszébe a népnek, ennek a Szalontainak is, éppen őtőle elvárni, hogy az életét tegye kockára egy merőben reménytelen ügyben?

De azért a szavaktól hirtelen hangot váltott, és szinte magyarázóan mondotta:

– Ide hallgasson, Szalontai György. Annak a népnek fogalma sincs arról, mi van a világban. Kegyelmeteknek fogalmuk sincs a császár erejéről. Hatalmas birodalmak nem bírnak vele, nemhogy néhány száz vagy néhány ezer elkeseredett falusi. A háború viseléséhez jó fegyverek kellenek, hatalmas szövetségesek és teméntelen pénz. Maguknak egyik sincs. Rettenetes ostobaság volt, amit Tokajban csináltak, még ha talán igazuk is volt. De az igazság puskapor nélkül vajmi keveset ér. A maguk élete ettől kezdve veszélyben van. A kegyelmed élete is veszélyben van. Itt, az én házamban is, és akkor is, ha visszamerészkednék Végardóra. De ha itt találják, akkor az én életem is veszélyben van. Higgye el nekem, hogy most az egyetlen okos és józan cselekedet, ha Tokajból még ma éjjel eltűnik mindenki, aki részes volt a rebellióban. Van éppen elég bujdosó az erdőkben. Okosabb, ha kegyelmedék is elbujdosnak. Azok a bokorban rejtőző fegyveresek is tűnjenek el gyorsan, mert Sárospatak tele van zsoldosokkal.

Ahogy higgadtan, egyre higgadtabban beszélt, úgy ült ki a csüggedés Szalontai bajszos tekintetére. Végül is sóhajtott:

– Csalódtunk volna Rákóczi Ferencben?

Erre a hangra már megint ágaskodni kezdett Rákócziban az indulat, de keményen parancsolt magának. Tudta, hogy veszekedő emberek sehogyan sem érthetik meg egymást. És jobb lenne, ha őt megértenék azok, akiknek nevében itt áll előtte ez a Szalontai.

– Én soha nem mondottam sem kegyelmeteknek, sem senki másnak, hogy tőlem bármit várhatnak. Én őfelsége a császár hűséges alattvalója vagyok.

Ezekre a szavakra mintha Szalontai válla lejjebb esett volna, fejmozdulata mintha tiltakozó nemet intett volna. Némán megfordult, indult, de az ajtótól még visszafordult, és köszönés helyett ezt mondta:

– Ennél szomorúbbat nem mondhatott volna Rákóczi Ferenc.

És elment.

Rákóczi pedig visszalépett a nagy íróasztalhoz, és belezuhant a trónusra emlékeztető karosszékbe. Remegett, mintha a hideg rázná. Arra gondolt, mi lenne, ha holnap idejönne egy másik Szalontai, vagy bárhogyan is hívják... azután holnapután egy harmadik. És mind ugyanazt várná el tőle. Talán az apja is azért keveredett veszélybe... talán már a nagyapjának is ezért kellett vérpadra lépnie. Valakik elvártak tőlük valami lehetetlent. És nem volt elegendő tanulság az a vérbe fulladt vágyakozás, amelynek felelőtlen kuruc királya Thököly volt? Nem volt elegendő tanulság, hogy Zrínyi Ilona a maga megvívhatatlannak hitt munkácsi várában, jó fegyverekkel és lelkes katonákkal is csak három évig tudta húzni a császár ellenében? Mi más következhetnék most? Vérpad a vezéreknek, karó a népnek. Bécsújhelyt ott van az a családi cella, amely már várja a Zrínyiek és Rákócziak leszármazottját. Már a porkoláb is ki van jelölve, hiszen éppen az a Lehmann kapitány megy innét várparancsnoknak Bécsújhelyre. Még jó, hogy nem is sejti, kivel és miről beszélt most a vendéglátó házigazda.

Nem tudott volna számot adni, meddig ült a karosszékben, meddig bámult a kettős gyertyavilágba. Akkor vette észre, hogy szeme is fáj a fénybe nézéstől, amikor lebbent az ajtó függönye, és belépett Charlotte-Amélie. Felpattant, elébe sietett és átölelte.

– Csomagoljunk. Hajnalban indulunk.

Az asszony nem is csodálkozott. Hiszen ő is ugyanezt kívánta. Hiszen félt a sárospataki kísértetektől. És minél tovább maradt el a férje, annál inkább sejtette, hogy kísértésekkel vívja küzdelmét. Helyes, jobb azonnal elutazni.

– Hová?

– Bécsbe. Aki itt marad, az vagy gyilkos lesz, vagy áldozat. A tiszteket azonban hajnalig itt tartjuk, amíg odakint el nem fut, aki futni akar. A zenét, a táncot folytatni kell, de te közben csomagoltass.

Felesége is úgy vélte, hogy ennél okosabban nem cselekedhetnek. Mindenesetre együtt indultak vissza a vigadók közé, hogy az asszony majd később intézkedjék a korai utazás előkészítéséről.

Később az italos asztalnál Rákóczi aprókat iszogatva beszélgetett Dujardinnal és a két kapitánnyal. Odakint még új meg új táncba kezdtek, de már így késő éjszaka sokan üldögéltek az ivóasztalok mellett is. A háziasszony pedig sehol sem volt látható. Charlotte-Amélie a cselédek közt intézkedett csomagolásról, indulásról.

Rákóczi igyekezett nagyon óvatos lenni, mert az ezredes afelől érdeklődött, nincs-e nyugtalanság a vidéken. Úgy látszik, Dujardinnak szöget üthetett a fejébe a házigazda gyors eltávozása a táncolók közül. És az is meglehet, hogy a visszatért herceg arca dúltabb, mintsem szeretné. Rákóczi ugyan fiatal ember volt, nem lehetett még nagy tapasztalata az igazán óvatos viselkedésben, de a jezsuiták tanítványaként nőtt fel – és mindig is jó tanítvány volt –, tehát tudta, hogy az érzéseket és gondolatokat el kell titkolni. És azokat az ismeretlen embereket, akik csalódtak benne, mert semmiképpen sem akar a vezérük lenni, okvetlenül meg akarta menteni. Ez a tokaji zendülés ma volt. Az agyonvert zsoldosok már nem panaszkodnak, az életben maradottak, úgy látszik, mostanáig még nem kérték a Dujardin-ezred segítségét. De ha nem bírnak a zendülőkkel, akkor holnapra már ideérkezik a hír... És akkor Rákóczi vendégei azonnal riadóztatnak, és lekaszabolják Rákóczi elkeseredett jobbágyait. Addigra azoknak a jobbágyoknak és jobbágysorsú ármális nemeseknek szét kell futniuk az erdőkbe-hegyekbe. S akkorra már Rákóczi maga is rég útban akar lenni Bécs felé.

Dujardin kérdésére tehát azt válaszolta, hogy a jobbágyok ugyan mindig mindenütt elkeseredettek, de nem hinné, hogy ezen a tájon jobban fenyegetne egy zendülés, mint bárhol a világban.

– Tudja, ezredes úr, ezek saját bőrükön érezték már, hogy rosszul jár, aki moccan. Meg azután éppen kegyelmedék jól őrzik itt a nyugalmat. Mit is érne a paraszt indulata, ha nincs, aki az élükre álljon? És ki akarna annyi példa után Bécsújhelyben vérpadra lépni?

Dujardin kupáját forgatva kezében, elgondolkodva nézett az előtte lebegő gyertyafénybe.

– Pedig Versailles-ban ugyancsak örülnének, ha akadna itt egy elszánt pártütő, aki a maga javára akarná kihasználni az örökös elégedetlenséget. Versailles alighanem háborúra készülődik Bécs ellen. Jó lenne Lajosnak egy szövetséges a bécsi császár háta mögött.

Rákóczi gyanakodva nézett az ezredes szemébe. Vajon miért mondja ezt neki? Arra számít talán, hogy a herceg elszólja magát? Talán azt hiszi, Rákóczi Ferenc titokban a maga javára szeretné „kihasználni az elégedetlenséget”, és míg a császár zsoldostisztjeit vendégeli, a császár ellenségeit pártolja? Vagy lehetséges, hogy ez a zsoldosvezérnek szökött francia úr a lelke mélyén Versailles-jal érez, és Versailles számára remél itt szövetségest?

Életveszélyes lehet a könnyelmű válasz. És nagyon helyes volt az elhatározás, hogy kora reggel már indulnak is egyenest Bécsbe.

Már éppen azzal akarta elütni a feleletet, hogy közölje a tisztekkel, mennyire nem érdekli őt, mi is történik itthon, hiszen már útra készen áll. De még mielőtt bármit mondhatott volna, az ezredes szavaira Lehmann kapitány szólalt meg:

– Isten mentsen bármelyik népet, hogy fejjel menjen a falnak. Talán jobb is lenne a legelső jelre vérbe fojtani a legcsekélyebb megmozdulást is, mint megvárni, amíg minden ég körülöttünk, mert akkor egy egész nemzet pusztulhat bele.

Rákóczi észrevette, hogy miközben beszél, ujjai mozognak, az ajka is egy egészen kicsit rángatózik. A tanult orvosok az efféle apró rángásokat „neuraszténiá-nak” nevezik. Kemény életet élő zsoldosok között ritkaság az ilyesmi; inkább papok, professzorok és hasonló, könyvek közt élő emberek tulajdonsága, legalábbis a doktorok szerint. Hanem amit Rákóczi nem tudott, az az volt, hogy Lehmann kapitány igen-igen rászokott a zsoldosok közt elterjedt dohányzás szenvedélyére. Ha nem szorongathatta a pipáját, nem szívhatta-fújhatta a dohány csípős füstjét, és tábori-kocsmai módra nem köphetett hozzá nagyokat, akkor alig-alig tudott nyugton ülni. Ilyen előkelő táncos estén azonban elképzelhetetlen lett volna finom nők jelenlétében pipázni. Hiszen a templomokban is kiprédikálják a dohányosokat. Ebben egyetért katolikus plébános és kálomista prédikátor: a dohány az ördög találmánya. Mielőtt a zsoldosok elterjesztették, bíróság elé került a pipázó ember, és büntetésül a pipa szárát az orrán verték át. A zsoldosokkal persze nem lehetett ilyen csúfságot cselekedni, már csak azért sem, mert tisztjeik közt is egyre több volt a dohányos. Odakint a táborban esti beszélgetésekkor még Dujardin ezredes is rápöfékelt; Longueval meg a többiek sem vetették meg bor mellé a dohányfüstöt. De nekik nem hiányzott, ha nem gyújthattak rá. Lehmann azonban, ha nem ült lóháton, vagy nem a kantin leányaival űzte idejét, bizonytalanul érezte magát pipája nélkül. A dohány fontosabb volt neki a bornál is. Nem ízlett az étel, ha utána nem gyújthatott rá; és ha szívhatott a pipából, akkor jól el volt éhesen-szomjasan is. Füstre éhezve olyanok voltak mozdulatai, mint a tudós orvosoktól neuraszténiásoknak nevezett könyvolvasóké.

Rákóczi azonban csak az apró mozdulatokat vette észre, és a szavakat hallotta, amelyek arra vallottak, hogy a kapitány hajlandó lenne a legcsekélyebb megmozdulásra vérfürdőt rendezni a parasztok között. Lehetséges, hogy holnap már ő fogja halálra keresni Szalontai Györgyéket. Csak legyen elég eszük és józanságuk még ma éjjel jól elrejtőzni.

Rákóczi úgy gondolta, hogy valamennyi tiszt hasonlóképpen gondolkozik, mint Lehmann kapitány. Annál óvatosabbnak kell lenni és sehogyan sem válaszolni Dujardin ezredes szavaira, de úgy, hogy a nem válaszolást se vegyék észre. Meglepő volt azonban, ahogy a kapitány szavaira Longueval válaszolt. A kemény arcélű belga tiszt mintha mosolyogna a szavakra, s így beszélt:

– Tudj’ isten... talán ha magyarnak születtem volna, az első jelre magam is fogom császári kardomat, és odaállok életre-halálra a nép mellé, De mivel bölcs politika folytán idegen vagyok, tehát ugyanezzel a császári karddal széthasítom a vakmerőket.

Mi ez? Kihívás? Vagy ennek a Longuevalnak a múltjában veszedelmes titkok rejtőznek? Hiszen Belgium ugyanolyan leigázott tartomány, mint Magyarország. Ott a madridi Habsburgok ülnek, mint itt a bécsi Habsburgok. A kétfejű sasnak két feje van: egy német és egy spanyol. Rákóczi nem tudta megállni, hogy hirtelen kérdéssel ne forduljon feléje:

– És ha Belgiumban szolgálna, kapitány úr? És a belga nép?

Longueval nagyot ivott a kupából, és csak azután válaszolt:

– Nem szolgálok Belgiumban. Még Dujardin ezredes úrnak sem volt kedve otthon, Versailles-ban katonának lenni. Lehmann kapitány úr sem szolgál Pomerániában, de még csak őseinek Elzászában nem. Itt csak a kegyelmes herceg úr van itthon.

– Hajnalig – mondotta erre nyomatékkal Rákóczi.

A tisztek kérdően néztek rá. Lehmann kifelé is pillantott, túl az ablakon, a nyári égboltra, amelyen már derengeni kezdett a hajnal.

– Nekem sincs kedvem itthon szolgálni – magyarázta a házigazda. – Nekem is félelmetes, amitől az urak, úgy látszik, nagyon is tartanak. És ha itt valakit a paraszt ellenségének tarthat, az nyilván a földesúr. Jobb nekünk Bécsben, amíg őszentfelsége hűséges katonái védik a nyugalmat, az én birtokom nyugalmát.

– Megvédjük – bólintott Dujardin.

Nemsokára a hintó ott állott a bejárat előtt. Hátuljába izmos kezek nagy csomagokat rámoltak be. A négy ló nyihogva várta az indulást, a kocsis is fent ült már a bakon.

A vendégek közben már tudomást szereztek, hogy ez az estély a hercegi házaspár búcsúja volt: ők most egy időre bécsi otthonukba költöznek. Charlotte-Amélie közben már át is öltözött úti ruhába. Nem lesz kellemes ilyen kialvatlanul elindulni a hosszú útra, de talán a nagy szíjazatok közt hullámzó óriási kocsiban egymás vállán még egy kicsit aludni is tudnak. Most mindenekelőtt búcsúzni kell. A vendégsereg letódult a kocsi köré, elöl Dujardin ezredessel. A herceg vele fogott kezet, a többiektől kézmozdulattal búcsúzott. Azután előbb a feleségét segítette föl a hintó hágcsóján, majd ő is felszállt és leült, mögötte becsukódott az üveges ajtó. Erre két csatlós felugrott hátul a csatlóra, megkapaszkodtak a fogantyúban, és a kocsis nagyot cserdített ostorával. A vendégsereg kétfelé vált, és a kocsi lassan megindult, majd lefordulva az országút felé vezető széles utcára, átgördült Sárospatak házai között. Az ilyen gyors kocsi ilyen jó lovakkal három nap alatt már Bécsben is lehet.

Amit a vendégek nem tudtak, és amit a kocsiból sem láttak, azok a másféle búcsúzók voltak, akik túl a város házain, a kis erdő fái mögött, bokrok mögé húzódva figyelték, hogy Rákóczi menekül előlük. Ott volt Szalontai György is, vele néhány tucatnyi bajszos-borostás férfi, némelyiknek puska a kezében. Ezek nem mehetnek haza, mert mostantól fogva Rákóczi várának vendégei halálra fogják keresni őket. Hiszen ma már mindenki tudja errefelé, hogy Tokajban sok zsoldost agyonvertek. Hanem a zendülésből mégsem lehet lázadás, mivel aki a reménységük volt, az előlük menekül.

Némán néztek a messzeségbe tűnő hintó után.

A hintóban pedig Rákóczi arról beszélt a feleségével, hogy talán az lenne a leghelyesebb, ha Bécsben kérelmeznék, hogy országnyi birtokukat elcserélhessék valami nyugodalmasabb vidéken – talán Sziléziában – fekvő birtokra. Akár kisebbre is, de olyanra, ahol nyugodalmasan lehet élni. Ahol nincsenek kísértetek.

RÖVID BESZÉLGETÉS LÉMAN ÚRRAL

Az első napon ennyit mondott el Léman úr, a nyugalmazott francia ezredes.

– Azt hiszem, mára elég is lesz – fejezte be. – Ha érdekli, holnap folytathatom.

– Nagyon is érdekel – vallottam. – Hiszen amit elmondott, az ismereteim szerint nagyjából megfelel a történelmi igazságnak, ön, hogy úgy mondjam, csupán dramatizálta, vagyis kitalálta hozzá a vélhető helyzetet és a helyzetben a párbeszédeket. Rákóczi a tokaji felkelés hírére valóban Bécsbe menekült fiatal feleségével. Birtokait valóban el akarta cserélni külföldi birtokokra. Ahogy az ön szavait hallgattam, el tudtam képzelni azonnal, hogy így kezdődhetnék egy Rákócziról szóló film.

– Gondolkozhatunk filmben is, talán magam is így látom, de a film csupán kommunikációs eszköz. A fontos az, hogy drámában gondolkozzunk. Ez történelmi dráma egy emberről, aki el akar menekülni a történelmi szerep elől, de a történelem nem hagyja magát. A történelem utánanyúl az embernek, előle nem lehet elbújni. Erről szóló példabeszéd Rákóczi útja egészen addig, amíg végül is vállalja a feladatot. Ennek a példabeszédnek pedig a dráma a megfelelő formája. Nem vette észre, hogy egy első felvonás végződik azzal a jelenettel, amikor Rákóczi elfut a feladat elől? A történet folytatása ezzel elő is van készítve. Előttünk állnak a személyek: a menekülő herceg, a gyönyörű ifjú feleség és a két kapitány: Longueval és Lehmann. Ezek a történelem eszközei a továbbiakban. Ezt a drámát meg lehet írni a film számára, hiszen sok a látványos eleme, de akkor is dráma, ha színpadra állítjuk, ha regény formában olvassuk, vagy a rádió számára láthatatlan beszélgetésekké alakítjuk. Az első felvonás befejeződik azzal, hogy a herceg elmenekül Sárospatakról. A második felvonás sokkal szélesebb körű, ez már az európai történelemben játszódik Bécstől Versailles-ig. A történelem utánanyúl Rákóczinak. De erről majd holnap.

Másnap délelőtt tehát újra ott ültem Léman úrnál, aki francia konyak mellett, francia cigaretták füstjében így mondta el a történet második részét:

MÁSODIK RÉSZ

BÉCSBEN ÉS VERSAILLES-BAN

Ez a Habsburgok barokk Bécse. Közepén a Stephans-dóm gótikus felkiáltójele. Közel a székesegyházhoz valamikor mély árok volt, amelyet azonban már régóta feltöltöttek, és helyén kis palotákkal körülvett tér áll, de azóta is Ároknak – németül Grabennek – nevezik. A téren a legutóbbi pestisjárvány szerencsés elmúltakor az égnek hálaként emelt Szentháromság-szobor. A Szentháromság tekervényes, túldíszített szem- és lélekizgató barokksága jelzi, mit változott az ízlés a régebbi idők gót nagyszerűsége, a Stephans-dóm megnyugtató fenségessége óta. Őszentfelsége Lipót császár birodalmában a túl gazdag hercegek és grófok, a túl hatalmas egyház, a túl erőszakos generálisok hivatalos stílusa a barokk: erre vallanak a Graben és a környező kis utcák úri házai, de ezt érzik magukénak a hatalmasok árnyékában egyre gazdagodó polgárok is, akiknek házai távolabbi körökben környezik a főtereket. Ezek a bécsi polgárok bíznak uraikban, és istenítik császárukat, minthogy világméretű erőszakosságaik nyomán még a bécsi szatócs is egyre gazdagodik. A főváros igazi nagyvárossá formálódott: utcái kövezettek, épületei tiszták és gondozottak, a rendre fegyelmezett fegyveres őrség vigyáz. A császár hivatalai és hivatalnokai gondot viselnek a birodalomra és Bécsre. A hivatalok fölött pedig ott áll a császári otthon, a Burg. A Graben végénél nyílik a nemrég még faszénárusok piaca, ma is úgy hívják, hogy Szénpiac – Kohlmarkt –, de a szénégetők már rég eltakarodtak onnét: díszes tér ez, körös-körül a főhivatalok épületei, és ha az ember a Grabenről befordul a Kohlmarktra, szemben áll a Burg főbejáratával. Előtte vértes őrség. Ott lakik a császár. De ott tartja megbeszéléseit a Titkos Tanács is. Ez a Titkos Tanács minden főhivatal felett áll. A legeslegnagyobb birtokok urai, a hadsereg legbefolyásosabb körei, az egyház legilletékesebbjei küldik oda legmegfelelőbb embereiket. Őszentfelsége bízik a Titkos Tanácsban. Ez nem hivatal, csupán tanácsadó szerv, de a birodalomban az történik, amit a Titkos Tanácsban elhatároztak. A hivatalok általában nem is tudják, kik a tagjai. A rendelkezések nem tőlük érkeznek, hanem közvetlenül a császártól, vagy olyan rejtelmes utakon, amelyeket nem tekint át az íróasztaloknál ülő tisztviselő vagy az alsóbb katonai alakulatoknál szolgáló tiszt. Hiszen a hivatalokban sem tudják, hogy melyik íróasztalnál ül a Titkos Tanács embere; a zsoldosseregek vezérkarában sem szokták tudni, melyik ezredes vagy esetleg csak kapitány kapja az utasításokat közvetlenül a Burgból.

A Titkos Tanács tagjai pedig tudják magukról és egymásról, hogy mögöttük a birodalom legnagyobb hatalmasságai állnak, azoknak felelősek, amikor tanácsot adnak őszentfelségének a császárnak, azaz a császár nevében határoznak és rendelkeznek.

Méltóságos nagy teremben ülésezik a Titkos Tanács. A kétszárnyú ajtóval szemközti falon Lipót császár életnagyságú képe, fölötte faragott, aranyra festett kétfejű sas: a birodalom és az uralkodóház jelképe. A kép alatt az elnöklő bíboros érsek, tőle indul a hosszú asztal, amely körül magas támlájú karosszékekben ülnek a nagy parókás urak, valamennyien fekete selyemben. Fekete selyem egyenruhában a generálisok, fekete selyemreverendában a papok, fekete selyemkabátban a civilek. Legtöbbjük a divat szerint pödört bajuszt és álluk alól ereszkedő rövid, hegyes szakállt visel. Ilyen parókája, bajsza és szakálla van a képen a császárnak is.

Őszidő van, a nagy ablakokon túl lassú cseppekben hull az eső. De még nincs hideg, hogy a kandallókba befűtsenek, és nincs olyan sötét, hogy meggyújtsák a kandeláberek gyertyáit. A tanácskozók előtt papírköteg, kalamáris, tollak. Mindenki figyel. Itt mindig fontos ügyekről van szó, itt életről-halálról, háborúról-békéről, sokaknak felemeléséről vagy eltiprásáról döntenek.

Most egy katona beszél. A császári hadak tábornagyainak egyike. Szava hangos, beszédmódja erőteljes. A háború lehetőségeiről van szó. Versailles készülődik, és csak alkalomra vár, hogy nyugat felől megtámadja a birodalmat. Észak és kelet felől pillanatnyilag nincs veszély: a félelmetes svéd hatalom és a hirtelen naggyá nőtt orosz hatalom egymással van elfoglalva, egyelőre nem is várható, hogy véget érjen a svéd-orosz ellenségeskedés. Ez pedig hasznos a birodalomnak. Ha ezek békességben élnének, akkor a francia Lajos könnyen találhatna szövetségest akár a svéd Károlyban, akár az orosz Péterben. Így azonban Versailles-ban csak arra számíthatnak, hogy egy háború kitörése esetén felkelés tör ki valamelyik tartományban. És erre a lehetőségre számítani is kell, leginkább a magyarlakta vidékeken, tehát Magyarországon és Erdélyben. Pillanatnyilag a legveszélyesebb lenne egy újabb magyar felkelés, mert megtörténhet, hogy ezt tekintené Versailles a megfelelő alkalomnak, a lázadók mellett beavatkoznék, és akkor kétfelé kellene háborút viselni. Tehát a keleti tartományokban meg kell sokszorozni a helyőrségeket, hogy ne is gondolhassanak megmoccanásra. A legnagyobb kíméletlenségre van szükség, a nép szüntelen rémületben tartására.

Amikor a tábornagy egy lélegzetnyi szünetet tart, az egyik civil főtisztviselő – pénzügyi ember – megjegyzi, hogy fokozott félelemkeltés esetleg fokozott indulatokat vált ki. A múlt évben is az a hegyaljai zendülés megmutatta, hogy bármely ponton váratlanul kitörhet a rebellió, amelyről Versailles ugyanúgy értesül, mint Bécs.

A tábornagy úgy bólint, mintha a közbeszóló őt igazolná. A hegyaljai zendülés is bebizonyította, mennyire kell vigyázni. Azt a zendülést néhány nap alatt vérbe fojtották. Dujardin ezredes kitűnően irányította a rendcsinálást. A résztvevők egy részét karóba húzták. A Hegyalján rend és csend van. Dujardin ezredest méltán nevezték ki tábornokká. De még sok ilyen Dujardin-ezredre van szükség. Nem szabad elfelejteni, hogy a hegyaljaiak nagyobbik része sem kerülhetett az igazságszolgáltatás elé: elmenekültek az erdőkbe, a hegyek közé. És Magyarország-szerte sok búvóhelyen lappanganak régóta üldözött személyek, akik csak alkalomra várnak. Még a szerencsésen felszámolt Thököly-féle nagy lázadás ideje óta is sokan bujkálnak.

Egy másik pénzügyi férfi megkérdezte, hogy ezeknek a bujkálóknak miféle fegyvereik lehetnek? És van-e pénzük?

Erre a tábornagy kérdően nézett egy másik generálisra, aki nemrégen még Magyarországon teljesített szolgálatot, tehát jobban ismeri a körülményeket. Az a vállát vonogatta, majd halk hangon arról beszélt, hogy az erdőkben és hegyek közt bujkálóknak vélhetőleg igen kevés a fegyverük, az is inkább kard, mint puska. És a puskájukhoz sem lehet túl sok puskaporuk. De ez egyáltalán nem bizonyos, mert néha itt-ott egy csapat kitör az erdőkből, megtámadja a katonákat és órákon keresztül is tudnak tűzharcot vívni. Tehát lehetséges, hogy titkos puskapormalmaik is vannak. Még csak azt sem lehet bizonyosan tudni, hogy ezek a különböző vidékeken bujkálók tudnak-e egymásról, vagy éppen van-e valahol közös lázadóközpontjuk, ahol áttekintik erejüket. És a legkevésbé lehet tudni, hogy a mindig megbízhatatlan magyar földesurak közül ki pártolja őket. Eddig nem lehetett nyomra bukkanni, de majdnem bizonyos, hogy egyes magyar urak pénzzel, élelemmel, ruházattal segítik a bujkálókat. A leggyanúsabb Bercsényi Miklós gróf, de eddig őrá sem lehetett semmit sem rábizonyítani.

– És Rákóczi? – kérdi élesen egy hang az asztalvégről.

Erre minden szem egy jezsuita atya felé fordul: a Rákóczi-ügynek ő a szakembere. Lassan, megfontoltan, magyarázó hangon beszél:

– A jelentések szerint a hegyek közt bujkálók Rákóczit várják, hogy álljon az élükre. Ugye, tábornok úr? – És az előbb szóló, a magyarországi helyzettel legismerősebb katonára néz. Az megint a vállát vonogatja.

– Hogy mit gondolnak a hegyek között, arról csak találgatni lehet. A zsoldos nemigen mer a hegyek közé menni. Akik megpróbálták a rejtekhelyeken elérni a bujkálókat, vagy sohase jöttek vissza, vagy vakrémülettel rohantak ki az erdőkből. A zsoldosok félnek az erdőktől. De az is igaz, hogy a titkos ügynökök mind azt állítják, hogy a falvak népe Rákóczira vár. Sokan azt hiszik, hogy Rákóczi is pénzzel segélyezi a bujkálókat, de erre sincs semmilyen bizonyítékunk.

A szót újra a jezsuita veszi át:

– Annyi bizonyos, hogy Rákóczi nem került rossz hírbe a hegyaljai zendülés idején sem. Amint Tokajban kitört a rebellió, Rákóczi és felesége Bécsbe sietett, és őszentfelségétől kért védelmet a lázadó parasztok ellen.

Az egyik pénzügyi főember azt is tudta, hogy Rákóczi kérelmezte, cseréljék el birtokait német területen fekvő birtokokra.

A jezsuita bólint.

– Mi javasoltuk, hogy a kérelemnek ne tegyenek eleget. Ha Rákóczi Ferenc távol van Magyarországtól, sohase derül ki, mit is érez, mit is gondol valójában. Rákóczi a mi tanítványunk volt, mitőlünk tanulta, hogyan kell megőrizni a lélekben rejtező titkokat. De nekünk megvan a módszerünk arra is, hogy a titkos érzések és gondolatok a tudomásunkra jussanak. Ha Rákóczi eddig hű volt, mindent el kell követnünk, hogy ne legyen az.

Az elnöklő bíboros-érsek mosolyog, egy-egy fej bólint, de a legtöbben nem értik. Kérdően néznek a jezsuitára. Az pedig magyarázza:

– Uraim, mit csinálunk mi egy hűséges, megbízható Rákóczival? Tehertétel az egész birodalom számára. A kivégzett Zrínyi Péter unokája, a rebellis Rákóczi Ferenc fia, az ellenünk harcoló Zrínyi Ilona fia, a birodalomellenes eszméket megfogalmazó Zrínyi Miklós dédunokaöccse azzal a puszta ténnyel, hogy van – talán még akaratán kívül is, akarata ellenére is lázító hatású. Ő maga a lehető rebellió reménye. Egy hűtlen Rákóczit azonban le lehet fejezni, és ezzel reménye vész a rebelliseknek. A Rákóczi-vagyon mindig lehetséges pénzügyi háttere egy lehető lázadásnak. Ez a vagyon, ha jól gazdálkodnak vele, a birodalom egyik legnagyobb hatalmassága lehet: a Rákóczi-, Zrínyi-, Lorántffy-, Báthori-birtokoknak közös örököse több mint egymillió hold ura, több millió jobbágy ura, több százezer kardforgatáshoz értő köznemes példaadója. Amíg ez a vagyon létezik, addig létében hordja egy lázadás veszedelmét. Egy jól előkészített hűtlenségi per után ez a vagyon a kincstáré.

Ahogy a jezsuita beszélt, egyre több arcra ült ki a kormányzási bölcsesség megértésének képe, egyre több fej bólintott igent. Az elnöklő bíborosérsek mosolya is átformálódott az elismerés és egyetértés képévé.

Amikor az okfejtés befejeződött, a tábornagy, aki a háborús veszélyt vázolta, megjegyezte:

– Ez azonban nem katonai feladat.

– Nem, generalissime, ez valóban nem katonai feladat – értett egyet vele a jezsuita. – Ez a mi együttműködésünknek a feladata. Előbb fel kell deríteni Rákóczi igazi érzelmeit, azután olyan helyzetet kell teremteni, amelyben érzelmei szerint cselekszik, a cselekedetet ismernünk kell, le kell lepleznünk, és a kétségtelen tények alapján lehet azután bírósági eljárást lefolytatni.

A nagy parókás fejek egymás után igent bólintottak.

Körülbelül ugyanebben az időben Rákóczi Ferenc bécsi otthonában vendégeskedett az a Bercsényi Miklós gróf, akit a Titkos Tanácsban felettébb gyanús férfiúnak mondottak, akiről azonban semmilyen igazán terhelő adatot nem lehetett tudni. Alighanem azért volt eleve gyanús, mert hangosabb természetű volt, mint a legtöbb magyar gróf, és nemegyszer vádaskodott bécsi hatóságok előtt a zsoldosok garázda viselkedése miatt. Az igaz, hogy mindig igaza volt, és mindig bizonyítani tudta, amit mondott. De hát a többi gróf is tudott ezekről az erőszakosságokról, falvak kirablásáról, emberek megkínzásáról vagy éppen oktalan legyilkolásáról, mégsem háborogtak miatta. Ki ne tudná, hogy az ilyen magatartás hozzátartozik a zsoldosok természetéhez? Aki másféle természetű ember, az nem csap fel zsoldosnak. Zsoldosok nélkül pedig nem lehet fenntartani a birodalmat. Bercsényi háborgása tehát eddig csak annyi eredményt ért el, hogy gyanús embernek tartották, aki gróf létére alighanem együtt érez az erdők bujkálóival. A gazdag nagybirtokos úr egyébként gyakran járt Bécsben, mulatozós hírű volt, megfordult az osztrák hercegek és grófok otthonaiban is, onnét ismerte Rákóczit, akinél körülbelül tíz évvel idősebb volt, de a nagy testű, pödört bajszú, ifjan már kopaszodó, piros arcú Bercsényi még ennél is sokkal korosabbnak tetszett a nyúlánk, simára beretvált, fehér képű Rákóczinál.

Amikor Bercsényi hintaja megállt a belváros keskeny utcájában meghúzódó Rákóczi-palota előtt, és a vendéget bejelentették a ház urának, Rákóczi alig gondolt egyebet, mint hogy a váratlan vendég nyilván elunta a bécsi mulatozást, hazamegy magyarországi birtokára, és annak rendje és módja szerint elbúcsúzik ismerőseitől. Ámbár az sem túl okos ember, aki őszig itt van Bécsben, és éppen a rideg évszakokra megy haza a kietlen hazába. Elvégre Bécs éppen télen összehasonlíthatatlanul kényelmesebb és kellemesebb, mint akár a legigényesebben berendezett otthoni kastély.

Bercsényi elé sietett, franciául köszöntötte, és bevezette szalonjába, ahová a készséges kezek már hozták a tisztelt látogatóknak szánt jó évjáratú tokaji aszút. Ilyenkor, őszi délelőttön, ha nem számítanak hosszú beszélgetésre, csak éppen udvariassági látogatásra, ezt az édes italt helyes inni finoman metszett kis üvegkvaterkából. Magát a bort sem kancsóban szolgálták fel, hanem hosszú nyakú, üvegdugós üvegpalackban. Nem is kell több a mértékletes kettesben való iváshoz, hiszen egy palackban egy pint bor van, egy pint két icce, egy icce négy kvaterka. Tehát egy emberre jut belőle négy pohárkával. Férfiembernek ez nem sok, de nem is kell több ilyen mézédes italból.

Bercsényi belevetette magát egy karosszékbe, Rákóczi töltött. Összekoccintották a csengő üvegpoharakat. Az elsőt illik végiginni, a többit azután lehet kortyolgatni is.

A vendég egyetlen kortyra hajtotta le a kis pohár tartalmát, csak utána nyelt egyet, azután olyan lendülettel tette az üvegpoharat az ezüsttálcára, hogy Rákóczi azt hitte, összetörik. Ez a bajuszos gróf mintha nem szokott volna üvegholmikhoz. Pedig csak az indulat hajtotta mozdulatait. És egyszerre magyarul szólalt meg. Eddig franciául mondták egymásnak a kötelező udvariasságokat.

– Ide hallgass, Rákóczi Ferenc! Én csak figyellek, figyellek téged, de nem látok semmit. Hát te nem tudod, mi van otthon? Te nem akarsz hazamenni?

Rákóczi valahol belül érezni kezdte azt a szorongást, amely elfogta, ha magamagának tette fel a kérdést, hogy mi is van otthon.

– Miért mennék haza? Azt hiszem, a számodra is helyesebb lenne, ha itt maradnál. Túlságos nyíltságoddal már eddig is gyanússá tetted magadat. Ki nem tudja azokat a sérelmeket, amelyeket te folyton-folyvást hangoztatsz olyan körökben is, ahol senkit sem érdekelnek a mi sérelmeink, vagy ahol egyenest sérelmesnek érzik ezek emlegetését? Mit tudsz te segíteni? Mit tud bárki is segíteni?

Bercsényi felpattant, indulatosan nézett Rákóczi szemébe.

– Hát hallgatással bizonyosan nem megyünk semmire!

Rákóczi feszengve nézte vendégét.

– Kérlek, Miklós, beszélj halkabban.

Bercsényi hangosan felnevetett.

– Miért? Ki ért ebben a házban magyarul? Még a feleséged sem!

– De már a hangsúlyból ki lehet találni, miről beszélsz.

Erre a vendég dörmögni kezdett:

– Az Isten a magasságos egekben sem ismeri ki magát a te jezsuita óvatosságodon. De hát ki álljon ki a mi magunk dolgában, ha nem mi magunk? A parasztok fejjel rohannak a falnak, ha nem mi állunk az élükre. Mi semmit sem tehetünk, ha a parasztok nincsenek mögöttünk hadseregnek. De együtt! Jó, jó, óvatosan kell kezdeni, ebben igazad van. De kezdeni kell! És ki más lehetne a vezérünk, ha nem te?

Arcában, szemében lángolt a felszólítás. Rákóczi pedig előbb csak azt érezte, hogy szédület kerülgeti.

– Ülj le – mondta nagyon halkan. És amikor a kísértő leült, odahúzta a másik széket, s úgy ült szembe vele, hogy szinte suttogva beszélhessen. – Értsd meg, Miklós, hogy én nem vagyok az, akire ti vártok. Ezt egyszer megmagyaráztam a parasztoknak is, illetve egy eszelős köznemesnek, aki a parasztok nevében belőlem parasztvezért akart csinálni. Ti pedig a vesztetekbe rohantok...

Bercsényi nem bírta nyugton, felugrott, az arca bíborpiros volt, de most nem beszélt hangosan; igen érthető tagolással magyarázott:

– Akkor rohanunk a vesztünkbe, ha nem használjuk fel ezt a talán utolsó alkalmat. A császár fél a franciáktól, a franciák meg arra várnak, hogy történjék itt valami...

Fel-alá kezdett járni a szobában, ajkait harapdálta, mintha azon töprengene, hogyan is mondja mondandóját. Néha Rákóczira nézett, szinte várva, hogy az válaszoljon valamit. Rákóczi azonban mozdulatlan tekintettel hallgatott, ő azt várta, Hogy Bercsényi mondja végig, amit gondol. Az végre megállt, szembefordult és mondta:

– Akartunk mi valamennyien jó császárhű urak lenni. Megtagadtuk még az emlékét is azoknak, akik értünk akartak tenni valamit. Odadobtuk martalékul saját jobbágyainkat. Saját népünk ellenségeivé lettünk. Hiába. Kinek van biztonságban az élete? Azt hiszed, hogy a tiéd biztonságban van? Egyszer látványosan elfutottál hazulról. Igazad volt: akkor semmit sem tehettél volna. De most már minden nemes üldözött jobbágynak érzi magát. Tömegestül menekülnek Lengyelbe. Az erdők telis-teli vannak bujdosókkal. Egysorsúvá lett úr és paraszt. Ha valaki egyként lehet vezére úrnak és parasztnak, az ebben a pillanatban olyan erő, amelyet a franciák kénytelenek saját szövetségesüknek tekinteni, és a Burgban sem kételkedhetnek, hogy mögötte áll Versailles. És ki más lehetne a nemesek és parasztok közös vezére, mint Rákóczi Ferenc, a vértanúk utóda?

Bercsényi lihegett a felindultságtól, keze fejével törölgette homloka verejtékét. Rákóczi pedig csak állt szótlanul. Azután ő kezdett el némán járkálni, amíg meg nem állt az ablaknál. Odakintről benézett a csöndes kis bécsi utca. A szemerkélő esőben lélek sem járt a házak között. A herceg szerette volna összeszedni gondolatait, de mindig csak ez jutott eszébe: „Hát ide is utánam jöttek a kísértetek.”

Végre megint csak Bercsényi kezdett beszélni. Elmondta, hogy ő nemcsak a maga nevében szólt. Mögötte állnak számosan a hazai földesurak közül. Például Forgách Simon meg az Andrássy fivérek. És ha Rákóczi végre felismerte a teendőjét, akkor válaszolnia kell.

Erre Rákóczi visszafordult az ablaktól, és bólintott.

– Tudom. Egyszer válaszolnom kell.

– De nem halogathatod sokáig a választ. És ne az asszonynéppel beszéld meg, hanem tenlelkiismereteddel. Azután, ha végre nem a jezsuiták tanítványa válaszol, nem is a hesseni herceg veje, még csak nem is Oppeln és Ratibor hercege, hanem Rákóczi Ferenc, a Rákócziak, Lorántffyak, Báthoriak, Zrínyik ivadéka és örököse, akkor tudod, hogy hol találhatsz meg engem... azaz általam azokat, akik várják, de hamarosan várják azt a választ.

Indulatosan megfordult, nem is köszönt, kiment, és az ajtót bevágta maga után.

A nagy szalonban magára maradt Rákóczi úgy érezte, mintha a magas mennyezet süllyedni kezdene és agyon akarná nyomni. Az ablakhoz sietett, fel akarta tépni, hadd áradjon be a hűs levegő. Hanem amikor odaért és kinézett, azt vette tudomásul, hogy az eső elállt. Jobb, ha ő megy ki a levegőre.

Megrántotta a csengő zsinórját. A lakáj szinte azon nyomban belépett. A herceg köpenyt kért és kalapot. Nem, kocsi nem kell. Járkálni akar az utcák során. Le kell hűtenie magát az őszi utcák hűvösségével.

Őszi délidőben, ha nem esik az eső, a Grabenen meg a dóm előtti téren mindig sok az ember. Voltak, akik felismerték a magányosan sétáló herceget, és köszöntötték. Néma udvariassággal köszönt kinek-kinek vissza. De szinte menekült az emberek elől. Bevetette magát a dóm mögötti kis utcába, ahol a Török Császárhoz címzett kávéház várja a keleti ital mellett beszélgetni szerető férfiakat. Itt is mindig akadt járókelő. Elsietett a kávéház előtt, befordult a következő kis utcán. Itt már senki sem volt. Szemébe húzta kalapját, összefogta köpenyét, és úgy sietett, mintha valami célja volna. Ahol fordulóhoz ért, ott befordult. Futott ennenmaga elől. Már elmaradtak mögötte a belváros palotái és polgárházai. Már kövezet sem volt, csizmáját befröcskölte a sár.

Errefelé Bécs már olyan, mintha osztrák faluban járna az ember. A kis házak közt itt-ott konyhakertek. Cégér hirdeti a sörmérő kocsmát. A házak előtt néhol az ebéd húslevesszaga simogatja az ember orrát. A kémények füstölnek. Érezni lehet a falak mögé húzódott életet, de idekint sehol senki, és csak egyik-másik udvarból vakkant ki egy kutya az arra járóra. Egy pillanatban azonban Rákóczi úgy érezte, hogy valaki van mögötte. Hirtelen megfordult. Jó néhány lépésnyire egy csizmás-bajuszos parasztember, láthatólag magyar paraszt kísérte. Amikor Rákóczi megállt, az beérte, és megállt mellette, föveget alázatosan levéve a herceg előtt.

Azonnal megismerte. Ez nem is paraszt, hanem Szalontai György, ama végardói bíró, aki akkor Sárospatakon azt várta el tőle, hogy a felzendült nép élére álljon, őelőle futott el Bécsig. Hogy kerül ez ide?

Amaz pedig nagyon halkan, de nagyon határozottan megszólította, csapán a nevét mondva ki:

– Rákóczi Ferenc...

Mintha kísértet volna. Minden kísértet legkísértőbbike. És most újra szót kell érteni vele.

– A végardói bíró. Szalontai György. Hát kegyelmed él? Nem húzták karóba?

Szalontai halkan beszél:

– Megfogadtam Rákóczi Ferenc tanácsát. Elbujdostam. Akiket Dujardin ezredes úr katonái elfogtak, azoknak végük. Százakat húztak karóba. De egy egész népet nem lehet karóba húzni. A bujdosók azonban szaporodnak. Én pedig a bujdosók nevében várom itt Bécsben régóta az alkalmat, hogy nyomába szegődjem Rákóczi Ferencnek, és megmondjam...

– Mit akarhat még kegyelmed mondani nekem? Láthatták saját szemükkel: én elfutottam.

Szalontai nyugodtan válaszolt:

– El lehet futni egyszer, kétszer, még többször is, de mindig nem lehet elfutni. És az én dolgom eleve az volt itt Bécsben, hogy megmondjam: Várunk, Rákóczi Ferenc! A Kárpátok erdeiben a bujdosók várják, hogy Rákóczi Ferenc megadja a jelet a felkelésre. És akkor egyszeriben mögötte áll az ország.

– Mondottam... – kiáltott indulatosan Rákóczi.

De Szalontai nagyon nyugodtan így felelt:

– Nem hittük el, nem is hisszük. Mi várunk, Rákóczi Ferenc. Most már te is tudod, hogy várunk.

Feltette fövegét, és ment tovább, vissza se nézett. Egy kis ház mellett eltűnt, mintha valóban kísértet lett volna. Egy pillanatra Rákóczi arra is gondolt, hogy amit látott, azt nem látta; amit hallott, azt nem hallotta. Látomás volt, a képet öltött lelkifurdalás. Talán láza van, meghűlt az őszi időben, és utcai járkálás közben lepte meg a lázálom.

Annyi bizonyos, hogy rázta a hideg. És azt sem tudta, hol is van, hogyan talál innét vissza a belvárosba. De mihamarabb otthon akart lenni. A meleg szobában. Charlotte-Amélie karjai között.

Futni kezdett visszafelé, mintha kergették volna.

A feleség nagyon jól tudta, hogy férje a sárospataki elfutás óta szorongóan rosszul érzi magát, csak igyekszik titkolni. A férfi a gondok elől a szerelembe menekült, s ez mindig újra meg is nyugtatta, hiszen Charlotte-Amélie egész életét betöltötte a szerelem a szép, okos, gyötrődő férfi iránt. Feladatának tudta, hogy miközben gyönyörűséget kap, minél több gyönyörűséget adjon, mert enélkül szüntelen kínok közt érezné magát a férfi, aki úgy érzi, másképpen él, mint ahogy élnie kellene, és igyekszik hűséges lenni azokhoz, akiket képtelen szeretni. Ezt Charlotte-Amélie annál jobban megértette, mert maga sem szerette Bécset. A kis német hercegség uralkodójának a lánya hazulról hozta az ellenszenvet az uralkodók ura, a császár ellen. De ugyanúgy idegenkedett azoktól a félelmetes indulatú parasztoktól, akik elől ide menekültek, és azoktól a nagyhangú magyar uraktól, akik mintha valamit elvárnának Rákóczi Ferencről.

A cselédektől tudta, hogy a herceg úr kocsi nélkül, köpenyébe burkolózva ment el, nem sokkal azután, hogy Bercsényi gróf úr távozott. Az asszony aggódva várta, szorongva állt az ablaknál, és amikor végre összesározott csizmával, befröcskölt szélű köpennyel megjelent az utca végén, elébe futott. A kapunál találkoztak össze, és egymáshoz menekülve ölelték át egymást. Az asszony maga segítette le a köpenyt, vette át a kalapot, s adta tovább a készséges szolgálói kezeknek.

– Nem vagy lázas?

– Azt hiszem, lázas vagyok.

– Doktorért küldök.

– Nem kell doktor... ezen doktor nem segít.

– Le kell pihenned. Gyere... öltözz át azonnal... Begyújtatok a hálószoba kandallójába. Odaülünk. Gyere...

Később ott, a legbelső szobában, a kandalló cirógató lángjai előtt, egymást ölelve a kettős karosszékben, végre el lehetett mondani mindent. Bercsényit is, Szalontait is...

– Ugye, emlékszel még Szalontaira? Most már tudom, hogy a lelkifurdalásomnak Szalontai a neve. Olyan, mintha paraszt volna, pedig nemesember. Vagy olyan, mintha nemes volna, pedig paraszt. És ugyanazt akarja tőlem, mint az a hangos, indulatos Bercsényi gróf, aki óva intett, nehogy veled beszéljem meg, mit válaszolok neki. Én pedig most már magam sem tudom...

– Én tudom – mondotta halkan, de igen határozottan Charlotte-Amélie. – Mennünk kell tovább. Menekülni ebből az átkozott Bécsből.

– Hová?

– Hozzánk, a szüleimhez, Hessenbe... Vagy Sziléziába. Ott is a magunkéban vagyunk. És ott nincsenek kísértetek, ott nincs lelkifurdalás. Oda nem megy utánad se Bercsényi, se az a...

– Szalontai.

– Az se. Találkozzanak ezek csak nélküled, és ha tudják, gyújtsák Bécset a császárra... de nélküled. Ti már eleget áldoztatok értük. Az anyád, az apád, a nagyapád... Nem volt ez elég?

– Úgy látszik, nem. De fussunk, ha még lehet...

Úgy gondolták, hogy mielőtt még hidegebb idők állnak be, csomagolnak, és indulnak Hessenbe. Ott azután majd meggondolják, hol is akarnak végképpen megtelepedni.

Délután azonban a szolgálattevő lakáj jelentette Rákóczinak, hogy egy Longueval nevű kapitány keresi. Odalent az előcsarnokban várakozik. Rákóczi nem tudta elképzelni, hogy került ide, és mit akarhat tőle ez a belga tiszt. Gondolta, ha valamiben szüksége van, szívesen segíti. Jó emléke volt Longuevalról. Úgy emlékezett, hogy akkor, ott Sárospatakon ez az idegen mintha rokonszenvvel szólt volna a zendülő parasztokról. Ez mondta azt, hogy ha magyar volna, talán maga is felcsapna közéjük. No igen, nem volt magyar, hanem Dujardin ezredének tisztje, tehát ő is azok közé tartozik, akik vérbe fojtották a hegyaljai zendülést, és karóba húzatták az elfogottakat. De hát mi mást tehetett volna? Zsoldos: ezért fizetik. És mi köze a hontalan belgának akár Szalontai Györgyhöz, akár Bercsényi Miklóshoz? Hiszen még Rákóczi Ferenc sem vállalja velük a közösséget. Talán pénzre van szüksége. Ezek a zsoldostisztek mindig pénzzavarban vannak. Vagy valami kínos históriába keveredett. Szüksége lehet egy hatalmas pártfogóra, és ő egyszer magának Rákóczi hercegnek a vendége volt Sárospatakon. Rákóczi mindig is szeretett segíteni a rászorulókon. Longueval pedig rokonszenves volt neki attól a pillanattól fogva, amikor azt mondta, hogy ha történetesen magyarnak születik, akkor...

Meghagyta, hogy vezessék a kapitányt a földszinti dolgozószobába. Várakozzék ott.

Nem is váratta sokáig. Kíváncsi volt, mit akarhat tőle Longueval kapitány.

A bécsi palota dolgozószobája merőben másféle volt, mint a sárospataki kastélyé. Itt karcsúbb bútorok, aranylábú asztal és székek puhább hangulatot árasztottak. A falakat nem körítette magasba nyúló könyvespolc, ehelyett üveges szekrényben sorakozott néhány sornyi könyv, főleg francia és német kötetek, közöttük nagy számmal a jezsuita atyák prédikációgyűjteményei. Egy-két latin vallásbölcseleti mű. A ház ura néha szeretett elmélyedni az isteni igazság kérdéseiben. Ez megmaradt benne a jezsuita nevelés óta. Nem kedvelte a jezsuitákat, de szívesen olvasta okosan végiggondolt könyveiket.

Longueval kapitányt láthatólag nem érdekelték ezek a könyvek. Oda se pillantott a könyvszekrényre, miközben fel-alá járkálva várta a herceget. Kalapját, köpenyét odakint hagyta. Oldalán karddal, nagy, térden felül érő csizmában mérte a szoba hosszát. És amikor a herceg belépett, katonásan kiegyenesedett előtte, és nagy kézmozdulattal köszöntötte:

– Herceg úr! Kegyeskedik talán még emlékezni rám?

Rákóczi két kezét nyújtotta elébe, ahogy a szívesen látott vendégeket fogadják.

– Miben lehetek segítségére, kapitány úr? Hiszen bizonyára oka van, hogy felkeresett. Higgye el, szívesen látott vendég nálunk, aki vendégem volt már nehéz pillanatban is.

Longueval meghajolt.

– Én egy kérdést szeretnék feltenni Sárospatak hercegi urához. Hanem hogy ezt a kérdést feltehessem, előbb ennenmagamról kellene elmondanom egyet-mást. Arra kérném, kegyeskedjék figyelmet fordítani a szavaimra.

A sarokban márványlapú, aranylábú kecses asztalka állott, körülötte hajlított lábú székek, amelyeknek gobelintámlája – versailles-i ízlés szerint – ókori pásztorok nyájas pillanatait ábrázolta. Rákóczi szívélyes kézmozdulattal ajánlotta a vendégnek, hogy ott foglaljon helyet. Azután megrázta az íróasztalon álló csengőt, és a tüstént belépő lakájtól bort és poharakat kért.

– Kevéske ital mellett könnyebb a szó.

És amikor már szemtől szemben ültek, s egymás egészségére egy-két kortyot ittak, Longueval kapitány látva, hogy a herceg érdeklődve figyeli, mit akar mondani, megfontolt szavakkal így beszélt:

– Én most szabadságra megyek. S amit nem mondottam feletteseimnek, bevallom kegyelmességednek: nem tudom, vajon visszatérek-e valaha is őszentfelsége szolgálatába. Énnékem elegem volt ebből az életből. Nagyon szeretném valahol dicsőségesen forgatni a kardomat, az sincs ellenemre, ha háborúban kincseket zsákmányolhatok, és összegyűjthetek annyit, hogy valahol e világban nemesembernek való jószágot és élemedettebb koromra nyugodalmas életet biztosítsak magamnak. De szerencsétlen falusiakat legyilkolni, elkeseredésből meggondolatlanul háborgó parasztokat karóba húzatni nem nekem való. Akkor, amikor éppen kegyelmességednél vendégeskedtünk Sárospatakon, emlékezhet rá hercegséged, felzendült a Hegyalja népe. Kegyelmességed nem is tehetett mást, mint hogy azonnal elfutott onnét. Hiszen a reménytelen rebellióra nem is lehetett mást tenni, mint vérfürdőt rendezni. És ez zsoldosok dolga. Nekünk kellett ott maradnunk, és halomra gyilkolni az ártatlanokat...

Rákóczi úgy érezte, hogy a vér kifut az arcából, igen sápadt lehet. Hát még ez a zsoldostiszt is gyáva megfutással vádolja? Nem ezt mondja, de ezt érezheti a szavai mögött. Igaz, akkor Sárospatakon is az volt a gyanúja, hogy a belga kapitány alig titkolt rokonszenvet érez a parasztok iránt.

– Kapitány úr ártatlanoknak mondja a lázadókat?

Longueval széttárta a két kezét.

– Tudom, hogy minden kimondott szavam a fejembe kerülhet. No de aki egyszer erre a gyalázatos pályára lépett, az egyszersmind eljegyezte magát a szakadatlan életveszedelemmel. Feletteseim vagy bécsi hatóságok előtt nem mondanám, hanem én abból az egyszerű tényből, hogy a földesúr nem maga állt a megtorlók élére, hanem oly hirtelenül elfutott, arra kellett következtetnem, hogy ez a túl hatalmas földesúr maga is úgy érzi: azoknak a lázadóknak egyben-másban igazuk van. Hogyan gondolkodhat Magyarországon mindenestül másképpen az, aki végzete folytán maga is magyarnak született, akinek szülei, nagyszülei, elődei és atyafiai maguk is nagy hatalmú földesurak, újra meg újra kiálltak az újra meg újra felzendülő nép mellé? Én ezt természetesnek tartottam, hiszen belga vagyok, aki félnék hazamenni Belgiumba, hiszen ott is a felséges Habsburgok uralkodnak, és a lakosságot idegen katonák vigyázzák, ott talán éppen magyar zsoldosok húzzák karóba a vallon jobbágyokat, ha azokat teszi esztelenné a kétségbeesés. Én nemesember vagyok, ha nem is örököltem országnyi birtokot, de nekem is jogom lehet valami szerényebb jószágra otthon. De hogyan lehetnék én otthon Belgiumban? Tehetnék-e ott mást, ha a vallon paraszt felzendül a császári zsoldos ellen, mint hogy magam is melléjük álljak? Talán kegyeskedik emlékezni, hogy ott a Hegyalján is voltak magyar nemesek, akik kardjukkal a parasztok mellé állottak...

Rákóczinak Szalontai Györgyre kellett gondolnia. Longueval azonban más nevet mondott:

– Nem tudom elfelejteni azt a Tokay Ferenc nevű császári hadnagyot, aki vezérül állt a felzendültek élére. És velük pusztult. Láttam, amikor karóba húzták. Kemény férfi volt: szótlanul állta a kínhalált. Én pedig nem tudtam másra gondolni, mint hogy ha ez Belgiumban történik, és történetesen ott vagyok, akkor talán én állok annak a Tokay Ferencnek a helyén. De Magyarországon történt, én pedig idegen belga zsoldos vagyok, tehát én fojtottam vérbe a zendülést, és ha a hóhér munkáját végül nem is én végeztem, hiszen kapitány vagyok, de mégis én voltam, aki karóba húztam azt, aki magam is lehettem volna. Érti-e kegyelmességed, hogy elegem volt?

– És most hazamegy Belgiumba?

– Dehogyis megyek! Huzattassam talán karóba magamat is? Én most meg sem állok Versailles-ig. Nem vagyok ismeretlen Lajos király őfelsége főtisztjei körében. Szükség van ott dolgához értő tisztre, hiszen ugyancsak készülnek a háborúra...

– A császár ellen – bólintott Rákóczi.

– Igen. És nekem ahhoz sincs kedvem, hogy franciák ellen forgassam a kardomat. Hiszen mi, vallonok valójában franciák vagyunk. És ha francia tiszt lehetek, akkor a németek ellen úgy harcolhatok, hogy még csak nem is kell magam előtt röstellnem magamat. De még azt is remélhetem, hogy ha mi onnét megindulunk, akkor a császár rabjai... például a belgák... végre reményteljesen foghatnak fegyvert a szabadságukért. De akkor a hegyaljaiak is...

Rákóczi felpattant. Felállt Longueval is.

– Mire gondol, kapitány úr?!

– Arra, hogy ha engem meglátnak Versailles-ban, akkor a legilletékesebbek, akik jól tudják, honnét érkeztem, mindenekelőtt azt fogják kérdezni tőlem: mit érez, mit gondol Rákóczi herceg? Mert nemcsak Magyarország elkeseredett lakóinak fontos, hogy Lajos király meginduljon a császár ellen, hanem Lajos király udvarában is fontos, hogy a császár háta mögött feltámadjon a magyar nemzet, amelynek nem is lehet más vezére...

– Csak nem képzeli?! – kiáltott a kapitányra Rákóczi.

– Mi mást képzelhetnék? De ha tévedtem, azaz pontosabban, ha Versailles tévedett, akkor Rákóczi herceg megrázza a csengőt, engem a hatóság kezére ad, és nekem holnap a fejemet veszik.

– Én nem szoktam a vendégeimet kiszolgáltatni – mondta nagyon ridegen Rákóczi.

– Ez maga már főbenjáró bűn, kegyelmes uram. Ha nem ért egyet velem, és mégsem ad fel, bűnt követett el őszentfelsége iránti hűsége ellen. Én a kegyelmességed kezébe tettem le az életemet.

A herceg gyanakodva nézett a kapitányra.

– Kegyelmed úgy lépett császári szolgálatba, hogy Versailles embere volt, és eleve már engemet akart megkörnyékezni?

– Nem. Csak amikor már nagyon elkeseredett voltam, akkor megtalált Versailles. Mert igen természetesen Versailles-nak ugyanúgy vannak emberei a császáriak között, mint a császárnak Versailles-ban. Versailles embere észrevette az én keserűségemet, és általa Lajos király megtalált engem. Tudják, hogy nemsokára odaérkezem. És nagyon fontos nekik, hogy tudják, vajon nem kíván-e Rákóczi herceg szövetséget, pénzt, fegyvert egy reményteljes magyar felkeléshez. Ezt a szövetséget, pénzt és fegyvert ajánlom fel őfelsége Lajos király nevében kegyelmességed útján remélhető szövetségesünknek, a magyar nemzetnek.

– Mit kíván tőlem Versailles?

– Egy semmitmondó üdvözlő levelet, amelyben Rákóczi Ferenc, a birodalom hercege alázatosan üdvözli őfelségét, XIV. Lajos francia királyt. Versailles jól tudja, hogy kegyelmességed kicsoda. Ebből az üdvözletből – amely önmagában semmit sem jelent – megtudják, hogy Lajos király kérdéseket tehet fel Rákóczi hercegnek. Azt is tudják, hogy hinni lehet Rákóczi szavainak.

Rákóczi fel-alá kezdett járkálni a szobában. Longueval mozdulatlanul figyelte. Végre megszólalt a nagyúr:

– És ha Lajos király kérdezni akar, kérdései hogyan jutnak el hozzám?

– Én még mindig császári szolgálatban állok, csupán szabadságra megyek. Ha visszajöttem, majd újra tisztelgek. Csak arra kérem kegyelmességedet, hogy adasson nékem kincstartója útján néhány szerény aranyat, hogy bárki azt tudhassa: a zsoldostiszt támogatást kért a gazdag és nagylelkű hercegtől, ezért járt itt, és nem is hiába.

Rákóczi arra gondolt, hogy immár tehetetlen a végzettel szemben. Elvárja Szalontai György és általa a messzi parasztok, elvárja Bercsényi gróf és általa az elkeseredett urak, várja Longueval kapitány és általa a lehetséges erős szövetséges. És elvárják a kísértetek... Van-e joga, van-e lehetősége továbbmenekülni?

Leült az íróasztal mellé, pennát mártott a kalamárisba, és fehér merített papirosra írta alázatos üdvözletét őfelsége Lajos, Franciaország királyának, alákanyarítva nevét annak franciás formájában: Francois prinçe de Ragotzky.

Az a jezsuita páter, aki a Titkos Tanácsban vállalta, hogy felderíti Rákóczi valóságos érzelmeit, és igyekszik az udvar érdekei szerint rebellist csinálni a hercegből, most ott ül dolgozószobájának terjedelmes, faragott íróasztala előtt. Mögötte-fölötte a falon remekmívű feszület, ébenfából a keresztje, rajta ezüst a Megváltó teste. Az íróasztal két szélén egy-egy kétkarú gyertyatartó: a négy gyertya fényében hallgatja a jezsuita Longueval kapitány jelentését. A kapitány szemben ül vele, kis támlátlan széken. A jezsuita kezében ott van Rákóczi üdvözlő levele Lajos királyhoz. Amikor a kapitány elmondja, mit végzett, és a levél is bizonyság a szavak mellé, így szól a papi férfiú:

– Nagyon jól van, fiam. Igen, nagyon helyes. Pontosan így gondoltuk. Ügyesen is végezted eddig. De ez még nem elegendő. Ez csak a kezdet. Ebből én is tudom, te is tudod, bárki tudhatja, hogy Rákócziban megvan a hűtlenség lehetősége. Ez is elegendő lehet egy jól előkészített főbenjáró perhez. De több kell. Tudni akarjuk, mit szól ehhez Versailles. És Versailles válaszára mit felel Rákóczi. Tudni kell minél több nevet. Nagy per kell. Zrínyi Péter feje mellett csak Frangepáné és Nádasdyé hullt le. Ez nem elegendő. Mindenkinek együtt kell lennie, aki bármikor is vezére lehet egy birodalmat fenyegető rebelliónak. Tehát most jön csak a munkád java. Te most Rákóczi titkos kurírja vagy. Meg sem állasz Versailles-ig. Kivárod Lajos válaszát. Azzal előbb hozzám jössz, azután Rákóczihoz. Majd amikor újra elindulsz a következő levéllel, akkor elfognak a határon... és megtalálják nálad a titkos levelet.

Longueval halk, alázatos hangon kérdezte:

– És ha előbb törne ki a háború?

A jezsuita mosolygott.

– Nem fog kitörni. Mi nem kezdjük. Lajos pedig aligha kezd addig, amíg szövetségeseket nem tud a birodalom népei között. Ezért kell most nekünk éberen őrködnünk és figyelnünk, ki veszélyes Magyarországon, Csehországban, Morvaországban, Lombardiában, Brabantban, Flandriában. Ezekben a tartományokban ugyancsak várják, hogy tegyen már valamit Lajos. De Lajos nem kevésbé várja, hogy tudhassa, kikre számíthat ezekben a tartományokban. Tehát aligha akar azonnal háborút kezdeni. Az oroszra nem számíthat, mert azt lefoglalja a svéd. A svédre sem számíthat, mert lefoglalja az orosz. Amíg a svéd Károly és az orosz Péter egymással így vagy úgy le nem számol, addig kelet és észak felől külső ellenségtől nem kell félni. Ezt Lajos is tudja. Tehát most még nem lesz háború. De ha Isten kiszámíthatatlan akaratából mégis kitörne... akkor is itt marad ennek a levélnek a másolata. És ebben Rákóczi hódolattal üdvözli az ellenséges királyt. Vettünk mi már fejeket csekélyebb okok miatt is. De mi tudunk várni, nekünk azt is tudnunk kell, kikre számít Rákóczi. Kik azok a földesurak, akik mögötte állnak vagy állhatnak. Várd meg tehát, fiam, amíg lemásoljuk a levelet, azután tüstént indulj. Jó munkát végeztél eddig.

– És ha végig jó munkát végzek? – kérdezte Longueval.

A jezsuita értően mosolygott.

– Őszentfelsége nem hálátlan a hűségesekhez. Ha Rákóczi feje lehull, birtokából jutalmazásra is jut. Az ezredesi ranggal sem fukarkodunk. És akinek ezredesi rangja és hozzá földje van, alázatosan folyamodhat a bárói címért...

Longueval felállt, és mélyen meghajolt. A jezsuita bólintott, de figyelmeztető hangon folytatta:

– Ehhez azonban annak a fejnek le kell hullania. És ez nem olyan egyszerű. Már az apjának is sikerült megmentenie a fejét... Még szerencse, hogy szabadulása után hamarosan meghalt... ki tudja, miben... Nekünk most a birodalom érdekében gondoskodnunk kell, hogy Bécsújhelybe csak bemenni lehessen, de kijönni nem.

Longueval úttalan utakon, sáros országúton, falvakon keresztül vágtat. Estére egy kisváros határában vendégfogadóra talál. A gazda levett kalappal fogadja a tisztet. Lovát bekötik az istállóba. Ő maga ott ül a nagy ivóban, a tűzhely mellett. Sült húst eszik, piros bort iszik hozzá. Körül más megszállók: vándor kézművesek, szekerező kupecek, két mezítlábas szerzetes is egy sarokasztalnál. Nézik az evő-ivó tisztet. Az rájuk se néz. Korán kell feküdnie, hogy hajnalban folytathassa útját.

Tiszt számára aranyért akad különszoba is, nyikorgó ággyal, falon feszülettel. A gazda mécsessel kíséri be a vendéget. Amikor egyedül marad, bereteszeli az ajtót, nagy pisztolyt vesz elő, felhúzza kakasát, úgy teszi az ágy mellett álló székre. Azután levetkőzik, lefekszik, és elfújja a mécsest. Kívülről besüt a hold.

Longueval álmodik.

Sárospatakon van, ez most már az ő vára. De ez a Sárospatak Belgiumban van. A császár nekiajándékozta egész Belgiumot. Nem is báró, hanem herceg. Most fogadja híveit. Mellette áll alázatosan Dujardin, aki az ő ezredese, mély tisztelettel, levett kalappal várja parancsait. Jelenti, hogy odakint a vallon parasztok akarják tiszteletüket tenni jótevőjük, Longueval herceg előtt. De ő előbb az úrhölgyeket akarja fogadni. Jönnek is már a legszebb belga nemesasszonyok és -leányok. Arcukon látni, mind azt szeretné, ha Longueval herceg szeretője lehetne, ő gyönyörűségesen néz körül a nőkoszorún: melyiket is válassza. Hanem akkor belép a jezsuita, aki most már az ő kancellárja, és jelenti, hogy Lajos király követe áll az ajtó előtt. Jön is a francia márki, szertartásosan meghajol. Közli, hogy Versailles-ban azt szeretnék, ha Longueval herceg elfogadná a francia hadak fővezéri méltóságát. Mire ő kegyesen így válaszol:

– Mire megszólal a kakas, indulok Versailles-ba.

A kakas meg is szólal.

Erre ébred.

Mosolyogva nyújtózik. Nagy jövendőt ígért az álom. Az se baj, ha az ember nem herceg, csak báró. De azt a Sárospatakot jó lenne megkapni. És akkor már haza is lehet látogatni Belgiumba, hadd lássák Brüsszelben, mi lett a megvetett Longuevalból, aki csak kocsmákban tudott hősködni, azután elment a császár zsoldosának. Milyen alázatos kalaplevétellel fogadják majd otthon Longueval bárót. Csak okosnak kell lenni. Lám, Rákóczi is bízik benne, bízik benne a jezsuita páter is, majd bíznak benne Versailles-ban is. Valakinek a feje le fog hullani. Mindegy, hogy kié. Ha Rákóczié, hát Rákóczié. Ha másoké is, hát másoké is. A dicsőség, a cím, a rang az okosaknak jár ki. A nők szerelme a dicsőségeseknek jár ki. Kiugrik az ágyból. Öltözik. Indul.

És már vágtat is tovább úttalan utakon, sáros országutakon, falvakon, városokon keresztül.

Egy határon császári őrség tartóztatja fel. Nyeregtáskájából pecsétes írást vesz elő. Odanyújtja a tisztnek, mire az meghajol, és visszaadja az írást. A császár futára!

Vágtat tovább. Közeledik a francia határ.

A francia határon a francia őrség. Lovas tiszt áll a lovas tiszttel szemben. Longueval franciául szólal meg:

– Tartóztassanak le, uraim, és vigyenek a parancsnokukhoz. Császári kapitány vagyok.

A francia tiszt fülét megütötte a szó lejtése:

– Jól beszél franciául, kapitány úr.

Longueval mosolygott, fejével biccentett, majd ültében udvari udvariassággal vette le kalapját.

– Francois Joseph chevalier de Longueval a nevem, belga nemes vagyok. Kívánja a kardomat?

A francia tiszt hasonló udvarias mozdulatok közepette válaszolt:

– Tartsa meg a kardját, lovag, és jöjjön velem.

Egy közeli kis házban volt a határőrség parancsnoka. A határőrség kapitánya asztalánál ült, de a tisztek beléptére felállt. A francia tiszt jelentette, hogy Longueval lovag, császári kapitány önként adta magát az őrség kezébe azzal, hogy vezessék a parancsnokhoz.

A parancsnok kérdően nézett az önkéntes fogolyra. Az szinte bocsánatkérően a másik tisztre.

– Sajnos, amit közölnöm kell, nálunk magasabb hatalmak kívánságára, azt kizárólag a parancsnok úrnak mondhatom. Ne nehezteljen rám ezért, nagyon tisztelt bajtársam, de úgy hiszem, sejti is, hogy felséges személyek egymás közötti titkáról van szó.

A francia tisztek kezdtek fokozódó tisztelettel nézni az idegen kapitányra, aki ilyen jól beszéli a nyelvüket. A parancsnok kezével intett, mire a másik mindkettő felé meghajolva kiment. Akkor Longueval ezt mondta:

– Természetesen nem kívánhatom, hogy higgyen nekem. De szíveskedjék felvágni a mentémet, itt a bal válla varrásánál, de óvatosan, mert túl fontos írás van benne.

A parancsnok csodálkozó arccal nézett rá. De azután az asztaláról kis tőrt vett fel, amellyel a leveleket szokta bontani, és ott, ahol Longueval mutatta, óvatosan felfejtette a varrást. Azután két ujjal belenyúlt a résbe, és kicsire hajtogatott, pecsétes levelet húzott ki. Megnézte a címzést: őfelségének, a francia királynak szólt.

– A császári birodalom legmagasabb köreiből – magyarázta Longueval. – Versailles-ban kell átadnom illetékes kezekbe. Kérem tehát, hogy fegyveres őrséggel kísértessen Versailles-ba. Ha kívánja, kinyithatja, de nem hinném, hogy ezt magasabb körökben jó néven vennék. Nincs mit kockáztatnia. Engem tekintsen fogolynak. Majd Versailles-ban intézkednek a sorsom felől.

A parancsnok visszanyújtotta a bontatlan levelet. Majd amikor hívására a szolgálattevő hadnagy belépett, ezt a parancsot adta:

– A kapitány urat zárt kocsiban kísérik Versailles-ba. Nemesemberhez méltó módon bánnak vele. Fogolyként, de tisztelt fogolyként adják át a testőrségnek. Ott majd megmagyarázza a kapitány úr, mit keres Franciaországban, és miféle levelet hozott. Egyetértünk, kapitány úr?

– Tökéletesen, parancsnok úr – válaszolta Longueval. Majd bonyolult mozdulatokkal tisztelegtek kölcsönösen egymás előtt.

A zárt kocsit négy ló húzza. Mögötte lovas katonák. Jól döngölt úton haladnak előre, távolból város képe tűnik elébük: az ott már Versailles.

Később Longueval ott ül az ügyeletes tiszt szobájában. Itt a falon XIV. Lajos óriási képe. A kapitány köpenye, kalapja és kardja egy karosszékbe dobva. Az ügyeletes tiszt figyelemmel hallgatja a tisztelt foglyot, azután bólint.

– Értem, kapitány úr. A levelet azonnal eljuttatom illetékes kezekbe. Addig is szeretettel látott vendégünk.

A tiszt átadta egy magasabb rangú tisztnek a levelet. Az felbontotta, és sietett vele egy még magasabb rangú tiszthez. Az felpattant, és kirohant vele, végig egy hosszú folyosón, amelynek a végén kétszárnyú ajtó vezetett egy miniszterhez. Az első szobában ült a miniszter titkárának a titkára. A levél láttán felállt, és bement feletteséhez, aki tüstént belépett vele magához a miniszterhez.

A miniszter selyemfrakkot viselt, fehér parókája a válla alá ért, arca simára volt beretválva. A szoba körös-körül tükrös volt, az íróasztal és a székek aranyozottak.

A nagyúr elolvasta a levelet, amelyet titkára átnyújtott. Elgondolkozott. Titkárjára nézett.

– Azt hiszem, nagyon fontos. Ebben a pillanatban a leggazdagabb magyar herceg nemhiába küldi alázatos üdvözletét őfelségének. Ez azt jelenti, hogy a futár tud egyebet is mondani. Azonnal vezessék elém azt a tisztet.

Nemsokára tehát Longueval ott állt a miniszter előtt. Az is megkérdezte, honnét tud ilyen jól franciául, annak is megmagyarázta, hogy belga nemes császári szolgálatban, illetve most már Rákóczi titkos szolgálatában. A készülő magyar felkelésnek Rákóczi a vezére. De felkelés csakis francia segítséggel lehetséges Magyarországon. Ha őfelsége a francia király segíteni tud, akkor van magyar felkelés; ha nem tud segíteni, akkor a magyarok magukban nem kezdhetnek reménytelen háborúba elnyomóik ellen.

A miniszter figyelmesen hallgatta, közben nézegette a kezében forgatott levelet. Nyilvánvaló, hogy itt a választ csakis maga a trónus adhatja meg. Még ma jelentenie kell.

– Lehetséges, kapitány úr, hogy már holnap maga őfelsége akar beszélni önnel. Addig illő szállást jelölünk ki az ön számára.

Longueval meghajolt.

És másnap kora délelőtt kinyílt a kétszárnyú ajtó, Longueval kapitány belépett a terembe, ahol a király a követeket szokta fogadni. Ott ült emelvényen, trónusszerű, magas, mennyezetes, párnázott karosszékben XIV. Lajos, a francia király. Idős, kövér ember volt már az uralkodó. Óriási parókájával, brokátöltözékében, sokgyűrűs kezével, gazdag, csatos cipőjével olyan volt, mint egy francia királyt ábrázoló festmény. De a szemében okosság tüze égett. Ez a király tévedhet is, de nem tanácsosok döntenek helyette. Nemhiába szokta mondani, hogy ő maga az állam.

Körülötte udvaroncok feszes, ünnepélyes rendben. A terembe besüt az őszi napfény, a falakon görög és római hősök harcait ábrázoló képek, a mennyezetről csillogó üvegcsillárok függnek, amelyeknek gyertyái naplemente után is nappali fényt áraszthatnak. A padló jégsima, és csak úgy csillog. A belépő úgy érezheti magát, mintha maga is egy festmény kellős közepébe lépett volna.

Addig itt nincs beszédnek ideje, amíg a király meg nem szólal. Longueval szertartásosan meghajolva állt a trónus előtt. A király előbb összehúzott szemmel nézte. Azután végre megszólította. Beszéde jól tagolt, fennhangú szónoklatnak hatott, akárha színpadról mondaná az előre fogalmazott szöveget:

– Ön Longueval lovag, belga nemes, aki felséges rokonom, Lipót, a német-római szent birodalom császárának szolgálatában áll kapitányi rangban.

– Igen, felség.

– Ön elhozta nekem őkegyelmessége Rákóczi Ferenc, birodalmi hercegnek üdvözlő levelét, méghozzá úgy, hogy ez a tisztelgő üdvözlet titokban tartassék a császári hatóságok előtt.

– Igen, felség.

– Mi érteni véljük Rákóczi őkegyelmessége üdvözletének értelmét, és értjük óvatosságát is. Egy hódoló üdvözlet önmagában semmit sem jelent, de aki üdvözletét küldi, az bizonnyal nem zárkózik el kérdéseink elől.

– Így van, felség.

– Az üdvözlet igazolja az üdvözlet hozóját. Úgy tehetem föl tehát a kérdéseket, mintha Rákóczi őkegyelmességévei személyesen beszélnék?

– Igen, felség.

– Van valami szóbeli üzenete is Rákóczi őkegyelmességének?

– Igen, de kizárólag felséged és titkos tanácsa számára.

A királyi arcon mosoly jelent meg.

– Énnekem nincs titkos tanácsom. Nekem minisztereim vannak, akik végrehajtják a rendelkezéseket. De megértem Rákóczi herceg őkegyelmessége óvatosságát.

Jobb kezét egy kevéssé felemelte a karszék karfájáról, és középső ujjával intett, mire a szinte mozdulatlanul álló udvaroncok olyan egyszerre, mintha bábjátékbeli, zsinóron rángatott alakok volnának, meghajoltak, s az ajtó felé fordultak. A kétszárnyú ajtó kitárult, s akik a teremben voltak, szertartásos léptekkel megindultak kifelé. Mögöttük bezárult az ajtó két szárnya. A király jobbján csak egy úr – nyilván miniszter – maradt, balján pedig egy jegyző, kezében írótáblán papírköteggel, jobbjában írószerszámmal.

– Beszéljen, Longueval lovag.

– Felség! Őkegyelmessége Rákóczi herceg üzenteti, amit bizonnyal felséged is tud, hogy Magyarországon olyan nagy az elkeseredés a bécsi uralom ellen, hogy urak és jobbágyok egyaránt készek fegyvert fogni. Az ország azonban önmagában erőtlen. Hatalmas szövetséges, kellő pénz és fegyver nélkül reménytelen minden felkelési kísérlet. De ha ezt a segítséget megkapnák, akkor a földesurak ugyanúgy, mint a föld szegényei, Rákóczi herceget óhajtanák vezérüknek.

A király bólintott.

– Tudjuk. Mi is Rákóczira számítunk, hiszen már nagyapjának, György fejedelem úrnak is szövetségesei voltunk. Csak nem ismerjük azokat, akik Ferenc herceg úr mögött állanak. Kik azok a legfőbb földesurak?

– A neveket nem közölte velem a kegyelmes herceg.

– Ön Rákóczi titkos szolgálatában áll?

– Nem, felség. A herceg úr csupán bízik bennem.

– És ön az életét kockáztatja érte. Miért?

– Belga vagyok, felség.

– Értem. És vissza tud ön menni Bécsbe anélkül, hogy gyanút keltene?

– Szabadságon vagyok, rokonaimat látogatom. Brüsszelen keresztül megyek vissza.

– Helyes. Személyes levelemet délután átadják önnek. Személyesen kézbesítse Bécsben Rákóczi herceg úrnak. Reggel indulhat. A belga határig senki sem fogja feltartóztatni. Onnét vigyázzon magára. Jó utat, lovag úr.

A kihallgatás véget ért.

Charlotte-Amélie úgy tett, mintha nem értené, miért is maradtak mégis Bécsben. Valójában sejtette, hogy Ferenc valamit tervez, valamire vár. Emiatt szorongott is, de közben mégis remélte, hogy urának nagy tervei vannak. A hesseni hercegkisasszony azzal a tudattal lépett oltár elé, hogy uralkodók örökösének, trónus várományosának felesége lesz. Tudta, hogy Rákóczinak elődei révén joga van az erdélyi fejedelemség trónjára, majd az is világossá vált benne, hogy egy császár nélküli Magyarországnak csakis az ő férje lehet az uralkodója. Igaz, amikor már férj és feleség voltak, a politikai házasságból két fiatal ember szüntelenül lángoló szerelme lett, hiszen egy rendkívül szép férfi kapott meg egy világszép asszonyt, és mindketten testükben-lelkükben egészségesek voltak. A szerelem azonban nem zárta ki a magasba emelkedés vágyát. Miközben tehát Charlotte-Amélie félt attól, hogy Ferenc bajba sodorja magát, és mindig egyetértett az óvatosságban, a menekülésben, sőt maga is szorgalmazta a menekülést, titkon azt is remélte, hogy előbb-utóbb mégis valóra válnak a nagyralátó remények. Ezért nem sürgette az indulást. Egy ízben azonban lefekvés előtt, amúgy mellékesen megkérdezte:

– Mégis biztonságban érzed magadat Bécsben? A múltkor már indultál volna Hessenbe...

Férje elgondolkodva válaszolt:

– Sehol sincs biztonság, édesem. Arra gondoltam, hogy csak gyanút keltenék, ha hirtelen elköltöznénk. Néha azt hiszem, mégis jobb lenne Sárospatakon.

– A kísértetek között?

Rákóczi az ablaknál állt, kinézett a bécsi utca esti sötétségébe, mintha látna ott valakit. Csöndesen mondta:

– A kísértetek mindenüvé utánunk jönnek.

Egy nap azután megérkezett Longueval kapitány. Rákóczi hosszasan beszélt vele kettesben. Charlotte-Amélie sejtette, hogy ennek a zsoldostisztnek is köze lehet azokhoz a kísértetekhez. Maga se tudta, mi nagyobb: a szorongása-e vagy a reménysége.

Rákóczi az ablaknál állt. Bercsényi óriási csizmáiban óriási léptekkel járt fel-alá, kezében a francia király levelével.

Lajos tehát azt kéri, hogy Rákóczi nevezze meg azokat a magyar urakat, akikre feltétlenül számítani lehet egy felkelés esetén. Ha a neveket Versailles-ban megfelelőknek tartják, akkor a francia király szövetséges hatalomnak ismeri el a felkelő Magyarországot, Rákóczit a szövetséges hatalom uralkodójának, akit pénzzel és fegyverrel támogat.

– Ha válaszolok, akkor valamennyiünk feje a tét – mondta halkan Rákóczi.

– Ha ezt nem vállaljuk, nincs Magyarország – dörmögte Bercsényi.

– A magam fejét vállalom – néz egyre kifelé az ablakon Rákóczi –, de hogyan kockáztathatom a te fejedet meg a többiekét?

– Pedig másképpen nem megy! – kiáltja az indulatos gróf. – Meg kell írnod, hogy én meg Forgách Simon meg Andrássyék meg a többiek... – És sorolja a neveket.

– Meg se kérdezzük őket?

– Fölösleges időpocsékolás! Én az ő nevükben vagyok itt nálad. Még ma írnod kell. Kell! Érted?

– De te tűnj el azonnal Bécsből... és ne is menj haza. Értesíts mindenkit, akinek a nevét leírom, hogy azonnal rejtőzzék el. Ha engemet bármi érne, az is jeladás. Ha én nem vagyok, akkor tenéked kell az élre állnod. De nemcsak az urak élére. Semmit sem ér a tiszt közvitézek nélkül. Meg kell találnod a népet.

Bercsényi nagy mozdulattal fordult hátra.

– Hol az ördögbe találom? A saját jobbágyaimnak parancsolhatok. Parancsolhatnak a többiek is. De hol találom az erdőben búvókat?

Rákóczi tudja erre is a választ:

– Kerestesd a rengetegben Szalontai Györgyöt. Üzend meg neki, hogy én állok a felkelés élén. És akkor Szalontai hozza majd a bujdosókat.

Bercsényi hosszan nézi Rákóczit. Miféle kapcsolata lehet Magyarország leggazdagabb urának azokhoz a rongyos bujdokolókhoz? Ki lehet az a Szalontai György, aki Rákóczi üzenetére hozza az erdők mélyén lappangókat? Pedig azokra a bujdosókra nagyon nagy szükség van. Abból lesz a hadsereg magva, amelyet a most már mindent kockáztató földesurak csatára vezetnek a császári zsoldosok ellen. Csak adjon hozzá fegyvert és pénzt a francia király.

Az nagyon is okos tanács, hogy Bercsényi azonnal rejtőzzék el. És tűnjenek homályba a többiek is, ha egyszer leírták a nevüket. A gróf úgy gondolja, hogy még ma lóra ül, estére már Magyarországban van, de ott se megy otthonába. Majd valamelyik rejtett vadászlakból üzen a többieknek, siessenek hozzá. Onnét keresteti meg azt a Szalontai Györgyöt is. Rákóczi egyedül marad itt a veszedelemben. De néki itt kell maradnia, hiszen ide várja Lajos király újabb válaszát. És ő amúgy sem tűnhet el: túlontúl szem előtt van. És túlontúl gyanús akkor is, ha semmit sem csinál. De hát senki más nem lehet a vezér. Csakis ő eléggé nagy úr ahhoz, hogy a földesurak elismerjék. Vagy ha mást el is ismernének, hol az a gróf vagy báró, akinek hívó szavára előjönnek a lappangók a rejtekhelyekről?

De hát még Thököly egykori hívei is a hajdani népvezér mostohafiát látják benne, akármennyire gyűlöli is Ferenc édesanyjának második férjét. A Rákócziak, Zrínyiek, Thököly dicsfénye ragyog körülötte. És távolabbról még a Báthoriak, Lorántffyak, Frangepánok nagy híre és határtalan vagyona. Ezzel senki sem kelhet versenyre széles Magyarországon. És ezt még Versailles-ban is tudják. Mégis: milyen sokáig húzódzkodott a tettektől. De most végre, úgy látszik, mégis kilép. És ha kilépett, akkor már nincs többé visszalépés.

Mindez szakadozottan kavarog Bercsényi gondolataiban. Tudja, hogy most a legfontosabb az a levél. Rákóczinak meg kell írnia Versailles-ba, hogy kik azok az urak, akikre számítani lehet.

És most már bizonyos, hogy meg is fogja írni azt a levelet.

A Titkos Tanácsban, az összehúzott függönyök mögött, a gyertyák lobogó fényében a parókás urak szeme mind a jezsuita felé fordult. A hegyes szakállú papi férfiú nagy mozdulattal letette az asztalra Rákóczi levelét. Nyomatékos hangon, ajka körül mosollyal jelenti ki:

– Itt van együtt valamennyi fej.

Azután a levél kézről kézre járt. Az urak, a generálisok, a főpapok megelégedetten bólintottak, azután összemosolyogtak.

Egy tábornok ezt mondta:

– Ezen az alapon Rákóczit holnap hajnalban ki lehet végeztetni.

Egy miniszter nemet int.

– Holnap hajnal még korai lenne. És kevés lenne az ő feje. Rákóczi a fővádlott, de ott kell ülnie mellette valamennyinek: Bercsényinek, Forgáchnak, az Andrássyaknak és mind a többieknek, akiknek itt olvasható a neve. Rákóczit és Bercsényit azonnal letartóztatjuk. A többiért elküldünk Magyarországra. Nagy per lesz ez, uraim. Itt senki se húzhatja ki a fejét. Egész Magyarországnak fogjuk végre a fejét venni.

Helyeslően bólintott rá valamennyi.

Rákóczi egy falatot sem tudott lenyelni az estebédből. Sohase volt nagyevő, még kevésbé nagyivó, de a vacsorák nyájas kettesében szeretett beszélgetés közben többfélébe is belekóstolni, szívesen megivott egy-két pohárka bort, amelyet összekoccintott feleségével. Most Charlotte-Amélie aggodalommal vegyes kíváncsisággal figyelte, hogy kóstolni sincs kedve, de a szokásosnál többet iszik.

Ma reggel indult Longueval. Rákóczi folyvást azt számolgatja, hogy ha vágtatva megy, hol lehet éppen. De el akarja terelni a gondolatait. Jobb lesz mihamarabb lefeküdni Amélie-vel. A szerelemben az ember talán még a szorongást is feledni tudja. Lám, felesége is úgy néz rá, mint aki elvárja, hogy ne gondolataival, hanem ővele foglalkozzék. Az asszony kecses, hosszú ujjú kezét férje keze fejére teszi. Kérdés is van ebben a mozdulatban. A férj úgy érzi, valamennyire meg kell nyilatkoznia asszonya előtt.

– Mit tennél, ha veszedelembe kerülnék?

Az asszony arca mosolyból komolyra vált.

– Veled maradnék, veled mennék.

Rákóczi nemet int.

– Helytelen lenne. Neked azonnal futnod kell Hessenbe. Itt Bécsben, ha engemet baj ér, nem lehet maradásod, különben téged is utolér a veszély. És akkor még segíteni se tudsz. Talán ha apád beavatkozik.

– Az apám nem merne szólni sem. Ha téged baj ér, akkor magamnak kell tennem, amit lehet. És arannyal sok mindent lehet. A te nagyanyád és anyád is arannyal mentette ki az apádat. De mitől félsz? Mi érhet?

– Remélem, semmi, de aki az én helyemben van, annak mindig mindenre el kell készülnie.

– A trónra is – mosolyog Charlotte-Amélie.

– A vérpadra is – bólint Rákóczi.

Azután, mint akik befejezték a vacsorát, felálltak. Készültek az ágyasházba. Ilyenkor előbb még külön-külön szoktak ájtatoskodni. Az asszony az ágy melletti feszület előtt, a férj a kis kápolnaszobában. Csak ezután következtek a szerelem percei.

De még ki se léptek az ebédlőszobából, amikor az esti utcán odakint olyan hangok zörrentek meg, amelyet csakis fegyveres emberek okozhattak. Rákóczi az ablakhoz lépett és kinézett. Odakintről fáklyafény világított. A rezgő világosságban látni lehetett, hogy vértes-dárdás emberek vették körül a házat. Egy tiszt éppen megdöngette a kaput.

A levelet tehát elfogták – bontakozott ki a bizonyosság Rákóczi tudatában. A feszült szorongásnak egyszeriben vége lett. Most már mindent vállalni kell.

Nyugodtan odalépett a halottsápadtra fehéredett Charlotte-Amélie-hez. Megfogta a kezét, és nagyon határozott hangon mondta:

– Te most azonnal menj ki innét. Csak engemet keresnek. Téged egyelőre aligha akarnak elfogni. Először is az aranypénzt vedd ki a pénzesládából, mert azt talán keresik. Azután már hajnalban indulj Hessenbe. Ott biztonságban vagy. Engemet pedig segítsen a mindenható Isten.

Átölelte és megcsókolta, de azonnal siettette is, hogy itt ne legyen, amikor a katonák belépnek.

Az asszony hirtelen sírni kezdett. Most elvesztette minden okosságát. Együtt akart részesülni bármi rosszban. Rákóczinak szinte ki kellett tuszkolnia az ajtón, mert a közeli szobákból már hallatszott a katonacsizmák döngése.

Egyedül volt, amikor nyílt az ajtó, és belépett egy császári tiszt, nyomában négy puskással. Rákóczi nagy nyugalommal kérdezte:

– Mit kívánnak tőlem az urak ily késői órában?

A tiszt udvarias, csaknem mentegetődző hangon válaszolt:

– Herceg úr, a legnagyobb sajnálatomra, parancsom van, hogy letartóztassam, és zárt kocsiban vitessem...

– A bécsújhelyi várba – fejezte be a mondatot a herceg. A tiszt elcsodálkozott.

– Honnét kegyeskedik tudni?

Erre a veszélybe került férfi arcán mosolyféle jelent meg.

– A mi családunkat őszentfelsége ott szokta vendégül látni. – Azután kézmozdulatával jelezte készségességét. – Készen állok, uraim!

A miniszternek éjszaka jelentették, hogy Rákóczit elfogták, zárt kocsin, erős fedezet mellett viszik Bécsújhelyre. De Bercsényinek nyoma veszett. Már tegnap elhagyta Bécset. Utána is fegyveres csapatokat küldtek, mint a többi, név szerint megnevezett magyarországi urak otthonába.

Három nappal később magas rangú katona jelentette a miniszternek, hogy úgy látszik, az összeesküvés jobban előkészített, mintsem gondolták volna: se Bercsényit, se Forgáchot, sem az Andrássyakat, sem bármelyik letartóztatni rendelt magyar földesurat nem találták váraikban vagy kastélyaikban. Senki nem tud felőlük semmit.

Egy újabb nap múlva a Titkos Tanácsban úgy döntöttek, hogy ha egyelőre a többi vádlott nem került elő, Rákóczi ellen kell az elrettentő pert azonnal lefolytatni, de a többit is távollétükben halálra ítéltetni, hogy bármelyiküket ott öljék meg, ahol rájuk találnak.

A bíróság tagjait is azonnal kinevezték, hogy tüstént indulhassanak ítélkezni Bécsújhely felé.

TOVÁBBI BESZÉLGETÉS LÉMAN ÚRRAL

Ennyit beszélt el Léman ezredes Versailles-ban a második napon. Én úgy véltem, hogy mindez nagyon valószínűen hangzik (valahogy így történhetett), és továbbra is igen-igen filmszerű az egész.

– Úgy látom magam előtt, mintha moziban ülnék.

– Természetesen nagyon is filmre való – bólintott. – De ne feledje el, hogy ha filmre is képzeljük el, ez dráma: történelmi dráma. Az első felvonása ott végződött, amikor Rákóczi semmit sem vállalva elfutott Sárospatakról. A második felvonás ott végződött, amikor mindent vállalt, s egyszerre csak letartóztatták. Mondhatjuk, hogy meglepően naiv ember volt, amikor megbízott Longuevalban, és el sem tudta képzelni, hogy az a jezsuiták fondorlatos szavú embere. Neki, aki maga is a jezsuiták tanítványa volt, gyanakvóbbnak kellett volna lennie. De nem volt az. Történelmi tény, hogy bízott Longuevalban. És csakis azért bízhatott benne, mert az belga volt, tehát nagyon is hitelesen hangzott, hogy ugyanolyan ellenségének érzi a Habsburgokat, mint a magyar nemesek. És azt se felejtse el, hogy ez a Rákóczi még fiatal ember: amikor elfogták, huszonöt éves volt. Művelt, szokatlanul széles a politikai látóköre, de tapasztalatlan. És erre a tiszta lelkű emberre a naivitás mindig is kissé jellemző lesz. Aki ismeri a történetét, tudja, hogy később is, amikor már vezérlő fejedelem volt, tehát Magyarország uralkodója, sokkal humánusabb, mai szavakkal élve sokkal demokratikusabb, sokkal haladóbb szándékú volt, mint főnemesi vezérkara. Bercsényi meg a többiek sohase tudtak, nem is akartak lépést tartani vele. Hiszen ő később már jobbágyfelszabadítást és egy erősen köztársaságra emlékeztető alkotmányt képzelt el, mire vezérkara cserbenhagyta. Hát ha tapasztalt államfőként ennyi magasztos naivitás volt benne, hogyne lett volna még naivabb ifjúkorában. El is fogták, kis híján ki is végezték. És akkor az egész magyar történelem másképpen folytatódott volna. Mert igaz ugyan, hogy a történelem nem az egyesek története, még csak nem is az egyesek történetének összessége, hanem annál is több – mégis igaz, hogy egyes emberek szándéka, tette és sorsa nagyban módosíthatja az egész történelmet. Gondolja csak meg, hogy thermidor után a történelemnek szüksége volt egy Napóleonra; de azért éppen Napóleon kellett ahhoz, hogy a francia és világesemények úgy következzenek egymás után, ahogy következtek. Remélem, nem tagadja Cromwell, Robespierre, Lenin világformáló hatását. Nos, az önök története is másképpen módosul, ha abban a pillanatban nem éppen Rákóczi áll az élen. Márpedig Rákóczit csaknem kivégezték, mielőtt az élre állhatott volna. De nem végezték ki. És ennek a menekülésnek a története adja a harmadik felvonást. Ez a kaland – Rákóczi fogságának és menekülésének kalandja – ugyanis önálló dráma. Egy másik dráma lehetne a vezérlő fejedelem dicsősége és bukása. És egy harmadik a bujdosó Rákóczi reményeinek és csalódásainak drámai krónikája. És talán egy utójátékban lehetne érzékeltetni emlékének éltető hatását a magyar nép körében. Mindez, ezzel az első drámával – ha tetszik: filmdrámával – kezdődik. Rákóczi menekül a feladat elől. A történelem utánanyúl, és akkor mindent vállal, de elfogják. A kivégzés azonban elmarad, mert merőben véletlennek mondható események formájában bizonyítja számára a történelmi végzet, hogy éppen akkor pusztul el, ha nem vállalja a feladatot. És ismerve ezt a történetet, nagyon is el kell gondolkozni, hogy az a bizonyos történelmi szükségszerűség milyen merő véletlenek alakjában jelentkezhet. És hogy mennyire fontos, hogy az események mikor, hol, miféle embereket találnak. Mert itt fog most belépni, mint a végzet eszköze, az én vélhető távoli rokonom, az a Karl Gottfried Lehmann nevű pomerániai – de alighanem elzászi származású – kapitány, aki eddig csak éppen felbukkant Sárospatakon mint a Dujardin-ezred egyik tisztje. Onnét ismerte Rákóczit és Rákóczinét. Tehát amikor rövid évekkel később ő a wienerneustadti, azaz bécsújhelyi börtönvár parancsnoka, nem ismeretlenként fogadja az előkelő, de hamaros halált váró foglyot.

Ez azonban valamivel részletezőbb történet lesz, mint külön-külön az első két rész. Itt egy kicsit lélekállapotokról is kell majd beszélnünk és fontosságukról a történelmi döntések idején. De vigyázva, hogy a drámai történet mégis megmaradjon filmszerűnek és olyan hitelesnek a történelemhez, amennyire az ábrázolás egyáltalán felidézheti az egyszer volt mozzanatokat.

Hagyjuk is abba mára. Ha érdekli, szívesen látom holnap is ugyanitt.

Engem egyre jobban érdekelt. Úgy éreztem, nagyon közel járunk a történelmi valósághoz, ugyanakkor valóban szépirodalmi igénnyel elgondolt filmdráma bontakozik ki előttem.

A következő nap délelőttjén tehát megint csak ott ültem Léman úrnál, aki a most már megszokott konyak mellett, a gomolygó cigarettafüstben a következőképpen mondotta el a történet harmadik részét:

HARMADIK RÉSZ

BÉCSÚJHELY

A zárt kocsi, mögötte a lovas katonákkal, végigrázódott a legtöbb helyütt igen göröngyös úton, és telihold fényében, megállás nélkül érkezett a bécsújhelyi vár elé. Ezt a kívül-belül barátságtalan erődítményt már eleve börtönnek építették: itt őrizték a császári birodalom számára veszedelmesnek tetsző foglyokat, akik a legtöbbször maguk sem tudták, meddig kell ott sínylődniük. Legtöbb esetben maguk a bécsi hatóságok sem döntötték el, meddig szándékoznak ott tartani a biztonság kedvéért börtönbe zárt magyar, cseh, morva, lengyel, horvát, olasz, vallon férfiakat, néha még stíriai vagy tiroli németeket is. Bécsújhelybe könnyebb volt bejutni, mint onnét kiszabadulni. Sok esetben per sem folyt a rabok ellen. Akinek az ügyében büntetőtárgyalást tartottak, azt általában halálra is ítélték a császár iránti hűtlenség címén, és kivégezték vagy a vár udvarán, vagy valamelyik kopár cellában felállított vérpadon. Nemegyszer fölöslegesnek tartották odafent, hogy sok szót fecséreljenek egy hosszas per megtartásával; ilyenkor a veszélyes vagy egyszerűen csak az odafentiek számára túl kényelmetlen férfit reggelre holtan találták a cellájában. Gyorsan el is temették a vár temetőjében. Máskor azonban a Titkos Tanácsban éppen azt látták helyesnek, ha olyan peres eljárást rendeznek, amelynek hírét viszik a birodalom minden sarkába, hadd rettenjenek meg az elégedetlenek. Ilyen nagy hírű eljárás volt annak idején Zrínyi Péternek – Rákóczi nagyapjának – kivégzéssel végződő büntetőpere; így pusztult Frangepán Ferenc – Rákóczi egyik nagybátyja – is. De például már Zrínyi Boldizsár – Rákóczi másik nagybátyja – ellen nem tartották fontosnak látványos pert indítani; elegendőnek vélték, ha ott tartják, amíg veszélyes lehet. Évtizedekig ült láncon magányos cellában, míg elméje el nem borult. A tébolyodott embert azután kiengedték, ez már nem volt veszedelmes. Meg is halt nemsokára. Rákóczi apja, az idősebb Ferenc is megülte Bécsújhely börtönét, de őt kiszabadította feleségének fondorlata és aranya. Igaz, hogy szabadulása után ő is hamarosan meghalt.

Bizonyos, hogy a bécsújhelyi cellákban számos olyan ember várja a halált vagy a ritkán bekövetkező kiszabadulást, akit övéi és ismerősei már régóta elsirattak. Nagy néha megtörtént, hogy rég holt hírű férfi lépett ki a bécsújhelyi vár kapuján. Ezek már nem voltak veszélyesek. Vagy csak azért jöhettek ki, hogy meghalni menjenek haza. Vagy azért, mert lelkük testüknél is jobban megtört, és odafent úgy vélték, ettől kezdve hasznosan fogják szolgálni császári urukat.

Nem is lehetett másfélékre gondolni a lefüggönyözött, rázós kocsiban.

Végre a kocsi megállt a várárok hídján, a kapu előtt. A nehéz kapu két szárnya nyikorogva széttárult, és a kocsis behajtott az udvarra. Nyomában a lovasok. Mögöttük bezárult a kapu. Az udvart fáklyák fénye pirította: várták a foglyot. Ott állt a várparancsnok, körül egy szakasznyi katona fegyverben. A lovas kísérők hadnagya leugrott lováról, tisztelgett, és átnyújtotta a parancsnoknak a fogolyra vonatkozó írásokat. Azután kinyitották a kocsi ajtaját, a parancsnok odalépett, a fogoly pedig kiszállt.

Azonnal megismerték egymást. Lehmann előbb még nem nézett az iratokba, nem tudta, kit hoztak. A herceg láttán megtorpant. Ő természetesen jól emlékezett Rákóczira, akinek Sárospatakon vendége is volt. Rákóczinak pedig jó arcmemóriája volt, emlékezett tehát, hogy ez volt a másik tiszt Longueval mellett, akivel Dujardin ezredes társaságában ivott azon az utolsó sárospataki táncos estélyen. Igaz is, akkor esett szó, hogy ezt a Lehmann kapitányt kinevezik a bécsújhelyi vár parancsnokának. Nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon; arra kellett gondolnia, hogy lám, most ő vendégeskedik Lehmann kapitánynál.

A parancsnok mélyebben hajolt meg foglya előtt, mint az szokásos, noha a nagyon előkelő rabokkal haláluk előtt illett megkülönböztetett modorral bánni. Rákóczi arra gondolt, hogy ez a katona most nagyon nagy zavarban van. Talán bátorítani is kellene, és óvni, nehogy túl előzékeny legyen rabja iránt. Hiszen Longueval kapitány is rosszul járt, mert Rákóczi rendelkezésére állt. (Rákóczi ugyanis bizonyosnak vélte, hogy Longuevalt elfogták a levéllel, úgy derült fény a hűtlenségre. Tehát Longueval vagy már halott, vagy vádlott társa lesz a perben, és vele együtt végzik ki.)

– Kegyeskedjék követni, herceg úr – szólalt meg végre Lehmann. Előre ment, nyomában Rákóczi, utánuk hat katona töltött puskával. Kettő pedig fáklyával világított.

A sivár udvarról kis kapun kopár folyosóra léptek, a hosszú folyosó végén kanyargós csigalépcső vezetett egy magasabb toronyszoba felé. Ott Lehmann nagy kulccsal kinyitott egy vaspántokkal erősített vastag faajtót, és előrelépett, közben kanócot gyújtva az egyik fáklyán. A kanóccal azután lángra lobbantotta az asztalon várakozó két gyertyát, úgy mutatott utat a fogolynak.

Kietlenségében is úrias szoba volt ez: mennyezetes ággyal, nagy asztallal, faragott, görbe lábú karosszékekkel. A fal mellett ruhásláda is volt. De az ajtó igazi vasalt börtönajtó, és az ablakon sűrű vasrács: a legeslegúribb rabok börtöne kivégeztetésük előtt. Most csak ketten voltak odabent: a fogoly és a börtönparancsnok.

– Nagyon sajnálom, herceg úr — mondotta igen halkan Lehmann –, ennél jobbat a várban nem tudok adni. Remélem, félreértés az egész, és hamarosan...

Nem fejezte be, nem talált megfelelő igét a mondat végére. Rákóczi mintha oda se figyelt volna, érdeklődve nézett körül.

– Itt volt akkoriban a nagyapám is?

Lehmann némán bólintott. Azután megkérdezte, miben állhatna rendelkezésére. Nem éhes-e? Vagy kívánna-e inni valamit?

– Köszönöm, kapitány úr. Ha megkérhetném, hagyjanak magamra.

Lehmann meghajolt. Kiment, becsukta és két nagy kattanással bezárta az ajtót. Az ajtó előtt két katona maradt őrségnek, vállukon töltött puskával.

Rákóczi odabent az ágyra dobta köpenyét, és a rácsos ablakhoz lépett. Az ablak a sivár udvarra nyílt, jól lehetett látni a holdfényben, hogy odalent a kopár falak mellett fegyveres őrség áll. Innét állítólag még senki sem szökött meg. Innét vagy kiszabadítják az embert, vagy itt pusztul. És akkor már jobb hamarosan meghalni, mint elsorvadni vagy megtébolyodni végtelen esztendők alatt.

Reggel a várparancsnok szobájában a kísérő őrség tisztje búcsúzott a kapitánytól. Lehmann arca álmos volt. Asztalán kis flaskában pálinka állt, ő maga pipából eregette a füstöt. Ezt a zsoldosszokást nem adta fel. Dohány- és pálinkaszaga volt az egész szobának. A búcsúzó tiszt magában megállapította, hogy ugyancsak kietlen méltóság ilyen börtönvár parancsnokának lenni, ahol egy íróasztal, egy iratszekrény, némi pálinka és sok pipafüst társaságában láthatólag rideg magányban él az ember. A bécsi tiszt derűsebb kedélyű volt, hogysem ilyenfajta karrierre vágyakozzék. Baráttalan és barátságtalan embereknek való ez, mint amilyen ez a Lehmann kapitány lehet.

Tisztelgés után mosolyogva mondta a parancsnoknak:

– Aztán jól vigyázzon, kapitány úr, a veszélyes fogolyra. Felségsértés...

Lehmann az asztalon heverő iratokra nézett. Jól áttanulmányozta. Említés esett abban egyebekről is: hűtlenségről, hazaárulásról, összeesküvésről. Külön-külön bármelyikért is fő- és jószágvesztés jár.

– Bizonyosak ebben Bécsben?

– Egész Bécs erről beszél már. Egészen bizonyos. A bűntársait ugyan még nem sikerült elfogni, de az egész birodalomban körözik őket. Írásos bizonyíték is van, tanú is van.

– Valamelyikük elárulta az összeesküvést?

A bécsi tiszt nevetett.

– Ezek nem tudnak összeesküdni. Minduntalan elszólják magukat. Olyan embereket vonnak a titokba, akik nem is tehetnek mást, mint hogy azonnal hivatalos helyen jelentik. Ez a Rákóczi is egy Longueval nevű zsoldoskapitányban bízott...

– Longueval! – kiáltott fel Lehmann. – Francois Longueval?

– Az. Ismeri?

– Egy ezredben szolgáltam vele...

– Micsoda szerencséje volt annak a Longuevalnak!... Próbálja meg, hátha önnek is elmond valamit Rákóczi herceg úr, amit azután tanúsíthat a perben. Aki ebben a perben Rákóczi ellen tanúskodik, annak előléptetés jár... Ne szalassza el a szerencséjét.

Lehmann bodorította a füstöt, fejével bólongatott.

– Köszönöm a tanácsát... majd megpróbálom.

Egy börtönparancsnoknak sok a hivatalos dolga. Amikor a Rákóczit kísérő katonák elmentek, hívatta a tiszteket, akik jelentést tettek az egyébként eseménytelen éjszakáról. Jött a szakács, aki beszámolt az éléskamra állapotáról, a beszerzendő lisztről, sóról. Utána a számvevő altiszt tette elébe a kimutatásait. Végre sor került a borbélyra, aki naponként megberetválta. Közben szakadatlanul szívta a pipáját. Az asztalán nappal is gyertya égett, kell az a hivatalos iratok pecsétjéhez is, de még inkább a pipához.

Amikor jócskán ebéd előtt egyedül maradt, hátradőlt székében, és belenézett pipájának sűrűn gomolygó füstjébe. Most a szürke gomolyban mintha azt a sötét magyar tájat látná, amely akkor a sárospataki vár ablakán túlról nézett vissza rá.

És egyszerre kísértetszerűen, áttetszően jelenik meg a füstben Charlotte-Amélie: Rákóczi hercegné. Máskor is megtörtént, hogy hirtelen az eszébe jutott. Most nem is lehet másra gondolni. Charlotte-Amélie özvegy lesz, ha az urának itt fejét veszik. Szomorú lesz... talán sokáig lesz szomorú... azután talál valami másik hercegi férjet magának. Neki egy gróf is kevés... Maga Szűz Mária a mennyek országában nem olyan elérhetetlen, mint egy szépséges hercegasszony egy zsoldostisztből lett börtönparancsnok számára.

Milyen nagy úr a bécsújhelyi várkapitány, ha belép egy környékbeli kocsmába. Milyen áhítattal néz fel rá egy helybéli cipész vagy hentes leánya. Még egy hadnagy is feszes vigyázzban áll előtte kihallgatás közben, akkor is, ha az a hadnagy bárófiú, és egy év múlva talán már valahol felettese a börtönparancsnoknak. De mi lehet még Karl Gottfried Lehmann? Főstrázsamester... talán még ezredes is, mielőtt nyugalomba vénül. Ha jó vallomást tesz Rákóczi ellen, akkor talán még korábban is ezredességig juthat. És akkor? Ha nagyon-nagyon nem bírja már a magányt, a kocsmák szemérmetlen perszónáit, feleségül is veheti egy cipész vagy egy hentes leányát. Még egy szerényebb sorsú kisnemesi család leányát is...

Ott magasodik előtte a füstgomolyban Charlotte-Amélie, a szépséges hercegnő. Egyetlenegyszer még szólt is őhozzá. Amikor meghallotta, hogy Lehmann kapitányból börtönparancsnok lesz, akkor azt mondta neki:

– Ne legyen rossz a szegény rabokkal.

Lehmann úgy gondolja, hogy ő sohasem volt rosszabb azokkal a szegény rabokkal, mint amennyire kénytelen az ember, ha már egy börtönvár parancsnokságáig emelkedett. De mit tehet ő? Nem ő fogja halálra ítélni Rákóczit. Nem ő teszi özveggyé Charlotte-Amélie-t.

Felállt, letette a pipát, kis kulccsal kinyitotta asztala fiókját. A fiókban óriási kulcsok voltak: a parancsnok ismeri, melyik melyik börtönajtónak a kulcsa. Kiveszi az egyiket, újra bezárja a fiókot, és a nagy kulcsot a zsebébe teszi...

Kilépett a szobából, visszatisztelgett az őrnek, és megindult a folyosón, a lépcsőkön. Minden fordulónál őr tisztelgett és ő visszatisztelgett. Így érkezett el Rákóczi úri cellájához. Ott a két őr között, a kulcsot kétszer megforgatta a zárban. A parancsnoknak joga van, oka lehet bemenni bármelyik fogolyhoz. De mielőtt belépett volna, kopogtatott.

Rákóczi a karosszékben ült, előtte az Újtestamentum latin fordítása. Börtönmagányában ez volt a vigasztaló olvasmánya. A kopogtatásra felnézett. Várta, hogy nyíljék az ajtó, de az nem nyílt. A kopogtató tehát az ő engedélyére vár. Ez mosolyogtatóan különös volt. Fennhangon kérdezte:

– Ki kopogtat egy börtönajtón? Ha be tud jönni, jöjjön be!

Nem csodálkozott, hogy Lehmann az. Ki más lehetne? De mit akarhat? Vendéglátó udvariassággal felállt. Ha a kapitány kopogtat, akkor látogatóként jön, és ez esetben a fogoly a házigazda.

– Bocsásson meg kegyelmességed, hogy háborgatom – kezdte a kapitány.

Rákóczi ajka körül ott ült a mosoly.

– Lehmann kapitány... önnek itt igazán joga van. Foglaljon helyet, ha látogatóként jött.

Az azonban nem ült le. Azonnal rátért a mondandóra:

– Ön életveszedelemben van.

Rákóczi bólintott.

– Tudom. De életveszedelemben voltam már odakint is. A születésem óta. Örököltem.

Lehmann sehogyan sem értette Rákóczi ajka körül azt a mosolyt.

– Kevés embernek van itt kedve tréfálkozni.

A fogoly tekintete egyszerre komollyá vált, úgy válaszolt:

– Pedig ez a legnagyobb erő itt. Ez az utolsó, ami az embernek megmarad, ha becsülni akarja magát. Odakint nemigen voltam tréfás kedvű ember. De akivel a halál levett álorcával néz szembe, az csakis mosolygó arccal maradhat erősebb a halálnál. Amíg nem bizonyos a közeli halál, addig félhetünk is tőle. Amikor itt áll előttünk, a szemébe kell nevetni, vagy legalábbis a szemébe kell mosolyogni.

– Kegyelmességed tudja, miért van itt?

Rákóczi a fejét rázta.

– Nem tudom. De azt tudom, hogy akit idehoznak, azt halálra szánták. És eleve voltak számosan, akik az én nagyapám unokáját, az én szüleim fiát halálra szánták...

– Valóban nem tudja? – kérdezte vizsgáló szemmel Lehmann. – Az iratok szerint felségsértés...

Rákóczi megrándította a vállát.

– Ez a szó semmit sem jelent. Akit veszedelmesnek tartanak azért, mert egyáltalán él, egykönnyen nevezik felségsértőnek, hogy ne éljen.

– De kegyelmességed ellen írásos bizonyíték van! – mondta némi türelmetlen indulattal a kapitány. – Tanú is van...

– Tanú? Énellenem? – Ezen valóban csodálkozott.

– Longueval – mondotta ki Lehmann a nevet.

– Longueval? De hát... Hiszen ha van bűnöm, akkor ez a szerencsétlen Longueval a bűntársam.

Komoran magyarázta erre a börtönparancsnok:

– Ha a bűntárs tanúskodik, akkor esetleg nem is tekintik bűntársnak, hanem fontos tanúnak. És megérheti, hogy a zsoldostisztet inkább megjutalmazzák, csakhogy a hercegnek fejét vehessék. Miért bízott kegyelmességed egy zsoldostisztben? Nekünk semmi sem szent, nekünk senkihez és semmihez semmi közünk, nekünk nincs lelkünk, lelkiismeretünk és becsületünk, mi rangot, pénzt, hatalmat, címeket szeretnénk...

Rákóczi érdeklődve figyelte ezt a vallomást. Nem is Longuevalra gondolt, hanem erre a Lehmannra. Mi késztette a sok keserűséget sejtető vallomásra? Ezért jött be hozzá?

– Maga is ilyen, Lehmann kapitány? – kérdezte, és leült karosszékébe.

– Semmi esetre se legyen hozzám őszinte, nehogy a szavait felhasználhassam főbenjáró perében. – Keményen, ridegen, szinte utasító hangon mondta. – Hiszen ha egy ilyen fontos vádlott ellen használható vallomást teszek, az igen előnyös a további előmenetelem számára.

– Azért jött be hozzám, hogy ezt közölje velem?

Lehmann bólintott, majd halkabban mondta:

– Igen. De azért is, hogy megkérdezzem: nem akar-e titokban üzenni valamit valakinek, aki kívülről segítheti? Például feleségének, a hercegné őkegyelmességének.

A fogoly arcára újra kiült a halavány mosoly.

– Éppen az imént óvott, nehogy bízzam magában. Ámbár nekem alighanem mindegy. Ha Longueval tanúskodik ellenem, akkor rajtam nem lehet segíteni, tehát ártani sem lehet többé.

Lehmann megint bólintott.

– Éppen ezért mertem felajánlani a segítségemet. A halálraszántnak már nem lehet ártani, legföljebb segíteni.

– De miért?! – A kérdés hangosabb volt, mint az eddigi szavak. Azután halkabban: – A zsoldostisztek nem tartoznak senkihez. Ön mondotta...

– Senkihez – ismételte Lehmann a szót. – Soha életemben nem tartoztam senkihez. Elzászban német vagyok a franciáknak, Pomerániában francia a németeknek, Magyarországon méltán gyűlölt császári zsoldos. Bécsben megvetett eszköz, itt a rabok közt utált börtönőr, a vár katonáinak a nyakukra küldött idegen tiszt. És valamennyiüknek igaza van. Én kegyelmességed megtisztelt vendége voltam Sárospatakon, és itt kénytelen vagyok a porkolábja lenni. Énrám soha senki sem gondolt se hálával, se szeretettel, se köszönettel. Zsoldos vagyok. Világéletemben azokkal éreztem együtt, akiket halomra kellett gyilkolnom olyan felettesek nevében, akikhez semmi közöm se volt. Kegyelmességed elmenekült Sárospatakról, amikor Tokajban kitört az a vásári zendülés. De mi voltunk azok, akik ott maradtunk...

– És vérbe fojtották – fejezte be most komoran Rákóczi.

Lehmann mesélte:

– Szerencsére, amikor mi másnap odaérkeztünk, a legtöbben elmenekültek. De így is vér folyt, ártatlan, agyongyötört emberek vére. És mind azt várta, hogy jön Rákóczi Ferenc, jön, és a vezérük lesz... De Rákóczi helyett mi érkeztünk büntetni. A legfőbb bűnöst azonban nem találtuk. Tudja-e kegyelmességed, ki az a Szalontai György?

Rákóczi egy pillanatig habozott, azután nagyon határozottan mondta:

– Nem. Nem tudom.

– Azóta is keresik – magyarázta Lehmann. – Falusi bíró volt. Rákóczi nevében lázít az erdőkben és a hegyekben. Ígéri, hogy jönni fog Rákóczi... És ha Rákóczi jön, akkor Magyarországon urak és parasztok együtt kelnek hadra a császár ellen.

– Hát ezt ugyan hiába várják – vágott bele csaknem vidámnak tűnő hangon a fogoly. – Rákóczit Bécsújhelyben le fogják fejezni, mint a nagyapját. Szalontai György most is csalódni fog bennem.

– Mégis ismeri? – kérdezte gyanakodva Lehmann. Rákóczi mosolygott.

– Maga szólított fel, hogy ne legyek őszinte egy zsoldostiszthez.

– De ő talán segíthetne! – Ez szinte sürgetően hangzott. – Talán a szétfutott urak és a bujdosó nép együtt segíthetne. A per még nem kezdődött el. Talán van még idő. Nem akar nekik üzenni valamit? Az uraknak? Vagy Szalontainak?

Erre Rákóczi két kézzel támaszkodott az asztal lapjának, és kemény hangon válaszolt:

– Ha tudnám, hol vannak, akkor sem üzennék nekik. Az egyik zsoldoskapitány felfedte a titkomat. A másik zsoldoskapitány most szeretné tudni, hol lappang Szalontai György, vagy még inkább, hogy hol bujdosnak azok az urak, akiket nem sikerült elfogni. Szerencsére én sem tudom, de nem is mondanám. – Itt hangja egyszerre szelídebb lett. – Holott közben még azt is elhiszem, hogy ön valami részvétfélét érez irántam. De mégis, maga mondta: zsoldostiszt. Szeretne főstrázsamester lenni, aztán ezredes... vagy még több.

Lehmann széttárta karját, feje meg is hajolt egy kissé.

– Én sem bíznám a zsoldoskapitányban. Pedig itt, ha van még valahogyan segítség, csakis általam lehet. Ha meggondolja magát kegyelmességed, kérem, hívasson. És ha van valami kívánsága...

– Köszönöm, kapitány úr, semmi kívánságom sincs.

Amikor Lehmann kiment, és az ajtó bezárult utána, Rákóczi elgondolkozva állt a vasrácsos ablakhoz, és lenézett. Odalent a sivár udvaron vállukon puskával, feszesen álltak a katonák.

Ha börtönben magányosan ül az ember, egész másképpen múlik az idő, mint odakint. Ingaóra nem leng a falon, hogy mutassa, hol tart a nap az égi pályán. Csak a sötét és világos váltakozása jelzi, hogy este van, vagy nappal van. És őszidőben a nappal se mindig világos. Reggel, délben és alkonyatkor egy szótlan katona behozza az enni-innivalót, aztán kis idő múlva bejön az edényekért. Éjjel-nappal, szabályos időközökben felhangzik odalentről az őrségváltás koppanása, zörgése és szűkös vezényszava. Ezek az időjelzők azonban nem hoznak semmiféle változatosságot, tehát a rab nem tudja, hogy két gondolata közt percek vagy órák teltek el, s még csak azt sem, hogy az Evangélium jól ismert fejezetei közül ezt vagy azt milyen gyorsan vagy lassan olvasta újra végig. S az első nap elteltével már nehéz visszaszámolni, hogy még a másodiknál vagy a harmadiknál tartunk-e. Ha úgy esik, és a rab életben marad, de meghatározatlan időt kell eltöltenie a vasrács, a pántos ajtó és a falak között, akkor – hacsak valami módon gondosan nem jegyzi a múló napokat – később már azt is nehezen tudja megállapítani, vajon hónapok vagy évek múltak-e már azóta, hogy bezárult mögötte az ajtó.

Rákóczit úgy elfoglalták gondolatai, hogy egyelőre még nem érezte a megállt idő elviselhetetlenségét. Eszébe rémlett ugyan, hogy nagybátyja, Zrínyi Boldizsár beletébolyodott ebbe az időtlenségbe, de ő talán évtizedeket is töltött alighanem ugyanebben az úri foglyoknak fenntartott toronyszobában. Bezzeg nagyapjának, Zrínyi Péternek, és másik nagybátyjának – nagynénje férjének –, Frangepán Ferencnek nem adtak éveket a megtébolyodásra. Egyhamar elkezdődött és még hamarabb befejeződött hűtlenségi perük, és tüstént fejüket is vették, itt, a bécsújhelyi börtönvárban.

Rákóczi bizonyos volt benne, hogy nagyon hamarosan vele is ugyanez történik. Ha az a levél, amelyet Lajosnak írt, a császári hatóságok kezébe kerül – ráadásul Longueval, hogy életét mentse, ellene vall –, akkor az eleve vérbíróságnak kijelölt ítélkező hatóság nem is tehet mást, mint hogy a törvények alapján fej- és jószágvesztésre ítélje. Arra nem gondolt, hogy Longueval eleve a császári hatóság ügynöke volt, mert szinte képtelen volt elképzelni az aljasságot. Azt azonban csaknem természetesnek tartotta, hogy ha elfogták, akkor magamentése érdekében ellene fog vallani, mivel megértett minden emberi gyengeséget. Nem vetette meg a gyávákat, mert tulajdonképpen magamagát is gyáva embernek vélte, aki mindig megfut a teendő elől.

Felállva az Újtestamentum mellől, újra az ablakhoz ment, s kinézve az udvar sivár semmijébe, arra gondolt, hogy világéletében attól menekült, nehogy ide kerüljön, ebbe a családjának fenntartott siralomházba. Küzdött maga ellen, öröksége ellen, a magában hordott kísértetek ellen. Minden elődje valahogy formálta a történelmet. Ő nem akarta formálni, ő ki akart lépni a történelemből, azt hitte, elegendő volt az elődök áldozata, neki már joga és lehetősége van az eseménytelen, szelíd, derűsen boldog élethez. De akárhogy futott, a történelem utánanyúlt. És az első moccanásra, amely nem az elődök elleni tiltakozásé volt, rácsapott a családi végzet.

Hát jó. Ez ellen nem lehet küzdeni.

Figyelte magát, vajon fél-e a haláltól. Azt állapította meg, hogy inkább sajnálja az életet. Jó lett volna még számos évet élni Amélie szerelmében, jó lett volna gyermekek körében múlatni az időt, olvasgatni, utazgatni messze földek érdekes városaiba, sőt meg is írni – latinul vagy franciául amit látott, hiszen mindig szeretett gondos mondatokkal fogalmazni; hajdan a jezsuita páterek még azt is mondották, hogy felettébb jó stílusa van latinul is, franciául is.

Miért is nem lehetett ilyen az élete? Hiszen eleve való szelídségével, ifjan feltűnő megfontoltságával – sokan mondották ezt – szembetűnően különbözött kalandkereső, nemegyszer vakmerő Rákóczi elődeitől, még inkább keményen harácsoló, mindig tevékeny, soha semmitől meg nem riadó Zrínyi elődeitől és legesleginkább vad szenvedélyek dúlta Báthori elődeitől. Talán csak a hajdani Lorántffy elődök közismert műveltségszeretete, tudománypártolása folytatódott az ő magavizsgálódásában, fogalmazó kedvtelésében. Igaz, a Zrínyi elődök családfáján ott volt a nemzet gondjain gyötrődő, mindent megfogalmazó költő-gondolkodó Zrínyi Miklós, aki akkortájt maga lehetett az ország lelkiismerete. De ugyanez a töprengő poéta a maga idejének legnagyobb hadvezére és államférfia is volt, közben az igen tevékeny Zrínyi is volt. Vajon ha a história úgy hozta volna, Rákóczi Ferenc megállta volna helyét az államférfiúi székben és a vezéri nyeregben egyaránt?

Gondolata önkéntelenül afelé kalandozott, hogy ha mégis úgy lett volna, ahogy lehetett volna, akkor mi is történik. Kétségtelennek tartotta, hogy Magyarország ügye csakis úgy fordulhat jóra, ha szövetségben a franciákkal, odahaza a földesúr és a jobbágy egyet tud érteni. Bizonyos volt benne, hogy ha a jobbágy a magáét védi, akkor harcol mindhalálig. De ha a jobbágy a magáét magáénak tudhatja, akkor az nem a nemesé, valójában akkor nincs nemes, és nincs jobbágy. Nyilván ezért tudott győzni az angol Cromwell eretnek hadai élén urak és király ellenében, majd a külső ellenségek ellenében is. De vajon Bercsényi Miklós és a többi gróf hogyan járul hozzá egy ilyen jövendőhöz? Pedig a császár ellen közös az érdekük. Ezt a közös érdeket kellene új országgá, új alkotmánnyá változtatnia az államférfi székébe kerülő Rákóczinak, és ezt kellene megvédenie a vezéri nyeregben, a császári zsoldosok ellen, de a sorainkban támadó belső ellenség ellen is.

Úgy gondolta, hogy aki ezt tudja, az valamiképpen máris megindult az államférfi útján, és talán azt akarja folytatni, amit az a poéta-hadvezér-bölcselkedő Zrínyi Miklós annyi rátermettséggel elkezdett. De neki sikerült. Illetve ő hirtelenül meghalt férfikora erejében. Állítólag vadászbaleset folytán. Vagy mit lehet tudni? Mit is lehet tudni a császár dermesztő birodalmában, ahol senki sem futhat el a végzete elől? A mindig mindent vállaló Zrínyiek is elhulltak, menekülni akaró unokájuk is elhull. Úgy látszik, eleve így rendeltetett el.

Ettől az „eleve elrendeltetett” gondolattól maga is visszariadt. Hívő katolikus volt, így nevelték. Lelke szerint mindenkit szeretni és megérteni kívánt, és senkitől nem idegenkedett, amiért más hitfelekezet hitvallója. De a protestáns vallásoktól és különösen a kálvinizmustól mindig is riadozott a lelke. Éppen azért, mert a Rákóczi elődök kálvinisták voltak, sőt dédapja, a nevezetes I. György fejedelem a világ harcos protestánsainak egyik vezére. Ezek a mérges reformátusok hirdették, hogy kinek-kinek evilági és túlvilági sorsa a megismerhetetlen és kiszámíthatatlan isteni akarat folytán eleve elrendeltetett, ezek tagadták a szabad akaratot. Ezeknek hagyományától akart menekülni Rákóczi Ferenc. Hinni akarta, hogy szabad akaratából igyekezett másféle életet élni, mint bajba jutott elődei, majd szabad akaratából vállalta a veszedelmet, amely azonnal be is következett. Tehát most azt kell tudomásul vennie, hogy ő maga döntött a maga korai és értelmetlen halála mellett. Emelt fővel kell hát várni a halált, bele kell törődni, hogy nem sikerült, és nyugodt lélekkel kell készülődni a halálon túli életre, amelyet hite ígér.

Visszament az asztalhoz, és elölről kezdte újraolvasni János Evangéliumát, amely szerint: „Kezdetben volt az ige...” Eredeti görög nyelven is tudta: „En arché én ho logosz...”

Igen – gondolta minden cselekedet, minden valamibe kezdés előtt ott vagyon az ige: a cél eszméje. Csak az ige nem mindig tud testet ölteni. Az igéhez erő is kell. Az igéhez fegyver kell, és ember, aki forgatja a fegyvert. Lajos talán adott volna fegyvert, Bercsényi talán hozta volna az urakat, Szalontai György talán hozta volna a parasztokat. És ha akkor Rákóczi Ferenc ott áll a fegyverre kelt egész nemzet élén, akkor...

A mondatot nem lehet befejezni, mert Rákóczi Ferenc a bécsújhelyi börtönben várja a bizonyos halált, amelybe már bele is törődött.

Szemét a könyvre fordította, és folytatta a János-evangélium kívülről tudott fejezeteinek olvasását.

Lehmann kapitányról alantasai azt állapították meg, hogy a szokásosnál is ridegebb és barátságtalanabb. A jelentésekben hibákat talált, a kimutatásokban bogarászó aprólékossággal kereste meg az elvetéseket. Az őrséget naponként maga ellenőrizte. És amint nem volt dolga, bezárkózott a szobájába a pipa és a pálinka mellé. Este kábultra itta magát, de képtelen volt egészen elveszteni az öntudatát, reggelre pedig mindent kialudt, és kietlenül színjózan volt. Amit körülötte senki sem tudott, az a kínos, elhessegethetetlen gondolat volt, hogy az életének nem volt, nincs és nyilván sohasem lesz értelme. Soha senkinek nem volt jó az, hogy ő él és van. Soha életében nem érezte igazán jól magát. Az élet folyik anélkül, hogy az ő léte bármit is jelentene. Ha nem volna, semmi sem lenne másképpen a világban. Kínozta, hogy sohasem hitt semmiben, sem a vallás, sem a jótettek, sem a szépség, sem mások szolgálata üdvözítő voltában. Így hát felettébb értelmetlen volt körülötte minden és az értelmetlen mindenségben az ő léte. És azt is gyanította, hogy mindez a felesleges és káros gondolat, amely eleddig csak át-átsuhant a lelkén, azóta vált ilyen kínzóan jelenlevővé, amióta Rákóczi herceget kell őriznie a nyilvánvalóan bizonyos halál számára. Néha úgy tűnt, mintha egész életének a legszebb emléke az a pillanat lett volna, amikor Sárospatakon meghajolhatott Charlotte-Amélie előtt. Akkor is irigyli Rákóczit, ha akár holnap ifjan halnia kell, hiszen Charlotte-Amélie férje lehetett, élhette az élet legszebb és legtartalmasabb gyönyörűségét. Ha ő egyetlen napot megkaphatna Rákóczi Ferenc múltjából, könnyedén, még mosolyogva is lépne helyette a vérpadra. Pipafüst ködében, odabent a pálinka adta köddel arról képzelődött, milyen is lenne, ha ő volna Rákóczi, a halálraszánt rab, és Rákóczi a rabtartó várkapitány. Bizonnyal szó szerint azokat a szavakat váltották volna, amit ők váltottak az úri rabok számára berendezett toronyszobában.

Azután arról ábrándozott, hogy megfogadja annak a bécsi tisztnek a jó tanácsát. Ha itt lesz a perce a nagy pernek, maga is jelentkezik tanúnak. Elmondja, hogy Rákóczi elszólta magát előtte: kapcsolatban van azzal a Szalontai György nevű veszedelmes parasztvezérrel, az ő bujdosó embereire számított a felkelésnél. Lehetséges, hogy ezt gyanítják a bírák is, de azért egy ilyen vallomás sokat érhet. A tanút talán kinevezik főstrázsamesternek. Miért csak Longueval lépjen előre?

Közben bizonyos volt, hogy ezt a tanúvallomást nem fogja megtenni. Nem is fog előlépni. Karl Gottfried Lehmann számára nem adatik több, mint porkolábnak lenni várkapitányi címmel. Bármit tesz, semmi sem lesz másképpen a világban, mint ahogy van.

A pipafüst már égette a nyelvét, a pálinka már émelyítette a gyomrát. De reggelre megint józan volt, és körülötte minden sivár. Az ő napjai sem múltak változatosabban, mint a magányos fogolyé.

Azután egy este, amikor már ellenőrizte, hogy minden őr ott áll a helyén, visszatisztelegve minden tisztelgő alantasának, a kapitány benyitott szobájába, ahol a pipa és a pálinka várta. Az asztalon égett a gyertya; mindig égett, hogy egyszerűbb legyen pipára gyújtani. Hanem az asztal mellett egy nő ült, és láttára Lehmann azt hitte, hogy megzavarodott, és látomása van. Nem lehetett elhinni, hogy látja, amit lát. Az a nő, aki az ő asztalánál ült, Charlotte-Amélie volt: Rákóczi hercegné.

Maga sem tudta, mikor és hogyan csukta be maga mögött az ajtót. Alig jött szó a szájára. Charlotte-Amélie felemelkedett. Ő pedig úgy hajolt meg előtte, mint annak idején Sárospatakon.

– Kegyelmes hercegnő! – Nem tudott egyebet mondani, de ezt franciául mondta.

Itt a várban természetesen mindenkivel németül beszélt, még Rákóczival is németül folyt a beszéd tegnapelőtt vagy talán már három napja. Charlotte-Amélie-hez azonban franciául kellett szólnia. Sárospatakon is mindenki franciául beszélt.

– Örülök, hogy emlékszik még rám, Lehmann kapitány.

Kétségtelen, ez valóban Charlotte-Amélie. És hogy emlékszik-e még rá?

– Hogy került ide, kegyelmes hercegnő? Hiszen ebbe a várba...

– Itt van az uram. Hol másutt volna az én helyem?

– De a kapun hogyan lépett át?

A hercegnő pecsétes írást adott a parancsnoknak, amelyben a főhatóságok megengedik, hogy Rákóczi hercegné meglátogassa fogoly férjét a bécsújhelyi várban.

– Ki merészelte kiadni ezt az írást? – töprengett hangosan Lehmann.

Charlotte-Amélie most halványan elmosolyodott.

– Nagy úr a pénz, Lehmann kapitány. Nagyon sok pénzért valaki még ezt is merészelte. Engedje meg, hogy leüljek önnél.

A kapitány úgy érezte, hogy arca bíborpiros lehet. Szólni se tudott, a parancsnoki karosszéket odatolta váratlan és kábító vendégének. Az leült, mosolygott.

– Üljön le maga is, kapitány úr. Én a férjemet akarom látni, de előbb szavam lenne önnel, ha szabad szóba állnia a fogoly feleségével.

Erre végre Lehmann is megtalálta a szót:

– Nem tudom, hogy szabad-e, de mindenképpen lehet. Parancsoljon velem. Azt máris mondhatom, hogy ami könnyebbséget egyáltalán lehet fogolynak adni, azt eddig is megadtam a herceg úrnak. És higgye el, nagyon sajnálom, hogy ha már így esett, nekem kell a börtönőrének lennem. – Ezzel maga is leült egy kisebb székre szemközt a hercegnővel. Úgy érezte, hogy testében minden remeg, de közben minden érzékét élesebbnek tudta, mint bármikor: színes képnek látta Charlotte-Amélie-t, a szürke háttér előtt, a hangja úgy zengett, mintha Bécsben, színház színpadáról hallaná. Ruhája felől régóta nem érzett női parfüm illatát érezte áradni. Ha ezt a kezet megsimogathatná, nyilván égetné a bőr érintése is. Közben azonban nagyon éber elmével tudott figyelni. És hallotta:

– Ugye, tudja, kapitány úr, hogy itt élethalál-játszma folyik? Az én uram vagy áldozat lesz, és megölik, vagy ha nem, akkor egy egész nemzet vezére, talán uralkodója. Itt most már nincs harmadik lehetőség.

– Tudom, legkegyelmesebb asszonyom, de attól félek, hogy nagyon nehéz lesz a bíróságtól felmentő ítéletet kapni. Hacsak az a nagyon-nagyon sok pénz nem éri el a legmagasabb körökben is a hatását.

Az asszony nemet intett.

– Azokban a körökben Rákóczi Ferenc halála több aranyat jelent, mint amennyit az élő adhatna. Az arany csak ott érhet el eredményt, ahol Rákóczi halála nem jelent gazdagodást, de az élete gazdagságot és hatalmat adhat. Lehmann kapitány úr most választhat, hogy az urammal együtt engemet, a kísértőt is vérpadra juttasson. Itt vagyok a hatalmában. De választhatja azt is, hogy eljöjjön velünk, ahol magas rang, arany és tekintély várja.

Lehmann az asszony szemébe nézett.

– Vagyis meg akar vesztegetni, kegyelmes hercegnő.

Charlotte-Amélie ültében kiegyenesedett.

– Az uralkodók nem vesztegetnek, hanem jutalmaznak. Ha nemet mond, együtt lépek az urammal a vesztőhelyre, és ön elmondhatja, hogy hű tisztje maradt a császárnak. Talán egy fokkal még magasabbra is lép a ranglistán. Ha igent mond, akkor férjem Magyarország fejedelme, a francia király szövetségese... és ön tábornok, földesúr, a fejedelem megmentője és barátja. Ki kell nyittatnia előttünk a kaput... és velünk kell jönnie. Hiszen ha itt marad – a halál fia.

Lehmann előbb szóhoz sem tudott jutni. A szíve olyan hevesen dobogott, hogy attól félt, menten rosszul lesz. Némán nézte a hercegnőt. Alighanem szemébe is kiülhetett, hogy mennyire kívánja ezt a gyönyörű asszonyt. És ha enged, ha vállalkozik erre az esztelen kalandra, és sikerül, akkor egyszer Lehmann tábornok, a földesúr, aki ott él a magyar uralkodó körében, még szemét is vetheti ura feleségére... hiszen hálásak neki.

Ebből a tekintetből Charlotte-Amélie-nek valamit meg kellett értenie. Ha nem is a kapitány gondolatmenetét, de annyit okvetlenül, hogy a férfit elragadta a női szépség és a női kísértés. Ez nem is volt meglepő a számára. Tudta magáról, hogy rendkívül szép, és ahol csak megfordul, ott vágyakozó férfiszemek kísérik. Tudta, hogy mosolyának hatalma van. Most, a szent cél érdekében használni is szabad ezt a mosolyt, még akkor is, ha a zsoldoskapitány ígéretet olvas ki belőle. Rámosolygott Lehmannra, akiben még egy mondattal védekezett a józanság.

– Én nem tartozom a megvesztegethető zsoldosok közé. Miért is akarnék magyar tábornok lenni? Ott is idegen maradnék. Nem az én dolgom a magyarok dolga. Nekem hát ne ajánljon se aranyat, se rangot, kegyelmes hercegnő... – Eddig tartott a józanság. Tudta, hogy ezután nem mondhat mást, csak mindennek az ellenkezőjét: – De mondja el, hogyan gondolják.

Ekkor úgy érezte Charlotte-Amélie, hogy győzött. Mosolyában már a hála és a szövetség árnyalata is megjelent. Bizalmas hangon mondotta:

– Kezébe adom magamat, Lehmann kapitány. Hiszen innét amúgy is vagy a vérpad felé kell lépnem, vagy férjemmel és magával együtt ki a várkapun. Elmondom hát, hogy Bercsényi grófot ugyan hiába keresik, ő is meg a többiek is már Lengyelországban vannak, odavárják Rákóczit. Onnét veszik fel a kapcsolatot az erdőben bujkáló néppel, és elküldik azt a hívüket Versailles-ba, aki eddig is Rákóczi futára volt.

– Longueval? – kérdezte a kapitány.

– Honnét tudja? – csodálkozott a hercegnő.

– Ő volt az áruló, ő a tanú Rákóczi ellen.

Charlotte-Amélie szinte megdermedt. De mintha most értette volna, hogyan is történt minden úgy, ahogy történt.

– Áruló? De miért?

Ezt most már Lehmann is jobban értette.

– Mert ő igazán szeretne tábornok lenni. Császári tábornok. De Rákóczi Ferenc már tudja. Tehát azt is tudja, hogy ne vele üzenjen Versailles-ba... ha mégis elérkeznék hívei közé Lengyelországba. De hogyan érkezik el oda, még ha nekem sikerül is vele és kegyelmességeddel kilépni a várkapun?

A hercegnő elmondta:

– A kocsi odakint várakozik, közel a várkapuhoz. Rokonságom igen jó papírokat szerzett, amelyek szerint Karl von Hessen birodalmi herceg utazik Krakkóba. Az ön számára is van megfelelő igazolás, ön Franz von Tiefenthal hesseni nemesember, a herceg titkára, aki urát kíséri. Csak a kapun kell kinn lennünk.

Lehmann nem tudott tovább ülni. Felállt, ujjai önkéntelenül mozogtak. Már azon gondolkozott, hogyan is adjon parancsot a kapu kinyitására, ő maga hogyan csempéssze ki Rákóczit a toronyszobából... úgy gyanította, sikerülni fog. Egyszerre csak megkérdezte:

– És a hercegnő is elmegy Lengyelországba?

– Egyelőre semmi esetre sem – válaszolta Rákócziné. – Háború kezdődik, és a vezéri sátorban zavaró a feleség. Elkísérem az uramat Krakkóba, onnét Szilézián át hazamegyek a szüleimhez Hessenbe. Ha ön mégsem kíván magyar generális lenni, akkor elkísérhet engem. A szüleim sem lesznek hálátlanok vejük megmentőjéhez.

Mintha a felajánlott remény lett volna ez. Elkísérni Charlotte-Amélie-t Hessenbe... ahol nem lesznek hálátlanok... És mindehhez a hercegnő a kezét nyújtotta. Kesztyűtlen kezét. Lehmann alig merte megfogni, áhítatosan hajolt az ujjak fölé, és megcsókolta a középsőt.

És ugyanebben a pillanatban trombita és dobpergés hangzott fel odalentről. Lehmann riadtan az ablakhoz ugrott. Az udvaron fáklyafény, a kapun fegyveres alakulat vonul be. És már a parancsnoki szoba ajtaja is felpattant. Kardosan, sisakosan, köpenyesen belépett Longueval.

Lehmann zavartan nézett rá. Charlotte-Amélie fehérre sápadt, Longueval pedig udvari illem szerint meghajolt Rákócziné előtt, azután tisztelgett Lehmann-nak. A várkapitány alig tudta kimondani:

– Longueval... te...

A váratlan kapitány pecsétes nyílt parancsot adott át a várkapitánynak, de élőszóval is mondta:

– Őszentfelsége nevében átveszem a várparancsnokságot. A Titkos Tanács tudomására jutott, hogy őkegyelmessége Rákóczi hercegné – itt meghajolt Charlotte-Amélie felé – ideérkezett, hogy meglátogassa fogságban levő férjét. Ez ellen nincs kifogása a legfelsőbb hatóságnak, noha Rákóczi herceg úr ellen crimen laesae maiestatis, azaz felségsértés és nota infidelitatis, azaz hűtlenség címén indult eljárás. De minthogy a tárgyalás csak holnap kezdődik, a kegyelmes asszonynak a legfelsőbb hatóság eleve való hozzájárulásával engedélyezem, hogy megbízható tiszt jelenlétében búcsúszavakat válthasson férjével.

Charlotte-Amélie két kézzel, görcsösen fogta az asztallap szélét, mintha ájulás környékezné. Csak hangtalanul, száj mozdulatával ismételte:

– Búcsúszavakat...

Lehmannban gomolygott az indulat. Legszívesebben kirántotta volna kardját, hogy leszúrja Longuevalt. De ennek semmi értelme sem lenne, hiszen most az ő katonái az urak az egész várban. A többiek csupán őrök. Maga Lehmann most nem több, mint őrparancsnok, aki várja Longueval utasításait. Mintha gúny lett volna kérdésében:

– És Longueval kapitány úr jelen kíván lenni a búcsúzásnál?

Erre Longueval mosolyogni kezdett.

– No nem. Ez felettébb kínos lenne a herceg úrnak is, nekem is. Elegendő, ha holnap találkozunk. Majd Lehmann kapitány úr kíséri a kegyelmes asszonyt a fogolyhoz. És utána kísérje vissza Bécsig, nehogy a hercegnőnek eszébe jusson még egy látogatás... vagy egy találkozás a bíróság tagjaival.

Ebben a pillanatban ébredt Lehmann teendőjének tudatára. Most ismerte fel, hogy a szürke senki, a porkolábtiszt beleavatkozhat a hatalmasok dolgaiba, módosíthatja a történelmet.

Határozott mozdulattal lépett a falnál álló szekrényhez, kinyitotta, kivette köpenyét, tollas kalapját, majd kardját kívülről övezte a begombolt köpenyre. Longueval nézte.

– Díszbe öltözöl? – kérdezte.

Lehmann ridegen válaszolt:

– Nem vendégként kísérem a hölgyet, hanem hivatalosan. Parancsot kaptam, szolgálatban vagyok, szolgálatban hallgatom a búcsúszavakat. – Ezután az asztalfiókból előkereste a börtönkulcsot is.

Longueval felnevetett.

– És szolgálatban kíséred vissza Bécsbe a vendéget... Mindig nehéz alak voltál, Lehmann. Nagyon jól ideillesz börtönparancsnoknak. Nem szeretnék a rabod lenni. De nem is akarom elvenni a helyedet. Én csak a per befejezéséig és az ítélet végrehajtásáig vagyok itt. Utána megint te vagy a rabok ura.

Újra meghajolt a szédelegve felálló Charlotte-Amélie előtt.

– Kegyelmes hercegnő, nagyon sajnálom, hogy ilyen körülmények közt kellett újra találkoznunk. De hát a történelem...

Rákócziné rá se nézett, kilépett az ajtón. Nyomában Lehmann.

Folyosókon, csigalépcsőkön mentek végig. Minden fordulónál őrök tisztelegtek. A hercegnő szédülősen kapaszkodott a kapitány karjába. Úgy tetszett, hogy hiába volt minden. Bécs okosabb volt náluk.

Egy forduló után Lehmann egyszerre csak a nő fülébe súgta:

– Most már tudom a teendőt.

A női kéz görcsösen szorított a köpenyes férfikarba.

– Fogadom, hercegnő, hogy megmentem Rákóczit... Csak az istenért, ne szóljon egy szót se. Egy szót se. Jöjjön!

Végre ott voltak a toronyszoba ajtaja előtt. A két puskás katona tisztelgett. A kapitány fogadta a tisztelgést. Majd a nagy kulcsot beleillesztette a zárba, és kétszer kattantva kinyitotta. Elöl Lehmann, mögötte Rákócziné belépett a börtönbe, mögöttük újra becsukódott az ajtó. A két katona feszes vigyázzban állt az ajtó előtt. A vállukon puska.

Rákóczi az asztalnál ült, a halvány gyertyafényben a mindennapi Újtestamentumot olvasta. A már-már kívülről tudott fordulatok újraidézése volt az egyedüli lehetőség, hogy némiképpen szabaduljon gondolataitól, amelyek alig-alig tudtak elkalandozni a bizonyos közeli halál képeitől. Ha napközben nyílt az ajtó, mert az ennivalót hozták, belenyilallt, hogy jönnek már, kezdődik... Nem is félelem volt ez, hanem beletörődés és szinte sürgetés, hogy kezdődjék már, essünk túl az értelmetlen kérdezősködéseken, jöjjön a hóhér, fejezzük be ezt a rosszul sikerült földi kalandot. Most, az esti órákban, régóta túl az alkonyati étkezésen, igazán nem is gondolhatott másra, mint hogy valami rossz kezdődik. És lám, Lehmann nyomában Amélie lépett be.

A fogoly felpattant, felesége hozzá futott. S akármilyen szemérmes emberek voltak, akik óvakodnak akár érzelmeket is mutatni mások előtt, most a börtönparancsnok szeme láttára – meg is feledkezve róla – ölelték át egymást szoros öleléssel, s mintha véget nem érő egyetlen csókban akartak volna elmondani egymásnak mindent.

Lehmann halk szava térítette őket a valóságra.

– Nincs időnk, sietni kell – suttogta.

– Velem jössz – ennyit tudott Charlotte-Amélie kimondani.

Rákóczi kérdően nézett rá is, Lehmannra is.

De kérdően nézett az asszony is a kapitányra, mert nem tudta, mi is a teendő, mi következik. Lehmann pedig már idejövet megfogalmazta, amit mondani fog:

– Ha kegyelmességed azonnal nem tudja elhagyni a várat, holnapra talán már nem is él. A várban most nem én parancsolok, hanem Longueval, aki erős sereggel jött ide vigyázni, nehogy elmaradjon a holnap kezdődő és nyilván be is fejeződő per. Én tehát még a saját életem kockáztatásával sem nyittathatok kaput kegyelmességed előtt. Az én dolgom, hogy jelen legyek az önök búcsújánál, és azután a hercegnőt a kocsiján visszakísérjem Bécsbe. Az a kapu csak nekem és a hercegnőnek nyílik ki. Tehát nincs más mód a menekülésre, mint ha kegyelmed lesz Lehmann kapitány. Körülbelül egyforma magasak vagyunk. Ha azonnal felöltözik az én mundéromba, vagyis ha ruhát cserélünk, akkor mint Lehmann kapitány kiléphet a kapun, feleségével kocsiba száll... és még éjszaka elérhetik a magyar határt. Reggelig nem fogják észrevenni a szökést, mert én, mint Rákóczi Ferenc, itt maradok. Csak azután Magyarországból is siessen tovább Lengyel felé, mert holnaptól birodalomszerte fogják körözni.

Charlotte-Amélie is csak most értette meg, mit akar a kapitány, önkéntelen mozdulattal megragadta a karját, a szemébe nézett, és összeszorult torokkal suttogta:

– Köszönöm.

Lehmann ettől az érintéstől, ettől a hangtól olyan remegő izgalomba került, hogy alig tudott további szóhoz jutni, pedig volt még mondanivalója:

– Azokat a hamis iratokat ne használják, mert hátha valahol már tudnak róla, hátha Longueval is tud róla. Jobb, ha Lehmann kapitány nevén utazik. Itt a köpenyem zsebében van az én nevemre szóló pecsétes írás. A határig biztonságosabb Lehmann várkapitány neve, ha valahol igazoltatnák. Kérem, hercegnő, forduljon el, amíg átöltözünk.

Rákóczi csak most tekintette át, mi is történik, és minek kell történnie.

– Kapitány úr, ez bizonyos halál az ön számára.

Lehmann mosolyogni kezdett, mint aki fölénybe került a herceggel, most a herceg kénytelen tisztelni őt.

– De ha nem ezt tesszük, ez bizonyos halál Rákóczi Ferencnek.

A fogolyban egyszerre rezdült meg az élet lehetőségének öröme és az életáldozat el nem fogadásának belső parancsa.

– Miért inkább én éljek, mint ön?

Nagyon határozottan válaszolt a kapitány, megfogalmazott mondat volt ez:

– Mert énrám sehol senki se vár, Rákóczira pedig az erdőben Szalontai Györgyék várnak. És valahol Bercsényi grófék várnak. Rákóczi Ferenc, ha innét kilép, beleszólhat a történelembe.

Rákóczi később sem tudta elképzelni, valójában miért is áldozta fel magát érte a várkapitány, de azonnal megértette, hogy a zsoldosban valamiért győzedelmeskedett az addig mélyen lappangó erkölcsi nagyság. Hirtelen mozdulattal átölelte Lehmannt.

– Köszönöm, barátom. Nem csak magam miatt...

Lehmann úgy érezte, hogy győzött: beleszólt a történelembe, Charlotte-Amélie szeretetteljes hálával néz rá, és a herceg barátjának nevezi.

– Gyorsan! Sietnünk kell! Hercegnő, forduljon el! – És már oldotta kardját, vetette le köpenyét, zubbonyát...

Rákóczi is sietett.

A köpenyben, a homlokba húzott nagy tollas kalapban, oldalán a karddal az esti homályban el is lehetett hinni, hogy Rákóczi – Lehmann kapitány. A zsoldostisztnek is nagyjából jól állt az úri öltözék.

– Siessenek! Zárja be maga mögött kétszer az ajtót, az őröknek némán tisztelegjen vissza. Menjenek le egyenesen a lépcsőn, és azután a folyosón egyenesen előre, ott van az udvar ajtaja. Az udvar másik végéről nyílik a kapu. Elég, ha kézmozdulattal parancsolja, hogy nyissák ki. Odakint azután a hercegnő elvezeti a kocsihoz.

De Rákóczi előbb két kézzel szorította meg Lehmann két kezét, és újra csak ezt mondta:

– Barátom...

Azután Charlotte-Amélie ragadta meg a kapitány kezét,

– Sohasem tudjuk megköszönni. De velünk marad. Velem marad.

A Rákóczinak öltözött Lehmann kezet csókolt, és mosolyogva így szólt:

– Nagyon sajnálom, hogy nem kísérhetem Krakkóból Hessenbe. De gondolja, hogy ott vagyok.

A hercegnő pedig pontosan tudta, hogy most meg kell csókolnia a halálba menőt, az értük, nemcsak a férjéért, hanem – ez egészen bizonyos – őérte is halálba menőt. Meg kell csókolnia, méghozzá igazi csókkal.

Átölelte, és ajkon csókolta. Lehmann beletántorodott.

– Köszönöm. Siessenek!...

Rákóczinak most már a kezében volt a börtönkulcs. Kinyitotta az ajtót, előreengedte a feleségét, majd még egy búcsúpillantást vetve az ott maradóra, maga is kilépett, becsukta és kétszeres fordulattal bezárta a pántos ajtót. Visszatisztelgett a puskás őröknek. A lépcső alján állt a fáklyás kísérő, aki előrevilágított. Így egyszerűbb is volt, mert az tudta az utat egészen a kapuig, csak követni kellett.

A kapu kitárult, majd becsukódott mögöttük. A fáklyás még kísérte volna őket, de a Lehmann-nak öltözött szökevény egy kézmozdulattal visszaparancsolta, az tehát a bezáruló kapu mögött maradt. Innét az asszony vezetett.

A kocsi indulásra készen várakozott, négy ló volt elébe fogva. Beszálltak, és a kocsi már indult is; a kocsis tudta, merrefelé kell sietniük.

Egyetlenegyszer tartóztatták fel őket fáklyás őrök. De a várparancsnokot igazoló pecsétes irat láttára tiszteletteljesen utat nyitottak. A kocsi fel-felzökkenve robogott tovább.

Ők odabent sokáig hallgattak, némán összeölelkezve ültek a visszanyert élet tudatával, de szorongva is, hogy sikerülhet-e így tovább.

– Nem álmodom? – kérdezte hirtelen Rákóczi.

– Nem tudom – felelte Amélie. – De együtt álmodjuk. Közel lehetett már Magyarország.

Longueval egyedül állt a parancsnoki szoba ablakában, amely – mint minden ablakos helyiség a várban – az udvarra nézett. Csak az ágyúk lőrései meg a tornyok megfigyelőnyílásai fordultak kifelé.

Longueval úgy vélte, minden sikerül. Helyes volt idejönnie és vigyáznia, nehogy a hercegnő keresztezze a legfőbb terveket. Úgy gondolta, hogy azt a keserű Lehmannt ugyan Rákóczi hercegné sem tudta volna megvesztegetni: Lehmann-nak se képzelete, se igénye a nagyszerűbb élet iránt nincsen. De akinek annyi aranya van, mint Rákóczinénak, találhat valakiket a várban, akik a várparancsnok kijátszásával megszöktetik a foglyot. Márpedig azt a foglyot holnap el kell ítélni, azonnal végre is kell hajtani az ítéletet... És akkor Longueval többé nem zsoldoskapitány... akkor ezredes vagy tábornok... földesúr, báró.

Nézte az udvart, és látta, ahogy a fáklyás katona mögött megjelenik Rákócziné, a nyomában Lehmann. Mennek a kapu felé.

Mosolygott. Arra gondolt, hogy Lehmann ugyancsak kevés időt adott nekik a búcsúzkodásra. Bizonyára betartotta a parancsot, és még csak el sem fordult, amikor azok megcsókolták egymást.

A kapu bezárult mögöttük.

Longueval az asztalhoz lépett. Orrát facsarta a dohány szaga és az erős pálinka bűze. Ezen is mosolyogni kellett: ennek a Lehmann-nak felettébb rossz ízlése van. Amolyan igazi zsoldos.

Nem volt kedve beleinni ebbe a komisz pálinkába. Kiszólt az ajtó előtt álló őrnek, hogy hozzanak valami iható bort.

Úgy tervezte, hogy hamarosan lefekszik, az ágyban majd ábrándozik az előtte kitáruló nagyszerű életről. És reggel mégis belátogat Rákóczihoz. Mégis közölni kell vele valahogy, hogy mennyire együgyűen képzelte el a világpolitikát.

Lehmann pedig ott állt a toronyszoba vasrácsos ablakánál. Látta, ahogy a szökevény az ő egyenruhájában, fáklyás kísérettel, a gyönyörűséges asszonnyal végigmegy az udvaron. Kinyílik a kapu, a fáklyás itt marad, ők kilépnek, és a kapuszárnyak bezárulnak mögöttük.

Mélyet lélegzett, mint aki szorongás után megkönnyebbül, ő volt Rákóczi herceg, ő kapta azt a csókot az imént Rákóczi hercegnétől.

Egyszerre csak úgy érezte, hogy visszamenőleg ifjúkoráig értelme támadt az életének. Most alapos felfordulás következik őcsászári szent felsége birodalmában. És mindezt Lehmann, Karl Gottfried Lehmann, a zsoldos, a porkoláb cselekedte. Lehmann egy országnak, egy nemzetnek adott vezért.

Meg volt elégedve önmagával.

Az asztalhoz lépett. Boroskancsó és pohár volt ott. Töltött magának, és ivott. Jobb lett volna az erős pálinka, de ha nincs egyéb, ez a bor is megfelel. Csak azt sajnálta, hogy a pipáját és hozzá elegendő dohányt elfelejtett magával hozni. Könnyebb lenne az a néhány elkövetkező óra füst mellett. De ha nincs, hát nincs.

Leült, és belenézett a nagy könyvbe. Biblia. Értett latinul, de régóta nem volt olvasó ember, a Szentírás pedig lelke mélyéig sohasem érdekelte. Mit is mondana neki az Evangélium?

Becsukta a könyvet. Újra ivott. Azután felállt, és járkálni kezdett.

No persze, holnap jön a halál. A zsoldosok előbb-utóbb valahogy meghalnak. Zsoldos nem szokta ágyban, párnák közt végezni. És ez érdekesebb, mint ha egy értelmetlen csatában elesnék valakiért, akihez nincs köze, valaki ellen, akihez úgyszintén nincs köze. Így beleszólt a történelembe. És így Charlotte-Amélie megcsókolta. Erre a csókra kell gondolni. Most már folyton erre a csókra.

Még az is eszébe jutott, hogy Longueval hogy fog holnap csodálkozni. Erre mosolyogni kezdett. Úgy képzelte, hogy a tárgyaláson találkoznak majd, amikor már kiderült, hogy Rákóczi megszökött, és börtönében az ő ruhájában Lehmann kapitányt találták. Jó, jó, helyette Lehmannt ítélik majd halálra. De az nem mindegy. Az élő Lehmann semmire sem volt jó. Az élő Rákóczi azonban beleszól a történelembe. És ezt már Lehmann csinálta.

Gondolata ismét visszatért Charlotte-Amélie csókjára.

Elfújta a gyertyát, és amúgy ruhásan végigfeküdt az ágyon. Addig gondolt arra a csókra, míg el nem aludt. Olyan jóérzéssel, mintha a szeretett asszony feküdnék mellette.

Másnap kora reggel Longueval felébredt. Felugrott, felöltözött. Behozták a reggelit is, de csak éppen egy korty pálinkát ivott. Felkelés után ezt a kortynyi pálinkát ő is kívánta. Azután már indult is, hogy közölje Rákóczival, hogyan áll az ügye. Ki akarta élvezni fölényét a herceggel szemben. Az ajtó előtt álló katonától megkérdezte, merre van a nagyúri rabok börtöne. És indult is már a hosszú folyosókon, a tekervényes lépcsőn át a toronyszoba felé. Tudta: ahol a két puskás őr áll, ott kell benyitnia.

– Nyissátok ki – parancsolta.

Az egyik katona feszes vigyázzban közölte, hogy náluk nincs kulcs.

– Hol van a kulcs?

– Az egyik Lehmann kapitány úrnál, a másik az ügyeletes hadnagy úrnál.

Az a Lehmann is már visszaérkezhetett volna – gondolta. – Bécs nincs olyan messze. Bizonyára betévedt valami csapszékbe. Lehmann nemcsak a pálinkát szereti, hanem a kocsmai leányokat is. És Bécsben találhat magának.

Parancsolta, hogy hívják azonnal az ügyeletes tisztet.

Jött is az hamarosan. Tudták már a várban, hogy a nagy per befejezéséig ez az idegen kapitány a várparancsnok. A kulcs is ott volt már.

– Nyissa ki, hadnagy úr!

Az ajtó kitárult, Longueval belépett, mögötte be is zárult az ajtó. Az ágyon hátat fordítva, ruhástul feküdt a rab. Jöttére felébredt, megfordult és felült.

Longueval az első pillanatban azt hitte, hogy részeg lett attól az egyetlen korty pálinkától. A ruha Rákóczié! De ez az arc! Ez Lehmann!

Egy szó se jött ki a torkán.

Lehmann pedig felállt, mosolygott, és ezt mondta:

– Nem lesz belőled tábornok, Longueval. Még csak ezredes sem.

Longuevalnak nem jutott egyéb az eszébe:

– De... de... a bíróság mindjárt itt lesz.

– És csak engem talál itt.

A szoba úgy elkezdett forogni, hogy Longuevalnak le kellett ülnie az asztal mellé. Csak hebegni tudott:

– Megtébolyodtál?... Halott ember vagy.

A Rákóczi-ruhás Lehmann igent intett.

– Te is mellettem ülsz majd a vádlottak padján. Idejöttél, hogy jobban vigyázz a rabra, mint az a megbízhatatlan Lehmann. Így hát tőled szökött meg. – És mosolygott.

Longueval felpattant, de majdnem elesett. Szédült. Csak azt látta, hogy ez a tébolyodott ember mosolyog.

– Van kedved nevetni? A bizonyos halál előtt? Ez nem tréfa.

Amaz pedig széttárta a karját.

– A halállal szemben a tréfa a legnagyobb erő. A végső, ami az embernek megmarad, ha becsülni akarja magát. Én nemigen voltam tréfás kedvű ember. De ha a halál szembenéz, akkor csakis mosolygó arccal lehet erősebb az ember a halálnál.

Ezt Rákóczitól tanulta, Rákóczi mondott hasonlót neki, amikor ő csodálkozott, hogy a halálba készülő herceg mosolyog. A zsoldos a halál tudatában önmaga előtt Rákóczivá tudott emelkedni.

Longueval arra gondolt, hogy ki kellene rántania a kardját, és átdöfni ezt a megháborodottat. De mozdulni sem tudott. Nem is tudta elképzelni, hogy Lehmann nem őrült. Mi más indíthatta volna képtelen tettére?

– De miért? Miért tetted?

Lehmann mintha valahová messzire nézne, mintha magának mondaná:

– Hogy legalább néhány óráig értelme legyen az életemnek. Beleszóltam a történelembe. És azzal halhatok meg, hogy ha élek, akkor talán még egy boldog pillanat is megadatott volna.

– Őrültség! – ordította Longueval. – És mi lesz velem?

Lehmann hangosan felnevetett.

– Mi is lesz veled? Ki fogja elhinni, hogy nem vesztegettek meg? No, igyunk erre, ha van kedved hozzá...

Töltött a borból. Azután egyszerre csak letette a kancsót, és merőben más hangon, komolyan mondotta:

– Vagy szökjünk együtt.

A másik kérdően nézett rá. Ő magyarázta:

– Egyetlenegy lehetőség van, hogy mind a ketten életben maradjunk. Ha mielőtt még ideérkeznék a bíróság, te, mint a vár parancsnoka, megszöktetsz, és velem szöksz magad is. Én is ezt tettem volna Rákóczival, ha az utolsó pillanatban meg nem érkezel.

– De hogyan?

Longueval ezt sem bánta már, csak valahogy meneküljön, azután kijusson a császár birodalmából. Vigye ördög: legföljebb elmegy Franciaországba, Lajos katonájának. És Lehmannban is derengett a remény, hogy ha kijut, valahogy átlopakodik a magyar határon, Rákóczi nyomába... Talán... talán Charlotte-Amélie-vel is összetalálkozhat még. Rákóczi a barátja, Rákóczi hálás neki... És Charlotte-Amélie is hálás neki. Most tehát használható tanácsot kell adni ennek a megrémült Longuevalnak... Talán nem is lesz nehéz.

De már késő volt.

A kapu előtt trombiták hangja zendült fel. Lenéztek. A kapu kinyílt. Nagy katonai kísérettel kocsisor érkezett. A bíróság.

Longueval olyan sápadt volt, mint a saját holtteste. Lehmann vállat vont, és újra mosolyogni kezdett.

– Így is jó – mondotta. – Az urak csodálkozni fognak. De Rákócziék már biztonságban vannak.

Longueval alig hallhatóan nyöszörögte:

– Isten legyen irgalmas a lelkünknek.

A kocsi már hosszú mérföldek óta magyar földeken haladt. Itt már reggel egy postaállomáson lovakat is váltottak. Elegendő volt felmutatni a pecsétes írást, amely szerint az utazó a bécsújhelyi várparancsnok, ehhez már alig-alig kellett néhány németül morgott goromba szó, és azonnal volt négy pihent ló a váltáshoz. Ezekkel már túl lehet jutni valamelyik dunai réven is, lehetőleg messze a nagyobb helyőrségű falvaktól. Hiszen bizonyos, hogy kora reggeltől kezdve megindul a körözés, s habár volt egy éjszakányi előnyük, a lóhalálában vágtató kurírok hamarosan elérkezhetnek a császári alakulatok parancsnokaihoz. Gyorsan túl kell lenni a Dunán, azután a Tiszán. Ott már mindenütt Rákóczi-birtokok húzódnak a végtelenségbe. Hű tiszttartók majd kerítenek újabb álruhát, amellyel ki lehet jutni Lengyelbe, ahol már biztonságban vannak, ahol Bercsényiék bizonnyal nagy aggodalmak közepette várják a vezérlő herceget, aki nélkül semmit sem lehet elkezdeni. De ha egyszer Rákóczi ott van közöttük, akkor nem is lehet mást tenni, mint kibontani azokat a zászlókat, amelyeknek fellobogását oly régóta várja már úr is, paraszt is, az egész elkeseredett nemzet.

Erről kellett beszélniük, nem is beszélhettek másról, amíg a négyfogatú kocsi a lovaktól és kerekektől telhető legnagyobb sebességgel haladt előre az igen-igen rossz, kátyús és huppanós utakon. Chariotte-Amélie tudta, hogy ha sikerül kimentenie férjét, akkor annak nincs is más útja, mint a szakítás és szembefordulás a császárral. De akkor ő már nem hűtlen alattvaló, hanem egy harcban álló másik ország uralkodója, akinek a francia király is a szövetségese. Sőt, ahogy Rákóczi magyarázta, ha úgy alakulnak az európai világ körülményei, még az orosz cár is szövetséges. Van tehát reménység a diadalra is. Chariotte-Amélie ezt úgy fogalmazta meg, hogy van lehetőség egy királyságra is, amelynek ő a koronás királynéja. Egyébként az asszony bizonyos volt abban, hogy a császárt csak ímmel-ámmal szolgáló német fejedelmek java része is jó szívvel venné tudomásul Magyarország kiszakadását a birodalomból. Ez talán még jeladás is lehetne az ő számukra. Ezt férje is el tudta képzelni.

Annyi bizonyos, hogy a két ifjú szerelmes ebben az életveszélyes kalandban szélesebb látókörű, a következő történelemben számottevő férfivá és asszonnyá érett.

Rákóczi legfőbb belátása volt, hogy hiába, nem lehet menekülni a feladat elől: a történelem kinyújtja kezét választott férfia után. Lám, ő előbb megfutott, azután hogy mégis halálra szánták, beletörődött volna a halálba is. Vajon lehet-e véletlennek mondani, hogy a legveszélyesebb pillanatban akadt egy ember, aki életét áldozta, hogy Rákóczi Ferenc vállalhassa a feladatát? Rákóczi tulajdonképpen nem értette, hogy a derék Lehmann miért hozta ezt az áldozatot. Charlotte-Amélie azt hitte, érti, hiszen jól megérezte a régi lovagokra emlékeztető, mindent vállaló vágyakozást, amely fellobogott a zsoldostisztben. Úgy gondolta, ez mindent megmagyaráz. Az természetesen nem jutott egyiküknek sem az eszébe, hogy ha fontos mozzanat is volt ez a szerelem, önmagában aligha hoz halálos áldozatot, ha egy értelmetlen életű férfi nem akart volna mindenáron végül értelmet adni az életének. De Rákóczi is, felesége is mindhalálig meghatott hálával és szeretettel gondolt vissza Karl Gottfried Lehmann kapitányra. Ezt el is várhatta tőlük a még aznap halálba lépő bécsújhelyi kapitány.

Egy kis erdő közelében a kocsis hangos „ha-hó”-val állította meg a lovakat. Rákóczi kinézett: előttük, körülöttük fegyveres parasztok álltak. Legtöbbjüknél egyenesre kalapált kasza vagy falusi kovács készítette kard volt, de egyesek kezében puska, sőt itt-ott még otromba pisztoly is. Nem is lehetett más az első gondolat, mint hogy ezek útonállók. Az asszony ijedten húzódott férjéhez, az meg arra gondolt, hogy az Amélie kezén és nyakán található kevéske ékszer árán talán ezt a kalandot is meg lehet úszni. Egy bozontos fej behajolt a kocsiba.

– Tessék csak kiszállni!

Előbb Rákóczi lépett le, maga után segítve a feleségét. Egy hang elkiáltotta:

– Ejha! Ez császári tiszt!

Egy férfi pedig, aki úgy látszik, a vezér volt, odalépett. Tépett volt a gúnyája, de oldalán kard függött, és kezében pisztolyt tartott. Arca felettébb borostás volt. Rákóczi mégis azonnal megismerte, és szinte felnevetve kiáltotta el a nevét:

– Szalontai György!

Az egész kis sereg tekintetére kiült az ámulat. Szalontai pedig kis híján a pisztolyt is kiejtette a meglepetéstől. Bal kezével levette fövegét, és meghajolt, úgy mondta ki a nevet:

– Rákóczi Ferenc.

– Rákóczi Ferenc – ismételte fojtott hangú kórusban az útszéli fegyveresek egész serege, és mindannyian levették fövegüket.

Rákóczi torkát fojtogatta a meghatottság. Ez a rongyos sereg az ő népe, ezek várják, ezekhez jött. Kezét nyújtotta Szalontai Györgynek, de egyszerre valamennyire nézett, és ezt mondta:

– Hívtatok, itt vagyok.

KERETJÁTÉK

BEFEJEZŐ BESZÉLGETÉS LÉMAN ÚRRAL

– Ha filmet csinálna ebből a drámából – mondotta végül Léman ezredes az lenne a legfőbb befejező kép, hogy Rákóczi és Szalontai kezet fog, a kép egyre szűkül, és már csak az egymást kulcsoló két kéz látszik.

– Lehmann és Longueval pedig eltűnt abban a pillanatban, amikor a bíróság megjelent? – kérdeztem.

– Azt hiszem, hogy a drámában nincs több szükség rájuk. Lehmannról mindent tudunk, amit tudni kell. Minek kellene bemutatni, hogyan ítélték el, és hogyan végezték ki? Az adatokból tudjuk, hogy képtelenül vakmerő tettéért lefejezték. De hát ő már eleve vállalta ezt a halált. Tragédiája befejeződött, amikor nyugodt szívvel tudomásul vette, hogy bekövetkezett, amit felidézett.

– És Longueval?

– Magam sem tudom, valójában mi történt vele Rákóczi szökése után. A forrásokban többé nem fordul élő a neve. Annyi bizonyos, hogy tervei füstté váltak: nem lett tábornok, nem lett földesúr, nem lett báró... ami pedig mind lehetett volna, ha árulása eredményes. Lehetséges, hogy továbbra is zsoldostiszt maradt, és azután valahol elérte a zsoldosok sorsa: elesett egy ütközetben, vagy megölték egy verekedésben, vagy valami későbbi sötét tette folytán mégis vérpadra jutott. Mindegy. Az ő tragédiája is befejeződik, amikor Rákóczi szökésével reményei szétfoszlanak. Csak éppen ellentétes tartalmú a két tiszt tragédiája. Lehmann nem halt hiába: beleszólt a történelembe, lehetővé tette egy nemzet szabadságküzdelmét, egy nemzet magára találását abban a XVIII. században, amikor a legtöbb európai nemzet ráébredt saját nemzet voltára. Longueval viszont akkor is bukott, értelmetlen életű ember lett, ha bármeddig is élt tovább. Ez a két ellenkező értelmű tragédia adja a hátteret Rákóczi diadalmas kilépéséhez a történelem színterére. És azt hiszem, ismerve a tényleges adatokat, ön is hitelesnek érzi. Csak Lehmann kapitány tettének indokolásánál kellett némiképpen következtetni és segítségül hívni a lélektant. Illetve megkeresni benne azt a lélekalkatot és emberi helyzetet, amely indokolja egyébként érthetetlennek tetsző áldozathozatalát.

Úgy véltem, igaza van, de még mindig találtam ellenvetnivalót:

– Ön, ezredes úr, Rákóczi diadalmas kilépéséről beszél. De ön is tudja, hogy az a szabadságharc végül is elbukott.

– Hogyne tudnám. Éppen ezért mondottam tegnap, hogy itt három, egymást szervesen követő drámát kínál a történelem: a menekülés történetét, a szabadságharcét és a bujdosásét. A kor adottságai között szükségképpen tragédiának kellett bekövetkeznie. És a kor adottságaihoz nemcsak a világpolitika tartozik, hanem a nemesség osztályönzése is. Sőt az is, hogy Rákóczi a maga fenséges naivitásával előbbre tartott kortársainál, és a demokrácia előfutára volt akkor, amikor erre még Nyugat-Európában sem volt lehetőség, nemhogy Közép-Európában. Mégse képzelje, hogy Rákóczi küzdelme és bukása hiábavaló volt a jövendőkből visszatekintve. Csak az hiábavaló, aminek nincs következménye. De a magyar nemzettudat a kellő időben a kuruc szabadságharccal érlelődik meg. Tehát Rákóczi kilépése a történelem színterére okvetlenül diadalmas. Későbbi bukása olyan emléket hagy az egész nemzetben, amely a század végső harmadára alkalmassá teszi a magyar elméket, hogy befogadják a felvilágosodás eszméit, tehát újra korszerűekké lehessenek. Rákóczi nemzeti szabadságeszményére, sőt korai republikánus ábrándjaira is szüksége volt a század végén, a felvilágosodás eszmevilágán belül kialakuló magyar köztársasági mozgalomnak, Martinovicséknak. És Rákócziék meg Martinovicsék együtt adtak hagyományt és eszmei alapot 1848 magyar forradalmához, amikor az ön magyar nemzete az egész haladó világ élére ugrott, igen, abban a pillanatban a magyar nemzet került a haladás élére. Hiszen így ítélték meg ezt a legnagyobb kortársak közül olyanok, mint Victor Hugo, Heine és Ibsen. Még a hivatásos nagy forradalmárok, mint Marx és Csernisevszkij is a kor történetének fontos tudatformáló mozzanatának állapította meg az 1848-as magyar forradalmat. Lehetséges lett volna egy ilyen fontos történelmi szerep egy évszázadok óta előbb török, majd Habsburg elnyomta, szükségképpen elmaradott nép számára, ha előzményként nincs az az öntudatosító fejlődés, amely a kuruc szabadságharccal kezdődik? És kezdődhetett volna a kuruc szabadságharc, ha az az ifjú Rákóczi herceg, aki előbb a feladat elől menekült, majd a börtönből menekült, végül is oda nem áll nemzete élére? Hát ezért mondom önmagában is kerek, diadalmasan végződő, bár tragédiákkal teljes drámának Rákóczi menekülésének, majd feladatvállalásának történetét. Higgye el, ott kell végezni, ahol Rákóczi és a nép találkozik. És ha filmre írja, akkor annak a kézfogásnak kell lennie a befejező képnek.

Lehet, hogy a közben megivott néhány pohárka konyak tette, meg a barátságos cigarettafüst, amelynek ködében beszélgettünk, vagy még inkább Léman úr meggyőző hangú elbeszélése – annyi bizonyos, hogy elmélkedése eloszlatta kételyeimet, és valószínű, a történelmi valósághoz igen-igen közelálló drámának ismertem fel Rákóczi történelmi fellépésének előtörténetét. Tudtam már, hogy meg fogom írni, és azt is tudtam, hogy ha esetleg regény formában is, de valójában filmre írom.

Ezt a filmregényt fogalmaztam meg az eddig terjedő oldalakon, mintegy zárt, kerek előjátékát történelmünk kuruc drámájának.

FIGYELMEZTETŐ SZAVAK AZ OLVASÓHOZ

Ez a történet Rákóczi ifjúkori nagy kalandjáról, így, ahogy én elmeséltem, nem történelmi ismeretterjesztés, hanem regény. Nem hiteles adatokat kívántam felsorolni, ezeket az olvasó tankönyvekben és szakművekben megtalálhatja. Ehelyett néhány kiválogatott adat alapján képzeletemben játszottam a lehetőségekkel, hogy példázatot írjak egy emberi magatartás kialakulásáról. Az az estély, amellyel a történet kezdődik, talán nem is Sárospatakon volt, hanem inkább Sáros várában, ahol a Rákóczi házaspár gyakrabban tartózkodott. Sárospatak azonban szebb díszlet a cselekményhez. Longueval és Lehmann valójában nem szolgáltak együtt, de hát ez jobb indítás a drámai esemény-pergetéshez. A hegyaljai felkelés vérbe fojtásának főparancsnoka Vaudemont Károly herceg volt, csakhogy semmi szükségem nem volt még egy személy beléptetésére. Lehetséges, hogy Longueval csak később lett áruló (ámbár én mégis valószínűnek tartom, hogy eleve a jezsuiták megbízott megfigyelője volt). Az azonban mindenestül írói lelemény szülte helyzet, hogy a válságos pillanatban Longueval megjelenik Bécsújhelyen mint a vár parancsnoka, és azt is az író képzelte el, ahogy Rákóczi és felesége együtt szökik a várból.

A történelmi összkép – úgy hiszem – mégis hiteles, a kort és a hőst magától a történelemtől vettem, de a cselekmény pergetésében a drámát láttam magam előtt, és a képek egymásutánjában a lehető filmet.

Szükségesnek tartom mindezt közölni az olvasóval, hogy az egész műben lássa a történelmet, és ne az egyes regényes mozzanatban, s annak olvassa a történetet, ami: regénynek.

Végül hadd mondjak köszönetet történettudós barátomnak, Heckenast Gusztávnak – jó néhány történelmi regényem első, szakértő olvasójának –, aki a historikus szakember tárgyilagos biztonságával óvott és megóvott a nagyobb elvetésektől. Tanácsait számos esetben megszívleltem. S amit mégis meghagytam a valóságtól eltérő képzelet játékból, arra most éppen ezekben a kísérőszavakban figyelmeztettem az olvasót.

H. G.