„A leghuszárabb huszár – ez Hadik András, a magyar történelem legpéldátlanabb katonai karrierjének hőse. Korképet, kalandregényt, jellemrajzot, egy kicsit talán életbölcsességet is akartam egybevegyíteni mikor ebben a kisregényben megpróbáltam felidézni alakját és életútját, amely ugyanúgy kívánkozik hőskölteménybe mint anekdotába. A kor amelyben élt, nyomasztó – a kurucok bukása utáni két sötét emberöltő – de a leleményes és bátor férfi története mégis derűs, és ironikus egyénisége, remélem képes érzékeltetni a felidézett kor kritikáját is.

Merőben más fajta történet a Zálogosdi bécsi módra, habár itt sem hiányzik az anekdotisztikus elem. Elindul egy bonyolult ügy, és egészen máshonnét elindul egy tisztességes jogász életútja. Az ügy és a jogász történetesen összetalálkoznak, és akkor – Rákóczi felkelésének előestéjén – az derül ki, hogy a becsületes labancnak választania kell, becsületes maradjon-e vagy labanc maradjon. A becsület útja a nép felé a kurucok közé vezet.

Az okosságra kényszerülő bátorság és a bátorságra kényszerülő okosság példázatait szerettem volna megírni e két kisregényben. Talán egy és más sikerült belőle.”

HEGEDÜS GÉZA

A LEGHUSZÁRABB HUSZÁR

ZÁLOGOSDI BÉCSI MÓDRA

KÉT TÖRTÉNELMI REGÉNY

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST.1969

© HEGEDŰS GÉZA, 1969

TARTALOM

A LEGHUSZÁRABB HUSZÁR

ZÁLOGOSDI BÉCSI MÓDRA

A LEGHUSZÁRABB HUSZÁR

A történelem 1790-nél tart. Franciaországban már tavaly óta forradalom van, de erről Magyarországon csak a legtájékozottabb elmék tudnak, s azok közül is csak kevesen értik, mi bontakozik Európa Nyugatján. Bécsben II. József császár halálos betegen fekszik, nemsokára meg fog halni. Martinovicsnak ebben az időben még az a leghőbb óhaja, hogy a fizika egyetemi tanára legyen, Csokonai tizenöt éves debreceni kisdiák, Berzsenyi tizenhét éves verekedős falusi gyerek, Széchenyi István ebben az évben születik. A kor itthon legnépszerűbb és alighanem világszerte legismertebb magyar embere Hadik András, a huszár kornétásból lett tábornagy, gróf, az Udvari Haditanács elnöke: a legpéldátlanabb pályafutás hőse az egész Habsburg-birodalomban. Néhány héttel ezelőtt ment nyugalomba nyolcvanéves korában. Most futaki kastélyában gondol vissza híres kalandokkal teljes életére. Mindig is írt, beszélt, mesélgetett a tetteiről. Különböző korban fogalmazott életrajzi feljegyzéseinek kézirata vaskos kötetek hosszú sorát tölti be. Életének e végső esztendejében nyilván újra meg újra összefoglalta magának is, mások számára is ezt a nevezetes életutat.

Képzeljük el a színhelyet. A futaki Hadik-kastély a XVIII. század végének szokásos klasszicizáló stílusában, vagyis a bejárat előtt néhány oszlop, mögöttük üveges veranda. Itt ül párnás karosszékében a nyolcvanéves Hadik András. Lábait magas zsámolyon nyugtatja. Deréktól lefelé puha pokrócok borítják. Testét selyem házikabát fedi, ingének gallérja és kézelője csipkefodros. Fejét fehér selyemparóka fedi, amint ezt előírja a divat, így nem látszik fejének kopaszsága. Arca gömbölyded, mindig frissen simára beretvált és pirospozsgás, csak hegyes orra és szája széleinek magabiztos, gunyoros mosolya jelzi a lágy ábrázat mögött a lélek keménységét. Mellette kis, karcsú lábú, márványlapú asztal, rajta kancsó bor és néhány pohár, hogy ha vendég jönne, legyen mivel koccintani a beszélgetéshez. A kancsó mellett könyvek: latin nyelvű törvénygyűjtemény, Voltaire valamelyik filozófiai műve franciául, Schiller német versei és egy kis magyar nyelvű kötet is: Bessenyei nemrég megjelent vígjátéka, A filozófus. Egyformán ír, olvas, beszél mind a négy nyelven, sőt, ha kell, még több nyelven is. Hanem amikor gondtalanul cseveg, vagy maga számára ír feljegyzéseket, hanyagul keveri a különböző nyelvből vett szavakat. Magyarul kezdi és németül folytatja a mondatot, latinból franciába csap, onnét vissza a magyarba. Így beszéltek akkortájt a művelt magyarok. A mi számunkra ez elviselhetetlen makaróni, írottan is alig érthető, élőnyelvben pedig merőben idegennek tűnnék. Pedig úgy kell elképzelnünk, hogy Hadik az itt következő visszaemlékezéseit ezen a nyelven mondja: az író eleve így is képzelte el, csak azután lefordította mai magyar nyelvre a mai magyar olvasóknak. Ezért szól majd Hadik András mai magyar nyelven: valójában ez a XVIII. század hazai úri művelt világának keverék nyelvén hangzik el.

Nos, verőfényes tavaszi délelőtt van. Hadik a könyvek közt válogat, amikor belép a futaki plébános. Fiatal pap, minden mozdulata csupa alázat. Itt kezdődik a kisregény, amelyet maga Hadik beszél végig. Igaz, a pap közbe-közbe szól vagy bólint, hanem a pap személye is, szava is merőben érdektelen lévén, nyugodtan elhagyhatjuk. Itt csakis Hadik András az érdekes. Át is adjuk neki a szót.

Isten hozta, papocskám, mindig örömmel látom... No, ne vágjon olyan komoly képet. És főleg ne hajlongjon annyit... és ne mondja folyton, hogy „igenis, kegyelmes tábornagy úr”. Ha nem mondja, akkor is tudom, hogy tábornagy vagyok, és kegyelmes úr a megszólításom. Mit mond? Ne mormogjon olyan alázatosan, mert egy szavát sem értem. Á, dehogy, nem vagyok süket. Igaz, nyolcvanéves korban már szinte illik is nagyothallónak lenni, de én mégsem vagyok nagyothalló, csak maga beszél olyan meghatottan, hogy nem érteni, mit mond. Vagy úgy... hogy egészségem iránt bátorkodik érdeklődni. Ne reménykedjék, páterka, egyelőre még nem szándékozom meghalni. Ne ijedezzen ... soha sem kell ijedezni. Nem haragszom én kegyelmedre, amiért epedve várja a halálomat. Mit mond? Hogy csak nem képzelek ilyesmit? Dehogyisnem képzelek. A kegyelmed helyében én is epedve várnám, hogy ez a nyolcvanesztendős nagy hírű huszár haljon már meg mihamarabb, mielőtt ideérkeznék egy püspök vagy apát... Hiszen akkor nem kegyelmed adná fel az utolsó kenetet a nevezetes haldoklónak. Kegyelmed ifjú ember, egyelőre Isten kegyelméből, vagy még inkább az én kegyelmemből Futak község plébánosa, aki minden bizonnyal minél előbb szeretne minél több lenni... Ezt én nagyon helyeslem. Én is mindennap több akartam lenni, mint ami éppen voltam. Igen: több is lettem. És éppen ezért nagyon is természetesnek tartom, hogy minden valamirevaló ember szakadatlanul több akar lenni. Máskülönben miért ment volna papnak? Jó, jó, a hit meg a magasztos feladat, tudom ezt én is, hiszen húszesztendős koromban csak a Jóisten mentett meg attól, hogy magam is pap legyek. Én már akkor tudtam, hogy aki mindennap több akar lenni, az vagy menjen papnak ... vagy tanuljon jogtudományt... vagy álljon be katonának. Voltam én kispap a jezsuiták között, voltam jogász is bírósági hivatalban, de huszonkét éves fővel mégis inkább a katonaságot választottam, mert rájöttem arra, hogy nem vagyok ijedős. A papból akkor lesz valami, ha esze van. A jogászból akkor lesz valami, ha tudja, mikor hasznos megijedni. A katonának szüksége van az eszére is, arra a képességre is, hogy néha féljen, de miközben tudja, hogy most félni kell, mégse ijedjen meg. Huszonkét éves koromig felismertem azt a képességemet, hogy amikor mindenki más gond nélkül nevet, akkor én egyszeriben félni kezdek, vajon mire nem gondolnak ezek, hogy ennyire nevetnek; hanem amikor mindenki félt, akkor én nevetni tudtam, és azt kerestem, hogyan lehet kivágni magunkat a bajból. Higgye el, papocskám, csak annak érdemes élni, aki nevetni tud akkor, amikor mások szerint félni kellene. Az ilyen embert szokták bátornak mondani. És régi igazság, hogy a katonának bátorságra van szüksége. Ez is olyan igazság, mint a többi. Természetes, hogy a katonának szüksége van a bátorságra ... De hát mindenkinek szüksége van a bátorságra, ha nem akarja, hogy keserves és szorongó legyen az élete ebben a sok bajt kínáló, de mégis oly szépséges világban. Ha a katona nem bátor, akkor nem katona ... De ha csupán bátor... hát akkor még kapitányságig is felviheti, vagy főstrázsamesterségig... Ha esze is van hozzá, akkor még óbester is lehet belőle, s ha a szerencse istennője fentről rámosolyog, még generális is. Hanem ahhoz, hogy egy magyar huszárból tábornagy legyen, gróf legyen, a Birodalom Haditanácsának elnöke legyen ... hát, papocskám, ehhez egyszerre kell kurázsi és sütnivaló. Én már nyugodtan büszkélkedhetem. Ifjan sem volt erényem az alázatos szerénység ... Amikor még egyszerűen csak Hadik András lovassági kornétás voltam, akkor sem mondottam magamat bárki mögött valónak. Miért szerénykedném hát most, amikor ez a nagy hírű futaki gróf Hadik András generalissimus, aki lettem, nyolcvanesztendős fővel elmondhatja, hogy mindent elért, amit anyaszült ember elérhet ebben a Bécsből kormányzott birodalomban, akinek a halálát már Bécsben is türelmetlenül várják, hogy azután nagyon sok szépet és jót elmondjanak a temetésemen. Kegyelmednek is felettébb előnyös lenne, ha ezekben a napokban kegyeskedném meghalni, és nem valamelyik ide siető püspök vagy apát adná fel a nagyon tisztelt haldoklónak az utolsó kenetet. Ne is nehezteljen rám, amiért még nem halok meg, sőt oly jól érzem magamat, hogy nemsokára felutazom Bécsbe. Ne álmélkodjék, igen, felutazom Bécsbe, amint a lábammal már egy kicsit jobban tudok mozogni. Én ott fogok meghalni, hogy kénytelenek legyenek pompás birodalmi temetést rendezni a számomra... Nekem jöjjenek el a temetésemre mindazok, akik annyira várják a halálomat, és csináljanak gyászos képet, mintha szívük mélyéből gyászolnának...

Sajnos, még néhány hétig nem indulhatok ... ez a seb a lábamon még ideköt a karosszékhez... Ne is haragudjék rám amiatt, hogy amikor belépett hozzám, nem álltam fel, és nem mentem kegyelmed elé. A vendégeimet akkor is így fogadom, ha nem papok... Hogyne álltam volna fel Isten ilyen alázatos szolgájának, ha ez a seb nem kívánná, hogy mégis inkább kényelmesen üljek a karosszék párnái között... A tudós doktorok amúgy is azt mondják, hogy túl sokat izgek-mozgok. De hát én a doktoroktól sem hagyok parancsolgatni. Lehetséges, hogy végül mégis elpatkolok, nyolcvanesztendős korában már azt se mondhatják, hogy hej, be korán ment el, de ágyhoz akkor se kötözöm magam, ha azzal egy-két hetet vagy hónapot tovább húzhatnék. Jó nekem így kényelmesen ülni ebben a párnás karosszékben. De hát üljön le végre maga is, páterka, hogy a kegyelmes Úristen megáldja. Én itt beszélek, beszélek magának, maga meg tipeg-topog, alázatoskodik, de le nem ülne, holott van itt éppen elegendő szék, még karosszék is. Ne köszönje alássan, hanem üljön le. Jobb ülni, mint állni. Persze még jobb lovon ülni. Nincs is más bánatom, mint hogy hosszú hetek óta nem ültem lóháton. Ha mégis itthagyom kegyelmedéket, ezért hagyom itt. Aki hetvenkilenc éves korában lóháton irányította a csatát, az már nehezen szokik át a gyalogos életre...

Mit mond, páterka? Hogy könnyelműség volt? Mi volt könnyelműség? Talán az, hogy nem hagytam magam, és legyőztem a múló éveket is? Pedig ezek a múló évek veszedelmesebbek, mint akár a poroszok, akár a törökök. De én a múló évek ellen is lóháton harcoltam.

Igen, megsebesültem, most is a sebesült lábam miatt vagyok kénytelen naphosszat üldögélni. De én mégis a győzelmeim közt tartom nyilván, hogy ezt a sebet hetvenkilenc éves koromban kaptam, és átlőtt lábbal sem estem ki a nyeregből, hanem tartottam magamat addig, amíg a török atyafiak vissza nem vonultak. És ha akkor nem küldenek haza sebesülten, talán már meg is gyógyultam volna. Hanem az én helyem már régóta kellett annak a Loudonnak. A bécsi Haditanács régóta nem szereti, hogy magyar az elnöke. És ha már nem találtak sem elég okos, sem elég bátor németet, úgy gondolták, hogy isten neki, mégis inkább egy idevetődött francia legyen a fővezér, mint egy magyar. Hiszen a leghűségesebb magyar is hátborzongató kuruc emlékeket ébreszt a bécsi koponyákban. Hát legyen a francia! Egye fene... Engem gyorsan hazaküldtek betegnek, és még mielőtt meghaltam volna, Loudont kinevezték az utódomnak. Ezért kell Bécsbe utaznom, amint lehetséges. Az én temetésemre jöjjön el az a Loudon, és mondjon minél több jót felőlem a koporsóm mellett. El is képzeltem már, mi mindent fog mondani, hiszen igen jó modorú és jól beszélő férfiú, aki nagyon jól tudja, mikor mi illik. De élve már aligha kívánna találkozni velem, hiszen azt hiszi, hogy rosszakat gondolok felőle ... Amiben egyébként teljesen igaza van: én valóban rosszakat gondolok felőle. Kíméletlen, hálátlan, másokon tipró ember... De most az istenért, papocskám, nehogy azt ismételgesse, hogy bezzeg én mennyivel másabb voltam. Egy kicsit alighanem másabb, de nem sokkal. Bizonyos rangon felül csak úgy lehet emelkedni, ha az ember kihasználja a kínálkozó alkalmakat, sőt maga teremt kínálkozó alkalmakat. És ilyenkor mégsem lehet mindenkire tekintettel, aki a többieknél magasabbra kíván jutni. Nekem sem ingyen adták a címeket, rangokat, birtokokat. Elképzelheti páterkám, hogy jól kellett ülni a nyeregben ahhoz, hogy valaki megtegye az én utamat...

Erre inni kell egy kortyot. Ott a kancsó, töltsön nekem is, magának is, koccintsunk egymás egészségére. Így. Ez jó volt.

De miért néz olyan csodálkozva, páterkám? Azt hitte, hogy csak úgy az ölembe hullt minden? Látom a szeméből, hogy most azt gondolja, ez az öreg katona mindenféle rosszat akar elhitetni magamagáról, holott mindenki tudja: nem tartozott sem a becstelen, sem az embertelen fővezérek közé. Jól tudom ezt én is magamról, de azt mégse kívánja, páterkám, hogy egy világéletében karddal és fortéllyal élő vén generális, aki maga sem tudná szám szerint megmondani, hogy hatvan év alatt hány ütközetben vett részt, valamiféle ártatlan báránykának tettesse magát. Persze hogy sok erényem volt, de higgye el, általában nem az erényeimért kaptam a legfőbb címeket és rangokat. Nem volt soha lelkifurdalásom, ha egy ostoba vagy gonosz indulaté udvari fő-főtiszt elől magamnak szereztem meg a nagy tekintélyű méltóságokat vagy itt-ott még a földbirtokokat is, hiszen mindezeket én bőségesen megérdemeltem. Csak éppen általában nem azért kaptam, amiért megérdemeltem. Az érdemekért nemegyszer legfelségesebb megdorgálás járt. Azt például igazán nem nézte jó szemmel senki, hogy ezt a Hadik Andrást úgy szerették a katonái, mint talán még soha nem szeretett legénység generálist. Az se hozott kitüntetéseket, hogy amikor Erdélyország kormányzója lettem, bekövetkezett az a csoda, hogy egyformán kedvelt ott nemesúr, jobbágy és városi mesterember. És közben ezek egymásra sem acsarogtak. Nem is kaptam rendjelet, amikor a kormányzói székből visszaültem a katonai nyeregbe. Odafent a magasságokban, úgy látszik, nem örülnek, ha az alázatos alattvalók szelíd békességben vannak egymással. Könnyebb féken tartani az alant élőket, ha azok nem élnek istenes egyetértésben. És én, aki mindig okos embernek tartattam magamat, ezt az igazságot nem vettem észre, azt hittem, a felséges udvar érdekét szolgálom, amikor szelíd szóval gyógyítottam, ahelyett, hogy haragos szóval betegre gyengítettem volna. Akadt is, aki a szemembe mondta, nem azért tettek egy híres kardforgató katonát kormányzónak, hogy örömére szolgáljon a tartománynak, hanem azért, hogy félelmet keltsen. Még jó, hogy hamarosan visszakerülhettem a huszárjaim közé, mert ha még sok jót teszek, menthetetlenül börtönbe kerülök. Így azonban huszárjaim hajtottak végre hőstetteket, tisztjeim és törzstisztjeim voltak felettébb leleményesek, és én kaptam a legnagyobb kitüntetéseket. De hát a bécsi udvar volt a gazdám, én a bécsi udvar hűséges szolgájának bizonyultam, tehát úgy kellett élnem, ahogy a bécsi udvarban emelkedhet az ember. Mert hát én folyton-folyvást emelkedni akartam. Szerény igazán nem voltam sohasem. Ezt nemegyszer a szemembe is mondotta néhai való kegyes úrnőm, Trézsi asszony, azazhogy őfelsége Mária Terézia, Isten kegyelméből Magyarország királya, aki negyvenévi uralkodása alatt legalább negyvenszer szidalmazott, és még többször tüntetett ki, vagy emelt magasabbra, nemegyszer saját udvarának ellenére..,

Igen, Trézsi asszony kedvelt engem, meg is volt rá az oka... Szeret és becsül engem mostani urunk is, őfelsége II. Józsefünk, aki ötvenesztendős létére oly igen beteg ember, hogy magam is kíváncsi vagyok, melyikünk jut előbb Isten ő szent felsége elé. De az udvariak sem azelőtt, sem mostanában nem lelkesedtek szívük szerint énértem. Mégis jókat mondottak felőlem, mert jókat szoktak mondani azokról, akikről úgy tudják, hogy császári és királyi kegyekben vannak. A császári és királyi kegyeknek pedig jó okaik voltak mindig. Sokat köszönhettek nekem a császári és királyi felségek... Ezért lettem én minden, ami csak anyaszült ember lehet ebben a birodalomban. Ha csak egy egész kicsit más vagyok, csak egy egész kicsit ostobább vagy gyávább, ha csak egy egész kicsivel kevesebb a szerencsém, könnyen hóhér is végezhetett volna velem ...

Ne vágjon olyan rémült arcot, páterkám, mert akkor nevetnem kell, és ha hangosan nevetek, akkor fáj a lábam sebe a kötés alatt. Inkább töltsön még egy pohárral, és igyunk. Jó egészségünkre, papocska. Maga is bölcsebb lesz, ha sokáig hallgatja, amit beszélek.

Nem hiszi, hogy nemegyszer már-már rám csapott a törvény, amelyet mindig az magyaráz, akinek kellő hatalma van rá? Hát nem tudja, hogy több ízben is akartak engem haditörvényszék elé állítani? És én láttam már generálist, akit a haditörvényszék fővesztésre ítélt, mert nem sikerült neki az, amiért, ha sikerül, grófi címet és gazdagságot biztosító földbirtokokat kapott volna. Megesett, hogy az is haditörvényszék elé került, aki győzedelmes maradt a csatatéren, de nem tudták megbocsátani neki, hogy befolyásosabb férfiak helyett ő volt a győztes. Még az is megtörtént, hogy a nagyon-nagyon szeretett Mária Terézia akart haditörvényszék elé állítani... Igaz, hogy végül mégsem állíttatott oda, hanem inkább grófi rangot adott. De több ízben volt úgy, hogy magam sem tudtam, vajon amit tettem, azért agyonlövetés vagy magas kitüntetés jár-e. Végül mindig a magas kitüntetést kaptam. De nem tudom, hogy 1757-ben hogyan úszom meg a sok dicsőséget, ha történetesen nem üres a hadikincstár és nincs nagyon nagy szükség háromszázezer tallérra a háború folytatásához, mert már nem tudták kifizetni az esedékes zsoldokat sem. De akkor én megsarcoltam Berlint és a porosz polgárokkal fizettettem meg a poroszok elleni háború költségeit. Így azután megint kitüntetést kaptam vádirat helyett. Amikor egyre több tábornok szeretett volna már a pokolban látni, akkor tábornagy lettem, és amikor már minden tábornok sürgette – persze titokban – a trónus haragos mennyköveit, akkor lettem a birodalom Haditanácsának az elnöke ...

Most azután már mindenki büszke rám: az egyház, a nemesség, a hadsereg ... és már mindenki elfelejtette, hogy futaki gróf Hadik András tábornagy, a haditanács elnöke, aki ráadásul birodalmi grófi címet visel – nem is született nemesnek, nagyapja még protestáns volt, és kereken ötvennyolc évvel ezelőtt huszár kornétásként kezdte, miután csak az Úristen mentette meg, hogy nem lett sem pap, sem jogász belőle.

Papocskám, maga már megint olyan buta képet vág, hogy menten rázkódni kezdek a nevetéstől, és akkor fáj a seb a lábamon. Tudja mit? Töltsön még egy pohárral. De maga is igyék, nincs pardon. Ha egy tábornagy parancsolja, hogy igyék, akkor nem lehet szabadkozni. Azután mesélek magának. Hogy ha véletlenül mégis sor kerül arra az utolsó kenetre, mielőtt Bécsbe utazhatnám, és nem érkeznék addig ide egy püspök vagy egy apát, akkor mégis illik tudnia, ki is volt ez a Hadik András nevű öreg katona, aki itt ül ebben a párnázott karosszékben ... Töltsön már, ne féljen a bortól. Így. Jó egészségünkre. És most figyeljen. Szeretek visszagondolni, öreg ember amúgy is inkább a múltjában él. Még hálás is vagyok, hogy hallgatja, amit mondok, mert értelmes ember magában nem beszél. Figyeljen, páterkám...

Az asszonyokról nem fogok beszélni. Nem akarom botránkoztatni kegyes papi füleit... Azazhogy én szívesen botránkoztatom a papi füleket, és bizonyos vagyok, hogy bármennyire hümmögne vagy éppen pirulna közben, mégis erős kíváncsisággal szeretné hallani, hogy ez a sokat megélt huszár micsoda szerelmes hódításokkal dicsekedhet. Mégsem fogok beszélni az asszonyokról, mert ezzel férfinévre méltó férfiember ne dicsekedjék. Bogarásszák ki a historikusok, hogy mikor melyik hölggyel mi dolgom akadt. Bogarásszák ki, ha tudják. De aligha tudják, mert az ilyesmit én még magával az Úristennel sem közöltem, azazhogy effajta vétkeimet meg sem gyóntam soha. Ha Isten szeme mindent lát, mint ahogy a közmondás tartja, és maguk, papocskák, hirdetik, akkor ő odafent tudja. De Isten abban is hasonlatos az igazi férfiakhoz, hogy megőrzi a titkokat, és még papjaival sem közli. Amelyik férfi a fülem hallatára büszkélkedett szerelmes hódításaival, az mindig gyanús volt előttem, hogy nem is olyan nagy hadvezető a szerelem csataterein. És nagyon utálkoztam azoktól, akik közhírré tették a csupán két lényre – egyetlen férfira és egyetlen asszonyra – tartozó emlékeket, amelyek csakis akkor szépítik, magasztosítják az ember életének útját, ha mindörökkön titkok maradnak. Nem illik, hogy férfiember a feleségén kívül más asszonyról beszéljen. A feleség hitvestársi jogát sértené felettébb méltatlanul, ha – más – szeretett asszonyról szó esnék. És még jobban sértené a szeretett asszonyok érzelmeinek jogát, ha nevük és – szerelmük közszájra kerülne. Hát ezért, akármennyire is várja, papocskám, én csak a feleségemről fogok mesélni, amikor majd sor kerül házasságom kalandos históriájára. A többit képzelje el magának, ahogy tudja. Pedig elhiheti, hogy nem hunytam be a szemeimet szépasszonyok láttán. És a szépasszonyok sem hunyják be szemeiket. Túl jóvágású ember voltam, nagy hírem is kerekedett hamarosan. Nem egy nagyon magas rangbéli hölgynek legalább annyit köszönhettem előmenetelemben, mint férjeiknek, akik néha maguk sem tudták, miért is pártolják előbbrejutásomat, hiszen valójában nem is kedveltek. De a nagyon okos asszonyok mindig úgy tudják rendezni, hogy aki nekik kedves, azt a férjük pártolja, amikor erre van szükség.

Maga most megint azt akarja kérdezni, hogy aki oly sok ütközetet nyert, aki nemegyszer megfordította a hadiszerencsét, és győzelmet erőszakolt ki, amikor – már bizonyosnak látszott a vereség, annak mi szüksége volt szép fehér kezek pártfogására az előmeneteléhez? De – hát én már mondottam, hogy az ember nem mindig azért kapja a jutalmat, amiért megérdemli. Végül is minden bölcsen kiegyenlítődik: egyik oldalon ott van az érdem, a – másik oldalon a jutalom. Csakhogy a filozófusok úgy mondanák: e kettő közt nincs okozati kapcsolat. Ámde az emberiség kitalálta az érdem és a jutalom közé az okozati kapcsolat helyett az összeköttetéseket. Mint ahogy, páterkám, az egyház is kitalálta az erényes élet és a túlvilági jutalom közé a szentek közbenjárását.

Jaj, ne csináljon olyan megbotránkozott ábrázatot. Hű fia vagyok én az egyháznak, éppen elég pénzembe is kerül ez a nagy hűség, de hát azért ennek az okos Voltaire úrnak is van valami kevéske igaza, amikor nem veszi nagyon komolyan a papi igéket. Persze, ha én egy afféle nemtelen kőszegi polgárember volnék, akkor kegyelmed rémülten rohanna püspökhöz vagy vármegyéhez, és sápítozna, hogy egy eretneknél is rosszabb voltaireiánus fenyegeti a lelkek üdvösségét. De hát nem kalmár, kézműves vagy éppen jobbágy mondja ezeket a szavakat, hanem futaki gróf Hadik András, aki ráadásul éppen a maga kegyura... hát kénytelen hallani és hallgatni. No de megígérem, hogy még ilyenféle szentségtelenségekkel sem fogom botránkoztatni a füleit. Ez lesz a kárpótlás, hogy nem mesélek az asszonyokról. Nyugodjanak békességben, és szeretet őrizze emlékezetüket, hiszen a legtöbbjük már elment énelőttem erről az oly sok gyönyörűséget adó földi világról. És légyen hála a kegyelmes Úristennek, hogy nagy befolyású és szerelmes természetű szépasszonyokat is teremtett a földre. És légyen hála néki, amiért engem férfinak teremtett, aki örömöket tudott adni nekik, és örömöket tudott kapni tőlük. Ámen.

És most képzelje el, kis híja pap lett énbelőlem is. Hej, be régen is volt. Több, mint hatvan esztendőkkel ennek előtte.

De hát ki is voltam én akkor?

Sokszor töprengtem azon, hol is kezdődik az ember. Bízvást nem ott, hogy megszületik. Hiszen a születéssel már rangot, otthont, szülőket, régi elődökről szóló emlékeket kapunk, amelyek mind valahogyan befolyásolják életünk további sorsát.

Azt, ugye, tudta már, páterkám, hogy nem születtem nemesnek. De azt talán csak az imént hallotta először, hogy a nagyapám még protestáns volt. Sőt: prédikátor. Az volt a dédapám is. Ott a Felvidék hegyei közt hirdették az igét nyomorúságos tót falvakban; valamikor talán ők maguk is tótok voltak. Nevüket latinosan hol Hodiciusnak hol Hadiciusnak írták. Sem az egyház, sem a császár nem szerette őket. A nagyapámat el is fogták, börtönbe vetették, eretnekséggel és lázítással vádolták. Ott is pusztult volna, talán még vérpadra is kerül, ha nem szereti jobban az életet a hiténél. Bátor férfi volt, amíg értelmesnek látta a küzdelmet hívei lelkéért és talán testi jólétükért is. De kinek vagyon haszna abból, ha meghal a börtönben vagy a vérpadon? Kinyilvánította tehát szándékát, hogy visszatér a mi szent katolikus anyaszentegyházunkba. A megtért báránykát azután örömmel fogadták, és nagyapám azonnal kegyelmet is kapott. De hogyan mehetett volna vissza protestáns hívei közé? Családjával együtt elhagyta az országot, Németföldre költözött. Ott is halt meg mint békés polgárember. Kalmárkodásból élt, de annyit nem gyűjtött, hogy vagyont hagyjon gyermekeire. A fiaknak külön-külön kellett elszánniok magukat, hogy merrefelé keressék a boldogulást. Ennek a néhai, számomra mindig tisztelt emlékű, sokat szenvedett Hadiciusnak az egyik fia, akit Hadik Mihálynak hívtak, hazajött Magyarországra, és Kőszegen telepedett le. Elhatározta, hogy nemesember lesz, mert különben mások szolgája marad. De hát kalmárkodással vagy kézművességgel nehéz dolog nemességre emelkedni. Egy módja látszott a felemelkedésnek: ha felcsap a császár katonájának, és kitünteti magát. Fel is vitte kapitányságig. Közben a császár háborúiban bejárta fél Európát, feleséget is külhonból hozott magának: Luxemburgból. Félig francia, félig német asszony volt az én anyám. Apámban alighanem magyar és tót jobbágyok vére keveredett, ő maga Németországban nőtt férfivá. A szüleim leginkább németül beszéltek egymással, amíg a javarészt német ajkú Kőszegen éltek, de később – amikor az apám már nem volt katona – Esztergomba költöztünk, közben Turócban is laktunk, ahol a Hodicius elődök éltek. Esztergomban a szüleim rákaptak a magyar beszédre. De a francia sem volt idegen: anyámnak félig anyanyelve, apám pedig mint császári tiszt valamelyest megtanulta. Énrám, Turócban, hamarosan ragadt a tót is, ennek volt köszönhető, hogy később, a török háborúk idején oly könnyen megtanultam szerbül.

Miközben az apám katona volt, kitört a kuruc háború. Azt hiszem, a nagyapám azért került bajba, mert a korábbi kurucokat, Thökölyéket pártolta. Talán ez az emlék volt az oka, hogy az apámnak semmi kedve sem volt labancnak lenni, magyarként magyarok ellen harcolni. Maga intézte úgy, hogy inkább távoli országok csatatereire küldjék. Ezért nősült inkább idegenben. Igaz, feleségét hazahozta Kőszegre, itt születtem én is, de ő újra meg újra távol járt, és csak akkor igyekezett itthon szolgálni, amikor vége volt Rákóczi háborújának. Ettől kezdve családjával élt. Felettesei megbecsülték, és amikor én tízéves voltam, végre megkapta a nemességet is, és vele a kapitányi rangot. Több se kellett neki. Most már számos sebesülésére hivatkozva odahagyta a katonai pályát, és amiként egykor az apja, kalmárkodással igyekezett némi kis vagyonkát összegyűjteni.

Néha arra gondolok, páterkám, hogy minderre szükség volt ahhoz, hogy én egy kicsit mindig kívülről tudjam nézni magamat is és azokat a körülményeket is, amelyekbe életem folyamán kerültem. Úgy születtem katolikusnak, hogy protestáns emlékeink voltak, de a protestánsok közt mégis idegen katolikus voltam. Az apám nemtelen ember létére katonatiszt volt, mint a nemesek, hanem amikor nemes lett, akkor kereskedett, mint a polgárok. A császárhű, német ajkú Kőszegen titokban Rákóczit őriztük a szívünkben, de a kuruc érzelmű Esztergomban mégis kőszegi labancoknak számítottunk. Németek, tótok közt magyarok voltunk, miközben nemhogy német és tót, de még francia családi emlékek is éltek bennünk. Igazi nemesek közt sohase számítottunk valódi nemesi famíliának, de magasságos nemességgel álltunk a jobbágyok fölött. És apánk belénk oltotta a szüntelen felfelé vágyakozás szenvedélyét. Az pedig hamarosan kiderült, hogy testvéreim közül én vagyok a legalkalmasabb a felfelé vezető útra. Az iskolában már korán kitűntem. Latinul is könnyen megtanultam. Egyébként is csak úgy ragadnak rám a nyelvek. De ugyanúgy tudtam hittant és történelmet is. Különösen nagy testi erőm sohasem volt, mégis igen ügyesnek bizonyultam. Apám kisgyermekkoromban lóra emelt, és kisdiákként már szőrén tudtam megülni a szilajabb természetű méneket is. Rákaptam a vívásra, ebben is kitűntem. Szüleim azt szerették volna, ha vagy pap, vagy katona leszek. Ez a két pálya vezet legkönnyebben fölfelé. Hanem amikor nagyobb deák voltam, jogtudós szerettem volna lenni. Magam sem tudom már, hogy vajon eszemet kívántam-e próbára tenni a törvények magyarázatának tekervényei közt, vagy a jogtudósok feketeruhás tekintélye csábított. Mégsem lettem azonnal jogász, mert amikor tizennyolc éves voltam, apám el tudta intézni, hogy felvegyenek a jezsuiták felső iskolájába. Jezsuitának lenni – ez rangot jelentett. Ha egy egészen kicsit képmutatóbb természetű lettem volna, az Isten sem ment meg attól, hogy hamarosan fel is szenteljenek. Két esztendővel később, húszéves koromban már kilátásba helyezték, hogy külföldi iskolákba küldenek. Egyházi karrier előtt álltam. De, mondom, hiányzott belőlem az igazi képmutatás képessége. Két okom is volt, hogy visszariadjak az elémbe kínált lehetőségtől, holott nagyon szerettem volna sokat tanulni és sok országot megismerni. De egészséges testű-lelkű fiatalember voltam, aki igényelte a szerelmet. Tudom, hogy az ilyesmi bocsánatos bűn. Én azonban egyáltalán nem voltam hajlandó bűnnek tekinteni a szerelmet, és elborzadtam a gondolatra, hogy sohase házasodhatom. A másik ok pedig az volt, hogy kétévi nagyon szorgalmas teológiai tanulmányok után rájöttem, hogy nem vagyok eléggé vallásos. No, ne ijedezzék, páterka, nem azt mondtam, hogy istentelen, mindent tagadó ember volnék, most sem vagyok az, hát még húszéves koromban. Csak éppen nem vagyok eléggé vallásos, és nem is érdekelnek azok az elméletek, amelyeket a hittételekről a hittudósok végiggondoltak. Ha nem volna ilyen ijedős papocska, talán még azt is mondani bátorkodnám, hogy ha nagyon faggatnám magamat a mennyei ügyekről, esetleg kiderülhetne, hogy deista vagyok, mint ez a szívemnek oly kedves Voltaire. Tudja maga, mi az a deista? Olyan ember, aki hiszi vagy reméli, hogy valahol van egy örökkévaló Isten, aki ugyan vajmi keveset törődik e világ dolgaival, de a lelkünk mégis sejti őt, és megeshet, hogy ez a lélek mégis halhatatlan, és amikor enyésző testünk visszatér az örök természetbe, lelkünk az ismeretlen Úr elébe száll, ahol igaz ítélet következik a földi erényekért és bűnökért. Nagyon mérges lennék, páterkám, ha azután odafent kiderülne, hogy a mennyei udvartartásban is az összeköttetések és közbenjárások révén juthat csak magasabb üdvösségre a lélek. Hát ezt mondanám magának, ha nem tudnám, hogy milyen ijedős papocska kegyelmed. Ezért hát nem is mondom. Tudom, hogy nem is tanácsos efféleképpen szólni a szent tanításokról, mert altábornagy alatt rosszul jár, aki ilyenformán beszél. Én is megtartottam magamnak egészen addig, amíg altábornagy nem lettem. De mát az is régen volt, úgy ötvenéves koromban. Akik akkor születtek, ma már századosok lehetnek.

Hát én éppen ott tartottam az életemben, hogy nagyon szerettem volna sok idegen országot látni, de semmi kedvem sem volt tovább is paposkodni. Pedig már nagy veszélyben voltam, hogy felszentelnek. Akkor azután meghalt szegény édesapám, özvegy, beteg ember volt. Amíg élt, nem szomorítottam volna, öreg napjainak legnagyobb öröme volt, hogy fiának nagy egyházi pályafutást remélt. Édesanyám, aki oly sok szeretettel és fáradalommal nevelt, amíg ura távol hadakozott vagy távol kereskedett, már évekkel előbb elhalálozott, ő volt az első, aki mondogatta nagy büszkeséggel, hogy sokra hivatott férfi lesz belőlem. Legyen áldott az emlékezetük, őérettük és a legszeretettebb, három éve elszunnyadt feleségem miatt remélem, hogy van igaz elégtételt adó mennyei Úr. Engem személy szerint kevésbé érdekel. Legföljebb még csak azt szeretném hallani, hogy amikor ott fekszem a ravatalon, milyen szépeket mond, és közben milyen csúnyákat gondol Loudon tábornagy énrólam. És ha azután kiderül, hogy a fényességes mennyei udvarban is az összeköttetés meg a közbenjárás dönti el, ki hová kerüljön, legyen nyugodt, én odafent is meg fogom találni a kellő kapcsolatokat, hogy az Úristen örök üdvösséget adjon azokért az erényeimért, amelyekért egyébként is kijár nekem az az örök üdvösség, ahogy a mennyországi adminisztrációban a kiváltságleveleket nevezik. Papocskám, most gyorsan igyék, mert olyan piros az orcája, mintha gutaütés kerülgetné. Ilyenkor egy pohár bortól vagy menten megkapja az ember a gutaütést, és akkor minden rendben van, vagy lehűl és megnyugszik, és így is minden rendben van. Tehát igyunk. Töltsön nekem is. Köszönöm. A maga lelki nyugalmára, páterkám. És engedje meg a tréfálkozást egy ilyen vén obsitos katonának.

Anyám, majd apám halála után senkire sem kellett többé tekintettel lennem. Hátat fordítottam tehát a jezsuita pátereknek. Nem volt hiábavaló az a két esztendő közöttük. Sokat tanultam tőlük. Jól beszéltem és írtam már latinul, megszoktam a csavaros gondolkodást. Legszívesebben nekivágtam volna a világnak, hogy egy híres német egyetemen, például Wittenbergában római jogot tanuljak. Hanem ahhoz pénz kellett volna. Örökségünk nem sok maradt, és én inkább a magam részéről is lemondtam, hogy a húgaim méltóbb férjeket találjanak; hiszen ha több a hozomány, derekabb férj kerül. Gondoltam, majd megélek én a magam emberségéből is. Hazamentem tehát Kőszegre, és úgy gondoltam, hogy előbb majd a gyakorlatban tanulok bele a jogászkodásba, vármegyei vagy kormányszéki tisztviselőséget vállalok, és ott viszem valamire. Így kerültem el a Vas vármegyei dicasteriális tabulához, amely Magyarország nyugati részeinek főbírósága volt. Ha sokáig ott maradok, bizonnyal hamarosan bíró, majd talán még a tábla elnöke is lehettem volna, de kétesztendei jogászkodás elegendő volt ahhoz, hogy egy életre megundorodjam perektől, ügyvédektől, jogügyektől. Mert nagyon szép a jogtudomány, ameddig azon kell töprengeni, hogy milyen esetre melyik jogszabály illik, és hogy a törvények paragrafusait hányféleképpen lehet magyarázni. Hanem amikor ügyvédek a költség növelése végett végtelenségig húzzák az ügyeket, belekötnek a legnyilvánvalóbb mondatok értelmébe is, amikor a megvesztegetések a módosabbak oldalára nyomják az igazság mérlegét, amikor aki gazdag, a törvény tekintélyével kiforgathatja azt, aki amúgy is szegény – hát akkor a magasztos jog igen alantas nőszeméllyé süllyed. Tudj’ Isten miért irtóztam én a képmutatástól már kispap koromban is. Azt hittem, ettől ment meg a jog. De ott sem találtam egyebet: csuhás képmutatás helyett taláros képmutatást. Amellett a jogász mélyebben lát az ember és ember közötti kapcsolatokba. Nemesember voltam, de nem felejtettem el, hogy tízéves korom előtt még nem voltam nemes. Katolikus voltam, kis híja katolikus pap, de nem felejtettem el, hogy a nagyapám még protestáns prédikátor volt. Hát énnékem sehogyan sem tetszett, hogy aki nem nemes vagy aki protestáns, arra nem ugyanúgy vonatkozik ugyanaz a törvény, mint a nemesekre és katolikusokra. Egyre jobban vágyódtam menekülni a peres ügyek, a poros hivatalok, a lélektelen akták közül. Szabad időmben lovagoltam. Egész Vasvár ámulattal ismerte el, hogy ez a papok közül szaladt joggyakornok milyen nyaktörő száguldásokra meg ugratásokra képes. Egy öreg prókátor egy ízben – félig mérgesen, félig gúnyosan, mivel az ő akadékoskodásai ellenében én igazságról és erkölcsösségről beszéltem – azt mondotta: „Huszárnak való kegyelmed, nem pedig bírónak.” Jó ideje nemegyszer gondoltam erre én magam is. Tudtam, hogy néhai való édesapámnak jó emlékezete van nem egy magas rangú katona előtt, akiknek vezérlete alatt harcolt Európa tájain. Tudtam, hogy maga Pálffy János tábornagy, a bécsi császár kegyeiben álló hírneves vezér, aki a kurucok bukása után Magyarország kormányzója is volt, személy szerint ismerte édesapámat. Gondoltam, ő bizonyára beajánlhat a huszárok közé, hogy ne kellessék közvitézként kezdeni. 1732-ben, huszonkét éves fővel, egy nyári napon hirtelen ötlettel postakocsira ültem, felutaztam Bécsbe, hogy megkeressem Pálffy János tábornagyot.

Tulajdonképpen nagyon féltem én ettől a találkozástól. Pálffy János gróf volt a legeslegfőbb labanc, én pedig – a protestáns prédikátor unokája, a jobbágynak született kurta nemes, a kiugrott pap, a törvényekben csalódott jogász – érzelmes szeretettel gondoltam a szétfoszlott kuruc ábrándokra. Pálffy tábornagy előtt sem akartam képmutató lenni. Hogy mondjam meg hát neki, amit mondandó vagyok, hogy ajánljon be engem egy huszárezredhez, ahol meglesz a lehetőségem az előmenetelre, ha kellő bátorsággal verekszem? Maga is tudja, páterkám, hogy nem vagyok gyáva ember, még az ellenségeim szerint is bátrabb vagyok a kelleténél ... De Pálffy gróftól féltem. Mégsem találhattam jobb közbenjárót, hiszen nagyobb befolyású magyar ember akkor nem volt a földkerekségen, és apám nemegyszer emlegette, hogy Pálffy felettébb kedvelte őt.

Fényes palotája volt Bécsben. Úgy gondoltam, hogy ha a kapuőrző trabantnak megmondom, ki volnék, és hogy a kegyelmes tábornagy urat keresem, vagy egyszerűen elzavarnak, vagy bejutok valami szekretárius elé, aki megmagyarázza, hogy ilyenfajta kérelemmel nem lehet a kegyelmes úrhoz fordulni, vagy legeslegjobb esetben néhány hét múlvára kapok határidőt, amikor alázatosan megjelenhetek a nagyúr előtt. De nem így történt. A trabant azonnal megmondta, melyik szobába menjek a szekretáriushoz, a szekretárius azonnal bement a tábornagyhoz, és azzal jött vissza, hogy őkegyelmessége örömmel vár. Azonnal ki is nyílt a magas, kétszárnyú ajtó, kilépett egy alacsony, sovány, selyemfrakkos, csipkés ruhában járó, nagy copfos parókát viselő, ráncos képű öregember, és még mielőtt belekezdhettem volna a németül megfogalmazott mondanivalóba, rám mosolygott, és magyarul szólított meg:

– Te vagy a Hadik Miska fia? No, gyere be, és mondd meg, mit kívánsz. – Még a kezét is nyújtotta.

Hát én még olyan fényességes, sok tükrös szalont nem láttam addig, mint ahová Pálffy János bevezetett. Később, amikor már bejáratos voltam a császári udvarban, és gyakorta megfordultam olyan pompakedvelő családoknál, mint Esterházyék vagy Grassalkovichék, megszoktam ezt a fényességet. Hanem akkor szédítő újdonság volt.

Én sohasem vágyódtam ilyen túl cifra otthonra. Láthatja, páterkám, ez sem éppen nyomorúság tanyája, de mégsem olyan csupa tükör, csupa csillár, ahol az ember sehogyan sem érezheti otthon magát. A házigazda azonban valóban váratlanul kedves és szívélyes volt. Kora szerint akár a nagyapám lehetett volna, és rangban magasabban állt fölöttem, mint a sarkcsillag a gémeskút fölött, mégis úgy fogadott, mintha egyrangúak volnánk, legföljebb ő valamivel idősebb, tehát öcsémuramnak nevezhet. Ezüstcsengőt rázott meg, a selyemruhás lakájtól nagyon barátságos hangon kérte, hogy hozzon nekünk valami innivalót és feketekávét. Mi tagadás, én akkor hallottam először a kávé nevét. Ezt a török italt azóta magam is megkedveltem. Ez a szilvórium ellentéte. A szilvórium butít és álmosít, a feketekávé okossá tesz és ébren tart. Igazi katonának való ital. Mellé Pálffynál nem is szilvóriumot ittunk, hanem azt az álmodozásra biztató, aranysárga francia borpárlatot, amelyet a Rajnától nyugatra konyaknak neveznek. A tábornagy addig nem is kérdezte, mit akarok, amíg meg nem ittam egy csésze kávét, és nem koccintottunk egy kis pohár konyakkal. Addig csak afelől érdeklődött, hogy s mint töltötte néhai atyám élete végső esztendeit. Nagyon jólesett hallanom, mennyire becsületes férfiúnak tartották felettesei az én apámat. Közben mégis zavart, hogy Pálffy olyan rokonszenves embernek tűnt, még a hangja is kellemes volt. Szerettem volna ellenszenvesnek érezni azt a fő-fő labancot. Végre a konyak után megkérdezte:

– Most azután mondd el, uramöcsém, mi szél hozott felém? Miben lehetek a segítségedre? De ha nehezen megy, hogy szívességet kérj, akkor előbb igyál még egy kis pohárkával ebből a konyakból.

Ez a második pohár meg is oldotta a nyelvemet. Azt hiszem, szó szerint ezt mondtam:

– Kegyelmes tábornagy úr, én megpróbáltam papnak lenni, azután megpróbáltam jogásznak lenni, de akár itt, akár ott akarnám valamire vinni, mást kellene mondanom, mint amit gondolok. Azt hiszem, csakis a katona teszi azt, amit elvárnak tőle úgy, hogy közben nem kell szégyellnie magát saját maga előtt. Én tehát szeretnék katona lenni. És mivel jól megülöm a lovat, gyáva sem vagyok, és a kardvívásban is kitűntem eddig, azt hiszem, alkalmas lennék huszárnak. De nem szeretném legalól kezdeni, mivelhogy remélem, alkalmas vagyok arra, hogy hamarosan feljebb vigyem.

Mosolyogva nézett rám. Ezt válaszolta:

– Vigyázz magadra, öcsém. Egy egészen kicsike képmutatásra mindenütt szükség van. Hiszen emberek vagyunk. Itt nálam, ebben a szobában őszintén megmondhatod, amire gondolsz, de majd a feletteseid előtt kétszer gondold meg a szavaidat. A kuruc hadnagyok közt voltak olyan őszinteségért lelkesedő, minden képmutatást gyűlölő, lelkes fiatalemberek, mint amilyen te vagy. És tanulj a sorsukból. Hol vannak már a kurucok?

Elámultam, hogy a kurucokra hivatkozik, méghozzá úgy, hogy semmiféle gyűlöletet nem érezhettem a hangjában. De ha már arra biztatott, hogy előtte őszinte legyek, meg az akkor még szokatlan két pohárka konyak is könnyebbé tette a nyelvemet, nem éreztem volna tisztességesnek, ha be nem vallom a labanc fővezérnek:

– Kegyelmes tábornagy úr, én egyesztendős voltam, amikor Rákóczi bujdosásra indult, azt sem tudom, él-e, hal-e. De az ő emlékezete kedves az én szívemnek, a kurucokat sohasem tudtam gyűlölni.

– Miért is gyűlölnéd őket? – kérdezte, és egyre mosolygott okos, ráncos arcával. – Nagyon szép és nagyon hiábavaló próbája volt az a mi magyar nemzetünknek. Nagy kísértés volt valamennyiünk számára, hogy odaálljunk Rákóczi mellé. Jó barátaim közül nem egy oda is állt. Károlyi Sándor a kurucok fővezére volt, Forgách Simon sokáig kuruc generálisként harcolt, a négy Andrássy fivér közül csak egy harcolt ezen az oldalon, a másik három híres kuruc vitéznek bizonyult... Engem is csak a józanságom mentett meg, hogy nem lett úr felettem az elvakult lelkesedés. Mert a józan elme előre láthatta, hogy az európai helyzetben ez a szép és lelkes kuruc felkelés csak még nagyobb bajokat hozhat Magyarországra. Egy elnyomott nemzet csak akkor álljon ki fegyverrel a szabadságáért, ha van lehetősége a győzelemre. Különben a vereség után még sokkal nagyobb lesz az elnyomás. Később belátták ezt Károlyiék is. De akkor már késő volt. Akkorra már túl sok vér hullott, és minden még rosszabb lett, mint azelőtt. Hanem, amikor én és Károlyi – mint az ellenfelek fő megbízottjai – Szatmárnémetiben megkötöttük a békét, ezelőtt 21 esztendővel, akkor már neki is mindenről ugyanaz volt a véleménye, mint nekem.

Én önkéntelenül közbeszóltam:

– Károlyi a kurucok árulója volt.

– Lehet, sőt alighanem igazad van. Ő áruló lett, mert meggondolatlanul elment kurucnak. Én hű maradtam felséges császárunkhoz, mert tudtam, hogy más itt nem győzhet. Károlyi meg Forgách meg az Andrássyak úgy fellelkesedtek – egy képtelen ábrándért, hogy nem akarván képmutatók lenni, – elmentek kurucnak, és amikor kiderült, hogy az ábránd nem több ábrándnál, és mégsem választották Rákóczi tiszteletre méltó számkivetettségét, akkor nem tehettek mást, mint hogy árulók lettek. Én, szerinted talán képmutatóan, hűséges maradtam – a császárhoz, mert eleve sem hittem az ábrándban, jól ismerve az európai hatalmak helyzetét. De így, habár sok rosszat gondolhatsz felőlem, azt az egyet nem mondhatod, hogy áruló lettem. És végül is mit tehettek az egykori vitéz kuruc tisztek? Rákóczi nem volt többé, az ország ura a felséges császár, mást nem is lehet szolgálni, így hát sok kuruc hadnagy meg kapitány állt be császári tisztnek. Itt van ez a nagyszerű Beleznay ezredes. Huszonegy évvel ezelőtt a legjobb kuruc kapitányok egyike volt, féltünk a nevétől is. A majtényi fegyverletétel után mindhalálig börtönre vethettük volna, én azonban inkább azt mondtam neki, hogy legyen a mi kapitányunk. És mi mást is tehetett volna, ha meg akar maradni katonának? És a jó katona ugyanúgy nem lehetne más, mint ahogy egy jó költő csak költő lehet, egy jó festő csak festő lehet, egy leleményes kalmár csak kalmár lehet, egy igazi jó kovács csak kovács lehet. Megértette ezt Beleznay kapitány is. Lett is belőle idővel főstrázsamester, azután alezredes, most már ezredes, nemrég gróffá emelte a felséges császár, holott ma sem tud tisztességesen németül, de okosan és vitézül harcolt a császár birodalmának érdekében. Egészen bizonyos, hogy még ma is szeretettel gondol Rákóczira és lelkesen idézi kuruc győzelmeit. Érted ezt, öcsém? Engem igazán nem sért, hogy te is szereted a kurucokat. Mi is nagyra becsüljük őket. A kuruc hadnagyokból lettek a mi legjobb kapitányaink, a híres kuruc kapitányok és brigadérosok fiai császári kornétások és hadnagyok, bármelyik előtt nyitva az út akár a generálisságig. Nagyon is örülünk, ha idejönnek és azt kérik, hogy ajánljam őket valamelyik császári ezredbe. A te jó emlékezetű édesapád pedig még csak kuruc sem volt, sőt bátor és felettébb becsületes császári tiszt, tehát ha valóban megülöd a lovat, és volt már kard a kezedben, s mindehhez tanultál is, németül is beszélsz – nem lehet akadálya, hogy azonnal kornétásként kezdd el a huszáréletet. A következő rang már a hadnagyé. Első vitézi tetted után elérheted.

Nagy tanulság volt ez, páterkám. Kóválygó fejjel és zsebemben ajánlólevéllel léptem ki a Pálffy-palotából. Életem folyamán még néhányszor találkoztam a híres tábornaggyal, s mindig megbizonyosodhattam jóindulatáról. De máig sem tudom, hogyan is vélekedjem felőle. Annyi bizonyos, hogy bölcs ember volt, és tulajdonképpen becstelennek sem állíthattam, amiért mindig megmaradt labancnak, és labanc létére sem gyűlölte a kurucokat, de bár nem gyűlölte őket, mégis ő volt a kuruc háború vérbefojtásának a legfőbbik eszköze. Nála nagyobb katonai pályafutást ebben a Habsburg-birodalomban csak én tettem meg. De ha annak idején én vagyok az ő helyében, azt hiszem, engem elragad a lelkesedés, és felcsapok Rákóczi katonájának. És amikor bekövetkezett a nagy elbukás, én, azt hiszem, nem álltam volna vissza a császár oldalára, mint Károlyi, Forgách és a többiek. Én azonban a bukás idején egyesztendős voltam, az apám nem harcolt a kurucok ellen, de mégis a császár katonája maradt... Így hát én a császári hadsereg büszkesége lettem, és Pálffy Jánosnál is fényesebb pályát futhattam meg. Mert Isten útjai kiszámíthatatlanok, hogy a maga kedvéért ilyen kegyesen vallásos mondatokat is mondjak, páterkám.

Mondja csak, papocskám, tudja maga, mi az a kornéta? A kornéta olyan hosszú, egyenes kürt, amelyről széles, négyszögletes zászló bontakozik ki, ha a kürtös az ajkához emeli. Ennél fogva a kornétást magyarul akár kürtösnek, akár zászlósnak is lehetne nevezni. A valóságban pedig a kornétás se nem trombitál, se nem hord zászlót. A kürtöt a trombitás fújja, a zászlót a zászlótartó viszi, a kornétás pedig fiatal tiszt, akire az idősebbek a legnehezebb és legunalmasabb szolgálatokat bízzák. Így kezdtem a katonaéletet a Zala vármegyei Lenti községben, a Dessewffy nevét viselő huszárezredben. Tagadhatatlanul nagyon jól éreztem magamat, amikor először öltöttem magamra az aranypaszományokkal gazdagon kivarrt világoskék mundért. Az is tetszett, hogy nemcsak tiszttársaim, hanem a szinte lóhoz nőtt huszárság is elismeréssel vette tudomásul, hogy biztonságosan ülök a nyeregben. De egy-két nappal később már nem minden tetszett, amit új életemben tapasztaltam.

Ez a Dessewffy-huszárezred mindenestül magyar alakulat volt, törzstisztjei magyar mágnások, tisztjei magyar nemesek, legénysége magyar jobbágyfiúkból került ki. Bizonnyal tudja, páterkám, hogy jobbágyból vagy polgárból nagyon nehezen lesz tiszt, de ha mégis kiválik és tisztté emelkedik, akkor előbb-utóbb vele jön a nemesi ármális is. Hiszen így lettünk mi is nemesekké apám vitéz volta folytán. Egyszerű nemesemberből azután még ennél nehezebben lesz törzstiszt, legföljebb főstrázsamesterségig viheti, mivel a magasabb rangok a báróknak és grófoknak vannak fenntartva. De ha nagyon okos és nagyon bátor és nagyon nagy szerencséje van, akkor az alezredesség után, körülbelül amikor ezredesi rangfokozatnál tart, megérkezik a bárói cím is, vagy esetleg még gróf is lehet belőle. Én is így lettem gróf idővel, de már csak akkor, amikor a főgenerálisok közt foglaltam helyet.

A magyarokat akkor még annyira sem szerették Bécsben, mint manapság. Alig húsz éve végződött a kuruc háború. Az udvarnál még az egykori labanc főtiszteket is azzal gyanúsították, hogy rokonszenvvel gondolnak a hajdani kurucokra. És amióta ama bécsi délelőttön beszéltem Pálffy Jánossal, úgy vélhettem, van is egy szemernyi igazság az udvar gyanújában. De hol voltak már a kurucok? Egész Magyarország hű kutyaként hevert császári urunk lábai előtt, mégis mindenütt felismerhető hátrányt jelentett a magyar király országában, ha valaki magyar. Ez a Dessewffy-ezred is elhanyagolt, mindenben csak a hátrányokat érző magyar helyőrség volt. Tisztjei évek óta nem léptek elő. Volt ott századot vezérlő kapitány, aki 15 éve várta, hogy főstrázsamesternek nevezzék ki. Hosszú évek óta nem érkezett egyetlenegy előléptetés sem. Olyan helyekre is vezényelték mindig ezt az ezredet, ahol a közbiztonság őrzésén kívül semmi dolga sem volt, tehát alkalom sem kínálkozott arra, hogy bárki kitűnjék. Pandúrok dolga a vármegyei rendet fenntartani, nem huszároké. Én kilencedik kornétásként érkeztem oda, a többi mind előttem volt az előmenetel sorrendjében. Dessewffy gróf, az ezredtulajdonos tábornok rég elunta már az ilyenfajta katonáskodást, Bécsben lakott, és csak névleg volt az ezred parancsnoka. Az igazi ezredparancsnok Pestmegyey József gróf ezredes volt: nagy bajuszú, felettébb keserű férfiú. Mindenki tudta felőle, hogy nagy tudású, nagy tapasztalatú törzstiszt. Korábban gyorsan is ment előre, hanem amikor a Haditanácsban szóvá tette, hogy másképpen bánnak a magyar katonákkal, mint az egyéb ajkúakkal, és néhány más kérdésben sem volt azonos a véleménye a felsőbb katonai hatóságokkal, akkor nem azt vizsgálgatták, vajon igaza van-é, hanem eldugták a Dessewffy-huszárezredbe, poshadjon együtt kedvelt magyar huszáraival Zalában, majd később a galíciai helyőrségekben. Az ő keserűsége még csak növelte az egész tisztikar rossz hangulatát. A legénységgel keveset törődtek, a gyakorlat rendetlenül folyt. A zsold is rendetlenül érkezett, tehát a hadbiztosnak úgy kellett pénzt, élelmet, abrakot szerezni, ahogy tudott. Kénytelen volt hitelre vásárolni, sőt ráparancsolni a megye falvaira, hogy adjanak hitelbe. Ezért azután a lakosság nagyon nem szerette a rajta élősködő katonákat. A huszárok, akikkel tisztjeik keveset törődtek, nemegyszer garázdálkodtak a falvakban. A bánatos tisztek tivornyázásokban igyekeztek nem gondolni hátrányos helyzetükre. Én pedig magamban szidtam Pálffy Jánost, hogy éppen ide ajánlott, és nem egy olyan javarészt osztrák ezredbe, ahol akad lehetőség tettekre is, előmenetelre is. A nagy ivásokhoz-éjszakázásokhoz sem volt kedvem. Láthatja, páterka, hogy szívesen megiszom a bort, de már ifjan is húzódoztam a mértéktelenségtől, és utálkozom a részeg embertől. Világéletemben szinte áhítattal lelkesedtem az asszonyokért, és a legszentebb érzésnek tudom a szerelmet. Éppen ezért éreztem mindig émelygős undort az orgiáktól, amelyek meggyalázzák a nőket, lealacsonyítják a férfiakat, és igazi gyönyörűségét szegik a szerelemnek. Én inkább német hadtudományi műveket olvastam, önként jelentkeztem mindenféle szolgálatra, készséggel vettem át az ügyeletes tisztek teendőjét, amíg azok részegen hevertek egy hosszú asztal alatt. Készségemet tiszttársaim ki is használták, de közben megvetettek. A többi zászlós két könyökkel törtetőnek, német szóval strébernek tartott. De Pestmegyey ezredes fölfigyelt rám. Sokkal műveltebb voltam, mint többi tisztje, alighanem én voltam az egyetlen, aki komolyan vette a szolgálatot, közismert volt, hogy jól lovagolok. Nekem pedig már elképzeléseim voltak arról is, hogyan lehetne következetesen kiadott és ellenőrzött parancsokkal megszilárdítani a fegyelmet. El is mondtam ezredparancsnokomnak, aki azután beszélt róla a törzstiszteknek, ezek a tiszteknek. Két nap múlva a törzstisztek még a tisztelgésemet sem fogadták, elnéztek fölöttem, mintha levegő volnék. Három nap múlva a tisztek sértegetni kezdtek. Hol italt, nőt kerülő anyámasszony katonájának mondtak, hol áskálódó bajkeverőnek. Volt aki gúnyosan emlegette, meglátszik a paraszti születés rajtam. Nem győztem párbajra hívni őket. Nem tehettem mást, a sértésre kihívással kellett válaszolnom. Ha nincs olyan ügyes karom, és nem tudok olyan jól vívni – okvetlenül megölnek ebben a sorozatos párviadalban. De mondtam már, hogy ifjan is jól vívtam. A jezsuita iskola pedig nagyon alkalmas volt, hogy ezt a képességemet kifejlesszem. A jezsuiták elvárták, hogy mire páter lesz a kispapból, ne csak a lelke, hanem a teste is kiművelt legyen. A jezsuita oktatásban fontos tananyag volt a szinte katonás torna, és ha valaki valamelyik ügyességben kitűnt, alkalmat adtak, hogy mesterré fejlessze magát. Én a lovaglásban és a vívásban tűntem ki. Mikor otthagytam a jezsuitákat, az iskola legjobb lovasa és legjobb vívója voltam. Nyugodtan álltam hát ki a züllött hadnagyokkal és kornétásokkal az egész tisztikar színe előtt. Azok meg akartak ölni engem.

Pestmegyey jóindulatúan javasolta is, hogy tettessem magamat betegnek, ő készséggel ad betegszabadságot, azután siessek Bécsbe, egyenest Pálffy elé, és helyeztessem át magamat más ezredbe. Eszembe sem jutott. Először is, ha kitudódik a hadseregben, hogy meghátráltam a lovagias kötelesség elől, akkor menten vége minden karriernek. Másodszor, amibe belekezdtem, azt mindig végig akartam csinálni. Harmadszor pedig bizonyos voltam benne, hogy én egymás után legyőzöm a nyolc ellenfelet. Ennyivel akadt párbaj ügyem egyetlen nap alatt. Én nem akartam megölni őket, csak rájuk kényszeríteni, hogy tiszteljenek.

Félmeztelenül álltunk ki egymás kardja elé. Első ellenfelem egy kornétás volt. Nálam fiatalabb, magas, széles vállú fiú. Most is tántorgott az italtól. Láttam, hogy ezzel igazán nem lesz nehéz dolgom. A mezőn ott állt körülöttünk az egész tisztikar. Ezredesünk aggodalmasan szorította össze ajkát, neki sehogyan sem tetszett, hogy tisztjei halálra szántak engem. De semmit sem tehetett ellene. Sértést nemes tiszt csakis párbajjal torolhat meg. Ezt még a magasságos udvar is elvárja tisztjeitől. Mikor a párbajt vezető kapitány magasra emelte a kardját, hogy jelt adjon az összecsapásra, én Pestmegyey felé fordultam, és hangosan bejelentettem :

– A jobb fülét fogom levágni.

Erre hökkent csend következett. A sértegető kornétás pedig be sem várva a vezető kapitány kardjának jelét, nagyot üvöltött: „Te piszkos paraszt!” – és nekem rontott. Járása egészen bizonytalan volt, egyetlen ugrással kikerültem. Amikor utánam ugrott, second-vágással jobbra csaptam a kardját, és a jól kiélesített pengével levágtam a jobb fülét.

Elöntötte a vér, üvöltözött, tántorgott, majd elterült. Két tábori felcser futott hozzá kötözőeszközökkel. A mezőn ijesztő volt a csend. Amikor a már bebugyolált fejű ellenfél feltápászkodott, elébe álltam, és jobbomat nyújtottam:

– Ne haragudjunk egymásra, pajtás.

Úgy látszik, már egészen kijózanodott. Volt benne annyi katonás virtus, hogy elnevesse magát, elfogadja kezemet, és azt mondja:

– Nem tudtam, hogy az ördög unokaöccsével párbajozom.

A felcserek karjára támaszkodva ment el. Én utánuk szóltam, hogy a felcserekre még szükség lesz, mert hét duellum hátra van. Majd a többiekhez fordultam:

– Folytathatjuk, uraim, a következőnek a bal fülét vágom le. Melyik parancsolja?

A már félmeztelenre vetkőzött sértegetők összenéztek. Kezdtek komolyan venni. Pestmegyey nagy bajusza körül valami mosolyféle jelent meg. Végre az egyik hadnagy előállt. Két perc múlva nem volt bal füle. A harmadik ellenfélnél azt ígértem, hogy kiütöm a kardját, és átvágom a bal felsőkarjának izmait. Úgy is történt.

Az egész mező riadtan nézett rám. Nem csak az ellenfelek, hanem az ezred egész tisztikara. Kétségtelen volt, hogy nem akad itt olyan férfi, aki felülmúlhatna engem vívnitudásban. Mindenki Pestmegyeytől várt valamit, az pedig felemelte jobb kezét, mire figyelő csönd támadt.

– Uraim – mondotta –, én azt hiszem, hogy mindenkinek az a véleménye, oktalanul és meggondolatlanul, de nem is józan állapotban sértegettétek ifjú bajtársunkat, Hadik kornétás urat, aki láthatóan meg tudja védeni becsületét. De bizonyos vagyok abban is, hogy ha sajnálkozásotokat fejezitek ki, azt lovagiasan elfogadja. Ugye, Hadik Andris, elfogadnád, ha bajtársaid sajnálkoznának boros állapotban tett kijelentéseikért?

Én a láthatólag ijedt, félmeztelen sértők felé fordultam, és ezt mondtam:

– Kedves barátaim, nem én akartam a ti véreteket, ti akartátok az enyémet. Nem én haragszom rátok, hanem ti haragusztok énrám. Hát inkább ne haragudjunk egymásra.

Ezen az estén mégis kénytelen voltam együtt inni a tisztikarral, hogy megpecsételjük a kibékülést. De jól vigyáztam magamra, még ekkor sem rúgtam be. És pontosan éjfélkor felálltam, mondván, hogy én vagyok a helyőrség-ügyeletes, tehát mennem kell. Pestmegyey is ott volt, velem jött. A sötét falusi utcán mormogva mondta:

– Belőled, Andris, vagy generális lesz, vagy hátulról ledöfnek.

Néhány héttel később hírek érkeztek Bécsből, hogy háború készülődik Lengyelországban. A birodalmi hadsereg csapatösszevonást hajt végre a határon. Ebben még a Dessewffy-ezred is részt vesz egy századdal. Megérkezett a parancs is, hogy az ezredparancsnok válogasson ki a legjobb lovasokból egy századot, négy tisztet, és azonnal indítsa útnak Oppeln felé. Én voltam ugyan a legkésőbben érkezett kornétás, tehát a legutolsó a tisztek között. Mégis a kiválasztott négy tiszt közé kerültem. Ez kitüntetés is volt Pestmegyey részéről, de nyilván az is közrejátszott, hogy a tisztikar meg akart szabadulni tőlem. Én pedig nagyon örültem, hogy végre elkerülök valahová, ahol iváson és párbajon kívül egyébre is nyílhat alkalom.

Ha kegyelmed nem fiatal plébános, hanem öreg katona volna, akkor én most arról mesélgetnék, hogy a harmincas évektől kezdve váltakozó csatatereken lezajlott háborúkban mi mindent csináltam, milyen tetteket vittem véghez, és főleg milyen terveket gondoltam végig, hogy közöljem feletteseimmel. De mivel maga ehhez vajmi keveset ért, tehát inkább higgye el szavamra, hogy nagyon jó katona voltam. Az igaz, hogy feletteseim szerint kicsit többet gondolkozom, mint ahogy azt egy huszárnak illik, azt sem szerették, ha nálam magasabb rangúaknak tanácsot akarok adni, még kevésbé, ha leírom az elképzeléseimet és elküldöm Bécsbe, az Udvari Haditanácshoz. Ezekért egy-két ízben a Haditanács is megdorgált, azután egyet-mást mégis végrehajtottak a tervekből, amelyekért mások kaptak kitüntetést. De azért mégis észrevették, hogy létezem, miért a legváratlanabb pillanatokban, amikor éppen különös ok nem is lett volna rá, újra meg újra előléptettek. Két évvel azután, hogy kornétásként beléptem a Dessewffy-ezredhez, már kapitány voltam, huszonnégy éves fővel. Ilyen gyors előmenetel magyar tiszt esetében mindaddig nem fordult elő, még osztrák sem igen lehetett huszonnégy éves korában kapitány, hacsak nem volt gróf vagy herceg. Közben persze megfordultam Bécsben is, nemegyszer azért, mert a Haditanács hívatott, hogy megdorgáljon. De a dorgáló generálisok utána meghívtak magukhoz, egyik-másik talán arra is gondolt, hogy valamelyik kisebb leányát, akinek már kevés hozomány jut, feleségül vehetné ez az okvetetlenkedő, de talán nagyra hivatott huszár. Így azután, ha ritkán is jártam a császár városában, ha nem is vettem feleségül egyetlen haditanácsbeli generális leányát sem, mégis bejáratos lettem a bécsi úri házakba, számos gyönyörű asszonyt volt alkalmam megismerni. Ezek lelkesen pártoltak nagy befolyású férjuraiknál. Így azután, habár érdemeimért általában megrovás járt, mégis rendkívül gyorsan emelkedtem a ranglétrán.

Amikor kapitány lettem, a császárnak – akkor még III. Károly királyunk volt a császár – éppen a franciákkal gyűlt meg a baja, és oly sok katonára volt szükség a Rajna mellett, hogy még a Dessewffy-huszárezredet is újjászervezték és elindították nyugat felé. Engemet pedig visszavezényeltek oda, de már mint első századparancsnokot. Az ezred élére megint az öreg ezredtulajdonos, Dessewffy tábornok állt. Illetve odaállt, de nem sokat csinált. Elindította az ezredet napnyugat felé, maga lovagolt az élen, hanem amikor elérkeztünk Voralbergbe, a svájci határhoz, utolért a parancs – lehetséges, hogy eleve a generális járta ki –, amely szerint az ezred ott marad a szépséges hegyek között, csupán egyetlen század csatlakozik a Rajna mellett a birodalmi fővezér, a nagy hírű Savoyai Jenő hadseregéhez. Ezt a századot én vezettem tovább, és alkalmam volt még élete utolsó esztendejében megismerni Jenő herceget, akit az én ifjúkorom legnagyobb hadvezérének mondottak. Egyetlenegyszer láttam, amikor jelentkeztem nála, és jelentettem, hogy századommal csatlakozom a rajnai hadsereghez.

Ez hát a híres törökverő, minden ellenség réme, a Habsburgok legeslegfőbb hadvezére, az udvari Haditanács elnöke. Már a hírét is tiszteltem. És habár szerény ember sohasem voltam, mégsem gondoltam akkor, amikor kihúztam magamat, és feszes vigyázzban tisztelegtem előtte, hogy idővel én leszek az ő utóda abban a haditanácsbeli elnöki székben.

Annak rendje és módja szerint németül kezdtem a jelentést. De őhercegsége félbeszakított, és franciául kérdezte, nem tudok-e franciául vagy olaszul.

Szerencse, hogy anyám félig francia volt, és a jezsuita iskolában nem mulasztottam el megtanulni azokat a nyelveket, amelyeket egy kicsit addig is tudtam. Így hát franciául válaszoltam. Jenő herceg ugyanis elég gyengén tudott németül, noha közel két emberöltőn át volt egy hivatalosan német nyelvű birodalom katonája, s ebből egy emberöltőn keresztül fővezére.

Franciás műveltségű olasz volt. Zsoldostisztként lépett a bécsi császár szolgálatába, hogy támasza legyen az egész birodalomnak. Harcolt ő, ha kellett, franciák és olaszok ellen is Ausztriáért, amelynek alig értette a nyelvét. Tulajdonképpen hazátlan szakértője volt a háborúzásnak, de olyan nagy szakértő, akitől mindenki szívesen tanult.

Én is kifejeztem, mennyire örülök, hogy az ő főparancsnoksága alatt teljesíthetek hadiszolgálatot, mert tanulni szeretnék. Nehéz feladatokat kértem tisztelettel tőle.

Még csak nem is mosolygott, csak bólintott, azután halkan, hangsúlytalanul ezt mondotta:

– Azonnal megkapja a természete számára legnehezebb feladatot. A kapitány úr, amint észrevettem, szeret sokat beszélni. A feladata az lesz, hogy felettesei előtt ne mondjon többet, mint amennyi a legszükségesebb. A véleményeit és óhajai kifejezését tartogassa az alantasai számára, de ott már parancsok formájában. Odakint az előszobában egyébként találkozhat más lelkes fiatal tisztekkel is, a négy égtáj felől, akik önként jöttek ide, hogy tanuljanak, és mind nehéz feladatokat kérnek tőlem. Remélem nem fogják túlságosan zavarni a hadműveleteket. Nagyon örvendtem. A parancsokat majd feletteseitől megkapja.

Nem nagy lelkesedéssel léptem ki a szobájából. Előszobájában valóban várakozott néhány tiszt, nagyon különböző egyenruhában. Az egyik franciául megszólított. Sovány, nagyon sima arcú, gunyoros tekintetű férfi volt; kék frakkja, túl magas fekete csizmája, hóna alatt tartott háromszögletű kalpagja, hosszú keskeny kardja elárulta, hogy porosz kapitány. Megkérdezte, milyen kedvében van a fővezér. Meghallgatja-e az embert?

– Még beszélni sem enged, nemhogy meghallgatna. Ha egy jelzővel többet mondasz, mint amit vár, kidob az ajtón.

A porosz nevetett:

– Engem nem könnyű kidobni. Csökönyös vagyok.

Nézte a mundéromat és megkérdezte:

– Te, ugye, magyar vagy, pajtás?

Bemutatkoztam, mire ő is megmondta kicsoda:

– Frigyes vagyok, Poroszország trónörököse.

Így kerültem először szembe Európa legnagyobb bajkeverőjével, a későbbi II. Frigyessel, akit a németek egy része Nagy Frigyesnek szokott nevezni, és akivel majd húsz hosszú esztendőn keresztül egymás legfőbb ellenségei voltunk. Ő is Savoyai Jenőtől akart tanulni hadvezetést. Ő se kedvelte a kimért hangú nagyurat, aki a trónörököst ugyanúgy semmibe vette, mint a magyar kapitányt, de akitől, azt hiszem, azokban a hónapokban mégis tanultunk egyet-mást. Mert Jenő herceg katonai lángelme volt, a fegyelemtartás, a seregmozgatás, a szervezett előre-hátra mozdítás tiszta fejű és biztos kezű szaktudósa. A következő évben a már nagyon öreg fővezér meghalt. Azt hiszem, én és Frigyes király voltunk az utolsók, akik tanultunk tőle, míg hadseregében szolgáltunk. Idővel egymás ellen próbáltuk ki, amit tanultunk.

Azt mondják rólam sokan, hogy szeretek rosszakat mondani másokról. Pedig nem szeretek, csak kénytelen vagyok. Annyi ostobasággal, könnyelműséggel, gonoszsággal találkoztam az életemből, hogy belepusztultam volna, ha nem teszem szóvá. Mert amíg az ostoba vagy a könnyelmű csak magát viszi bajba, amíg a gonoszság nem mások életét fenyegeti, addig nem tartozik rám. Hanem amikor látom, hogy százak vagy ezrek életét veszélyeztetik értelmetlenül, amikor világos előttem, hogy egyesek hibája miatt mások halnak meg – akkor képtelen vagyok hallgatni. És ha ezt szemébe mondtam feletteseimnek, akkor fegyelmezetlen katonának rágalmaztak. Ha meg az derült ki, hogy nekem volt igazam, és erre felhívtam a legilletékesebbek figyelmét, hogy máskor hallgassanak rám, akkor önteltnek mondogattak. És akár hiszi, akár nem, olyan is akadt, aki gyávának nevezett, mert féltem, amikor senki más nem félt.

Igen, én nagyon is tudtam félni. Mondtam már, de gyakran mondom, mert fontos katonai jó tulajdonságnak tudom, hogy amikor mindenki önfeledten hahotázik, akkor én egyszeriben elkezdek szorongva félni, vajon mire nem gondolunk, hogy ilyen gondtalanul jókedvűek vagyunk. Hanem amikor azután itt a baj, és mindenki fél, akkor belőlem menten elpárolog minden rettegés, sőt nevető kedvem támad, és tiszta fejjel kutatom, hol van a kiút a veszedelemből. Higgye el, rossz katona az, aki sohase fél; csak nem a cselekedet közben, vagy éppen a cselekedet helyett kell félni. És nagyon félni, túlzottan félni – azt se szabad. Egy kicsit, módjával kell félni. És akkor ez már nem is félelem, csak józan körültekintés. Aki sohase fél, az nem készül fel azokra a percekre, amikor nem szabad félni.

Mindezt azért mondom most, mert néhány szót szeretnék elmondani a hároméves török háborúról, amelyet 1736 és 1739 közt vívtunk Szerbiában minden értelem és minden eredmény nélkül.

Savoyai Jenő meghalt, Pálffy Jánost nyugalomba küldték, nehogy magyar ember kerüljön a Haditanács elnöki székébe. Az új fővezér, a császár veje, Lotharingiai Ferenc herceg, aki akkortájt vette feleségül az alig felserdült Mária Teréziát, maga is egészen ifjú ember volt, és – tisztesség ne essék szólván – fogalma sem volt arról, mi fán terem a hadvezetés. Helyette a legbefolyásosabb tábornagyok irányították a birodalmi hadseregeket. Ezeknek okvetlenül hadidicsőség kellett, mások könnyű rablás színterének vélték Szerbiát, csak éppen be kell vonulni oda. Hangoztatták, hogy a Török Birodalom most már fogatlan oroszlán, meg kell ijeszteni, és menten elszalad.

De ha már megtámadták a törököket, ha fölöslegesnek vélték pontosan tájékozódni a törökök erejéről, legalább kellően előkészíthették volna a mi saját haderőnket. De az egész háborút olyan fejetlenül kezdték, és olyan hebehurgyán folytatták, hogy csak mérhetetlen szenvedés, csak értelmetlenül feláldozott ezrek halála volt az eredmény. Számos szerb önként állt a sorainkba, hiszen azt remélte ettől a háborútól, hogy a szerb haza felszabadul a török rabság alól. Hanem ahová a császári hadak közben bevonultak, ott legnagyobbrészt úgy viselkedtek, hogy nem egy szerbnek arra kellett gondolnia, ennél még a török is jobb. A szerb katonákról egyébként a legeslegjobb emlékeim vannak: a bátorság, a katonai becsület, a bajtársiasság, a fegyelem példaképei. Nagyon megszerettem őket. Ők is engem. Igaz, nagyon hamar megtanultam szerbül. Hiszen tótul tudtam valamelyest, és amikor a délvidékre kerültem, az első szerb paptól módszeresen kezdtem tanulni a nyelvüket. Az a papi és jogászi múlt ránevelt, hogy amit az ember meg akar tanulni, azt módszeresen és abba nem hagyva kell tanulnia. Szerb tudásomnak azután igen jó hasznát vettem, amikor a porosz háborúban nemcsak magyar, hanem horvát katonák is nagy számmal voltak a parancsnokságom alatt. Ezek is leginkább azért szerettek, mert saját nyelvükön szóltam hozzájuk. A szerb és a horvát nyelv nagyon hasonló. Nem is tudom, mi a különbség közöttük azon kívül, hogy a szerbek ortodoxok, a horvátok meg katolikusok. De ha egyszer valamiért szerb is, horvát is egy harmadik közös hitet választana magának, akkor nem tudom, hogyan tudnák megkülönböztetni magukat egymástól.

Ebben a szerbiai török háborúban én egyre több olyan feladatot kaptam, amelyet magamnak kellett megoldanom, mert aki a parancsot kiadta, maga sem tudta, mi a teendő. És ha valami nem sikerült, akkor mindenki másra igyekezett tolni a felelősséget. Holott a legtöbb vállalkozás nem sikerült. És ami sikerült, arról is hamarosan kiderült, hogy nincs sok haszna.

Elrettentő példa volt valamennyiünk előtt Doxat tábornok esete. A fővezér Königsegg Lothar gróf tábornagy volt akkor. Önző, beképzelt, hiú, de kitűnő udvari összeköttetésekkel rendelkező ember. Kiadta a parancsot a nagy tapasztalatú, valóban kitűnő katona Khevenhüller tábornagynak, hogy vonuljon Viddinig, és foglalja el ezt a Bulgáriában fekvő nagy török erődítményt. A főhibát Khevenhüller követte el, amikor elhitte fővezérének, hogy Viddinnél nem kell számítania török túlerőre. Megindult, útközben elfoglalta Nist, és hogy biztosítsa a visszavonulás útját, Nisben hagyta Doxat tábornokot egy nem túl nagy létszámú sereggel. Innét ment tovább Viddinig, ahová addig megérkezett a török haderő java. Kiderült, hogy nem is olyan fogatlan oroszlán ez a haldoklónak mondott Török Birodalom. Khevenhüller egyszerre csak azt vette észre, hogy Nis irányában el van zárva a visszavonulás útja. Nem tehetett okosabbat, mint hogy valóban jó hadvezető módjára visszavonult, és átvágta magát más irányba a magyar határ felé. Nis pedig csaknem egészen be volt kerítve. Ha a török túlerő beveszi, ott nem marad élve egyetlen védő sem. Doxat tudomásul vette, hogy Khevenhüller visszavonult, elkerülte Nist, tehát tőle segítséget nem várhat. Tette, amit ilyenkor legbölcsebb tenni: olyan ügyesen vonult vissza Belgrádig, hogy elkerült minden összeütközést, és egyetlen katona sem vesztette életét. Magas kitüntetést kellett volna kapnia ezért. De Königsegg grófnak indokolnia kellett a Haditanács előtt a vereséget, mert hiszen az volt. Khevenhüllerbe nem köthetett, mert annak is igen jó összeköttetései voltak az udvarban, itt maradt tehát bűnbaknak Doxat tábornok. Elfogatta, Belgrádban haditörvényszék elé állíttatta, az volt a vád ellene, hogy a törökök azért foglalhatták vissza a Khevenhüller seregétől elfoglalt területet, mert harc nélkül feladta Nis várát. Doxat tábornokot lefokozták, halálra ítélték, és Belgrád piacán lefejezték. Igaz, hogy Königsegget nemsokára elmozdították a főparancsnokságtól, de ezzel nem lehetett visszaragasztani a szegény Doxat fejét. Königsegg utóda, Wallis tábornagy pedig nem sokkal többet ért elődjénél, csak még a modora is rossz volt. Úgy beszélt a tisztekkel, mintha gonosztevők volnának. Igazán nagy önfegyelem kellett szó nélkül végighallgatni durvaságait.

Hát ennek a háborúnak nagy részében én egy magyar huszárokból és szerb lovasokból álló portyázó csapat parancsnoka voltam. Kezdett már jó hírem lenni, így hát fontos feladatokat bíztak rám. Fölöttesem a Dessewffy-huszárok akkori parancsnoka, Festetich ezredes volt, akinek legalább a modorát el lehetett viselni, ámbár a hadi dolgokhoz ő se nagyon értett. Mégis megvolt az a jó tulajdonsága, hogy elhitte, én jobban értek a tennivalókhoz, mint ő.

Az én tekintélyemet növelte az a csodának tetsző tény. hogy amikor a hadseregben kitört a tévesen pestisnek nevezett járvány, és a katonák ezrével hullottak, az én alakulatomban egyetlenegy betegségből következő haláleset sem volt. Ennek pedig az volt az oka, hogy szigorúan vigyáztam a tisztaságra. Az a betegség ugyanis nem a régi idők ijesztő pestise volt, hanem a háborúk réme, a kiütéses tífusz, amelyet igen helyesen tetűláznak is szoktak nevezni. Ezt a gyorsan ölő nyavalyát kizárólag a tetvek terjesztik. Ahol nincs tetű, ott nincs tífusz sem. Nos, én ilyesmiben nem ismertem tréfát. Halálbüntetéssel fenyegettem, akin egyetlen tetűt találunk. A szállást mindennap forró vízzel mosattam fel többször is, magam ellenőriztem, hogy minden huszár és szerb lovas szappannal mosakodjék. Mindennap minden szakaszban többször vizsgáltuk át a fehérneműt és a ruhavarratokat. Szigorúan tilos volt belépni bármely falusi házba. És mindezt személyesen ellenőriztem. Kezdetben kinevettek, gúnyoltak, amiért egy huszár kapitány a legénység gatyáit nézegeti. Hanem amikor a többi alakulatnál a tetűláz több katonát ölt meg, mint a török, mégis rájöttek, hogy nekem volt igazam. Akkor is kaptam valami kitüntetést, meg is érdemeltem, de helyesebb lett volna, ha a többi parancsnok is ugyanazt teszi, amit én. Sok ezer ember életét lehetett volna megmenteni.

Ebben a háborúban folyvást az volt az érzésem, hogy az egésznek semmi értelme sincs. Fölösleges emberpusztítás néhány odafent ülő hiúsága vagy aprócska érdeke miatt. És még csak ezeket a hiúságokat sem elégíthette ki az eredmény, hiszen egymást érte a csúfos vereség. Egy ízben egyenesen megtagadtam a parancsot.

Versec és Karánsebes között történt, hogy egy ismeretlen fegyveres csapat megtámadta a csekély kísérettel kocsin utazó Schimding gróf ezredest. A csetepatéban a grófot és a vele levő katonákat megölték, a kocsit kirabolták. Azt nem lehetett megállapítani, hogy a támadók török portyázók, a császári seregben csalódott, kirabolt szerb falusiak vagy közönséges útonállók voltak-é. Wallis tábornoknak Belgrádban az volt a véleménye, hogy szerb rablók lehettek, és a környék falvaiban nem lehetnek ismeretlenek. Tehát büntetőcsapatot kell küldeni, és amennyiben a falvak nem adják kézre a tetteseket, akkor a tett színhelye körüli falvak lakosságát, az öregeket, asszonyokat, gyermekeket is az utolsó szálig le kell mészárolni elrettentő példa gyanánt. Wallis éppen engemet szemelt ki erre a hóhérfeladatra. Szemébe mondtam, hogy ez nemcsak embertelenség, hanem katonailag is helytelen, hiszen azt az egész vidéket magunk ellen ingereljük. De ha mégis ragaszkodik hozzá, akkor hóhérokat küldjön oda és ne huszárokat. Wallis dührohamot kapott, azt kiáltozta, hogy titkos kapcsolatban vagyok azokkal a rablókkal, vádat emel ellenem fegyelemsértésért, árulásért, ellenséggel való összejátszásért. Én kivártam, amíg lihegve elhallgat, és akkor higgadtan javasoltam, hogy terjesszük fel az ügyet a Haditanácshoz. Ez azután olaj volt a csillapodni kezdő tűzre. Még hogy én rá akarom kényszeríteni az akaratomat, őrá, a fővezérre. Ha azonnal nem indulok 600 huszárral Versec felé, és ha ott egyetlen élő marad a falvakban, akkor haditörvényszék elé állít. Sohasem volt ilyen veszélyben az életem, ámbár reméltem, hogy a haditörvényszék, amely Doxat kivégeztetése után alighanem kétszer is meggondolja, mielőtt megint elhamarkodott halálos ítéletet hoz, különösen egy olyan egyre népszerűbb tiszt ellen, aki nemrég kapott kitüntetést, meghallgatja szavaimat, és jobbat nem tehetvén, mégis felterjeszti az ügyet a Haditanácshoz. Tehát nagyon nyugodtnak tűnő hangon kijelentettem, hogy a parancsot megtagadom, magam kérem, hogy állítson haditörvényszék elé.

Lehet, hogy meghökkent, mert nem tudta, miért vagyok olyan nyugodt. Talán azt gondolta, lehetséges, hogy jobb összeköttetéseim vannak az Udvarban, mint amennyit bevallok. Hirtelen színtelenné vált hangon azt mondta, hogy majd meglátom a következményeket. És akkor, mint csodás mennyei beavatkozás, jött a véletlen. Alig léptem ki a szobájából, belépett a Haditanács futára, amely a főparancsnokot azonnalra Bécsbe rendeli. Másnap már nem ő, hanem Göldy altábornagy, mint helyettes, volt a déli hadsereg fővezére. Megkérdezte tőlem, miféle összecsapás volt köztem és Wallis között. Én szó szerint elmondottam, azokat az indokokat is, amiért egyszerre tartom embertelennek és hibásnak a parancsot. Göldy értelmes férfi volt, megértette, hogy nem lenne szabad végrehajtani Wallis parancsát, de nem is lehet semmisnek tekinteni, hiszen ő a főparancsnok. Megállapodtunk abban, hogy én beteget jelentek, ezt ő tudomásul veszi, a huszárokkal az én helyettesem, Reviczky alkapitány indul Versec felé.

Reviczkynek nem voltak olyan aggodalmai, mint nekem. Alapos munkát végzett, ártatlan embereket öletett halomra. Mire a környék népe rémülten elhagyta lakóhelyét, járhatatlan hegyek közé vonult, és indokolt gyűlölettel csaptak ki ettől kezdve, ha kisebb katonai alakulatokat pillantottak meg. Sajnos, megint igazam lett: ellenségünkké tettük az egész Temes-vidék lakosságát. De Reviczky kitüntetést kapott, amikor Wallis visszajött, mivel fegyelmezetten végrehajtotta a parancsot.

Ennek a keserves háborúnak a legkülönösebb kalandját Alexinác közelében éltem át. Egy ízben odáig nyomultunk előre. A környék biztosítása végett el kellett foglalni a közeli mocsaras vidék közepén álló kis várat, nehogy onnét érjen valami váratlan meglepetés. Ezt a meglepetést annál inkább várni lehetett, mert ott székelt Hasszán basa, aki a legravaszabb török portyavezér hírében állt. Kitűnően tudta felhasználni a legkülönbözőbb tűzszerszámokat. Mindig több ágyúja volt, mint amennyire számítottunk. Az a kis vár is nagyon erősnek látszott. Festetich magához hívatott, és közölte Wallis parancsát. Wallis azóta sem állt szóba velem, de mindig a legveszélyesebb helyekre küldött, a legnehezebb feladatokkal. Festetich elmondta, hogy azt a várat ki kell éheztetni. Támadni nem szabad, mert Hasszán basa bizonyára jól felkészült, és mindig több az ágyúja, mint nekünk. Mi tehát ne is vigyünk ágyút, csupán vegyük körül a várat. Ha kirohannak, verjük vissza őket. Nem lehet annyi eleség a várban, hogy egy-két hétnél tovább bírják tartani. Felmentő sereg pedig nem jöhet, mert a törökök most visszavonulóban vannak.

Én tehát a huszárokkal és a granicsárokkal – így hívták a szerb határőr-alakulatokat – körülvettem az ingovány közepén meghúzódó várat, ahonnét egy puskalövés sem hangzott el. Napok múltak napok után, de egyre nyomasztóbb lett a csend. Még a falakon sem jelent meg senki. Néha karabélysortüzet adtunk, hogy legalább visszalőjenek. Semmi. A nedves vidéken olyan csúzt kaptam, hogy egészen sohase múlt el, és életem folyamán mindig kiújult. A mocsár lehelete is mérgezett, a huszárok egymás után kapták meg a maláriát. Hideglelésben reszketve kérleltek, hogy menjünk rohamra, hiszen jobb a halál is, mint ez a várakozás az ingovány rettentő csendjében. De én nem akartam újra megszegni a parancsot. Így ment ez három hétig. Akkor engem is elfogott a türelmetlenség. Lesz, ami lesz. Hadbíróság elé ugyan nem fognak állítani, mert ha nem foglalom el ezt a várat, akkor halva maradok a falai alatt. Úgy határoztam, hogy gerendákkal betörjük a kaput, és rohammal bevesszük az erődítményt.

A lovakat a rejtekekben hagytuk. Éjszaka kúszva közelítettük meg a falat, elöl a granicsárok a faltörő kosnak szánt gerendákkal. Vártuk a hajnalt. Amikor már látni lehetett, de még homály ült a tájon, füttyentéssel adtam jelt. A granicsárok felugrottak, és neki a gerendákkal a kapunak. Az nem tört be, hanem kinyílt, mert belül nem volt rajta a keresztpánt. A következő füttyre mindnyájan felugrottunk, és kivont karddal rohantunk át a kapun. Sehol senki. És sehol semmi. Hasszán basa még annál is ravaszabb volt, mint ahogy képzeltük. Még mielőtt mi körülzártuk volna a várat, úgy elillant egész seregével, hogy még a tetőgerendákat is magával vitte. De a belső épület falára törökül, magyarul, szerbül és németül felírta: „Nagyon kérem, vigyázzanak a rózsafáimra, mert kedvenc virágaim, és nemsokára visszajövök hozzájuk.” Valóban volt a vár kis kertjében néhány jól gondozott rózsafa. A csalódott, mérges katonák ki akarták vágni, de én nem engedtem. Rózsák ellen nem harcolok. És ha Hasszán basa vissza tud jönni, akkor megérdemli, hogy visszakapja rózsafáit is.

Visszakapta. Nemsokára fel kellett adnunk Alexinácot, hátráltunk egészen Belgrádig. Azután végre békét kötött a császár és a szultán, ugyanott jelölve ki a határokat, ahol a háború előtt voltak.

És ezért kellett nekem csúzt kapni egy életre, a legértelmetlenebb ostrom alatt.

És ezért kellett magyaroknak, osztrákoknak, szerbeknek, törököknek, bolgároknak ezrével elesni ostromokban, ütközetekben, elhullni járványokban.

Amikor a békeszerződést már aláírták, és mi készülődtünk Belgrádtól hazafelé, tisztiszolgám jelentette, hogy egy török úrféle keres. Engem, személy szerint: Hadik századost. Turbános, görbe kardos, piros mentét, sárga csizmát viselő tiszt volt a látogató. Keskeny fekete bajuszt és szakállt viselt. Most már nem voltunk ellenségek, elébe léptem, és kezemet nyújtottam. Megszorította és szerbül bemutatkozott. Hasszán basa volt, a híresen ravasz portyavezér. Mosolyogva mondta:

– Személyesen akartam megköszönni, hogy nem engedte bántani a rózsáimat. Maga derék ember és igazi katona, Hadik kapitány.

Örültem a szavainak, csak azt nem értettem, honnét tudta, hogy én mentettem meg azokat a rózsafákat. Meg is kérdeztem tőle. Kérdően nézett rám:

– Hiszen maguk is tartanak kémeket miközöttünk. Sohase gondolta, hogy a granicsárok közt török kém is lehet?

– Most már árulja el, Hasszán bajtársam, melyik volt az? – kértem. Mire ő felnevetett:

– Amelyiket a legkevésbé lehet észrevenni, az a kém. Úgysem ismerne rá, hogy a sok sima képű, hosszú bajszú szerb határőr közül melyik hősi halált halt vitéz nem is volt igazi halott, csupán visszaszökött a tudnivalókkal. Hiszen azóta újra kurtább a bajsza és megnőtt a szakálla.

És ahogy mondta, megsimogatta bajuszát és szakállát.

Bizony, ő volt az. Amíg mi ostromzár alatt tartottuk Hasszán basa üres várát, a ravasz török vezér, aki alighanem maga is szerb származású lehetett, az én katonám volt. Még azt is elmesélte, hogy ő volt az egyik, aki ordítva lendítette a gerendát a be sem zárt kapunak. Amióta megmentettem a rózsafáit, várja, hogy eljön az alkalom személyesen megköszönni.

– Mert szép dolog a háború – mondotta végül –, de még sokkal szebb békességben ülni a rózsafák között egy kis padon egy szeretett nővel, és a rózsaillatban szerelmes verseket olvasni hangosan neki.

Legfőbb ideje, hogy megint igyunk egy kortyravaló bort, mert most következnek a burkusok, azazhogy a porosz háborúk, amelyek jó húsz éven át zavarták, gyilkolták, égették Európa nagy részét. No, töltsön, papocska, és igyék, amire akar, csak a néhai porosz királyra, arra a II. Frigyesre ne igyék, mert száz éve alatt sem csinált senki se annyi bajt, nem okozott annyi keserűséget, mint ez a gúnyos arcú, gonosz ember, aki néhány percig még a bajtársam is volt Savoyai Jenő herceg rajnai hadseregében. Nagyon talentumos férfi volt, bár jobbra használta volna Istentől kapott hadvezető tehetségét. De mondja csak, páterként, hogyan magyarázza azt a maga falusi teológiájával, hogy a jóságos Atyaúristen kiváló képességeket olt olyan teremtményeibe, akik ezzel a tehetséggel ártatlan emberek számlálhatatlan sokaságát irtják? Jó, jó, ne is válaszoljon. Nem akarom én magát kísértésbe vinni. Inkább igyunk valami szépre: rózsafákra, vagy szerelmes költeményekre, vagy elsőáldozásos ártatlan hajadonokra, vagy bátor huszárok vitézi tetteire. Isten éltessen bennünket sokáig.

Hát az történt, hogy 1740-ben III. Károly király-császár elhalálozott. Fia nem volt, ezért kellő időben olyan törvényt fabrikált, amely szerint a trónus leányágon is örökölhető. Ezt a törvényt hívják „Pragmatica sanctió”-nak. Akinek érdekében állt, elismerte, akinek nem állt érdekében, nem ismerte el. Akinek kevesebb katonája volt, mint nekünk, az kénytelen volt elismerni, akinek több katonája volt, az nem volt kénytelen elismerni.

A mi édes emlékezetű Trézsink, Mária Terézia, aki akkor huszonhárom esztendős fiatalasszony volt, a legzavarosabb körülmények közt került a trónusra. A magyar nemesek elismerték királyuknak, az osztrák tartományok elismerték – német császárnak, de a német államok nagyobbik része nem ismerte el császárnak. Később néhány német állam inkább a férjét, azt a jámbor Lotharingiai Ferencet választotta császárrá, csakhogy ne asszony legyen a német császár, de mégis Mária Terézia legyen a legfőbb uruk. A németek másik része azonban le akarta rázni magáról Ausztria uralmát. És itt szólni kell néhány szót a mi nemzeti sógorunkról, az osztrák nemzetről. Jól ismerem őket, szolgáltam őket, néha még meg is becsültek engem. De biz’isten nem tudnám megmondani, hogy micsoda is az az osztrák. Németül beszél, de nem német. Velünk egy birodalom, de semmi köze a magyarokhoz. Urai ugyanúgy tudnak franciául, mint németül, de nem is hasonlítanak a franciákhoz. Ha megvakarjuk a bécsi embert, kiderül, hogy nagyapja vagy dédapja még nem tudott németül: cseh volt vagy lengyel vagy magyar vagy szlovén; ha meg német volt, olyan német nyelven beszélt, amelyet se bajor, se szász, se porosz meg nem ért. Egészen véletlen, hogy az osztrák éppen németül beszél. A nyelve lehetne szláv, vagy még magyar is, mégis németül beszél. De legfőbb tábornokai franciák, olaszok, lengyelek, csehek és néha magyarok is. Ezek egymással franciául társalognak. Ausztria urai mégis minden német állam fölött álló német császárok. Mária Terézia óta ezek az osztrákok, már igen helyesen, nem is tartották magukat németeknek. Igazuk volt. Mi közük nekik a burkusokhoz? Igaz, hogy azok a burkusok is furcsa németek. Tudja-e, páterkám, hogy a poroszok dédapja még nem tudtak németül? Ezek a poroszok meg kasubok száz évvel ezelőtt még szlávok voltak. Azután a múlt évszázadban, amikor Franciaországban újra elkezdték üldözni a kálvinistákat, akiket ott hugenottáknak hívnak, temérdek protestáns kivándorolt Poroszországba, ott elvegyültek a szláv poroszokkal, és ez a francia-szláv protestáns keverék egyszeriben németebb lett minden más németnél. Amikor pedig az én hajdani bajtársam, ez a bajkeverő Frigyes lett a porosz király, elérkezettnek látta a percet, hogy ne az osztrákok legyenek a németek urai, hanem a poroszok. A németek pedig kettészakadtak, és elkezdték gyilkolni egymást és mindenkit, akit csak gyilkolni lehet. Furcsa emberek ezek a németek. Ha békességben vannak, szelídek, szorgalmasak, leleményesek, takarékosak. Ha megvadítják őket, rosszabbak a tatároknál. Frigyes pedig nagyon alkalmas volt arra, hogy megvadítsa a németeket. Alighogy Mária Teréziánk trónra került, és a német fejedelemségekben zavar támadt, hogy ki ismeri el, ki nem, Frigyes jól képzett hadsereggel csapott ránk, hogy elfoglalja magának Sziléziát és Csehországot.

A história tudósai különböző háborúkról beszélnek: osztrák örökösödési háborúról, hétéves háborúról, békekötésekről és békemegszegésekről. De én végigharcoltam az egészet, és saját bőrömön tapasztaltam, hogy ez egy két évtizedig tartó, néha-néha szünetelő, de valóban meg nem szűnő egyetlen húszesztendős háború volt, amelyben Franciaország, Anglia, Oroszország is részt vett, vagyis egész Európa háborúja volt ama veszedelem következtében, amelyet Frigyes vezetésével a poroszok és velük a németek nagy része felidézett. Én ebben a háborúzásban egyre fontosabb lettem drága úrnőnk, Mária Terézia számára, aki hol dorgált, hol dicsért, hol haditörvényszék elé akart állítani, hol egyre magasabb rangokat adott, és akiről máig se tudom, hogy attól a pillanattól kezdve, amikor személyesen megismert, és én alázatos kézcsókkal hajoltam parfőmillatos kezére, gyűlölt-e, de nagyon hasznos embernek talált, vagy szerelmes volt-e belém. Higgye el, páterkám, én magam sem tudom magamról, mit is érzek iránta. Annyi bizonyos, hogy negyvenesztendős uralma alatt egymás után lettem főstrázsamester, ezredes, tábornok, altábornagy, gróf, a Mária Terézia-rend nagykeresztjének tulajdonosa, belső titkos tanácsos, tábornagy, Erdély és Galícia kormányzója, végül a Haditanács elnöke, vagyis magának Savoyai Jenőnek utóda a birodalom legfőbb méltóságának helyén. Magyar ember ilyen pályafutást nem száguldott végig. És közben sohase tudtam, vajon kegyes úrnőm nem tőrt döfne-é a szívembe igaz kedve szerint. És néha én sem tudtam, mit is szeretnék jobban: megfojtani, vagy térdre hullani előtte, mint teszi az áhítatos hívő az oltár előtt. Soha nékem senki annyi gorombaságot nem mondott, mint ez a finom érzületű uralkodóasszony, de soha még uralkodónak annyi gorombaságot alattvaló nem mondott, mint én Trézsinek.

Ne higgye el azt a csúnya mendemondát, hogy a szeretőm volt. Az a gonosz Frigyes híresztelte világszerte mindazt a rosszat, amit Mária Teréziáról mondogatni szoktak. Nagyon jól ismertem én kegyes nagyasszonyunkat: példásan erkölcsös fehérszemély volt, mindvégig egy kislány lelkesedésével szerette császári férjét, akinek tizenhat gyermeket szült. És aki helyett maga volt a császár is, mert Ferencünk, aki nagy jóakaróm volt, nem sok vizet zavart e világban azonkívül, hogy bámulatos feleségét hozzásegítette a tizenhat gyermek születéséhez. ígértem, hogy nem fogok beszélni azokról az asszonyokról, akik a szeretőim voltak, mivel tisztelem emléküket. De szólnom kellett arról, hogy királynőnk nem volt a szeretőm, mert az ő emlékét még a többi asszonynál is jobban tisztelem... bárha nagyon sokszor voltam nagyon mérges őfelségére, és ő is sokszor volt mérges énreám. De feleségemen kívül senkit úgy meg nem gyászoltam, mint őt. És bizonyos vagyok benne, hogy ha én megyek el előbb, ő is úgy gyászolt volna engem, mint férjén kívül senkit e világon. Igyunk egyet az ő feledhetetlen emlékezetére, páterkám.

A porosz háború kezdetén már főstrázsamester voltam, és szolgálattételre beosztottak a híres Beleznay János mellé, aki ebben az időben már gróf és ezredes volt, hogy azután mint tábornok menjen nyugalomba. A háború későbbi szakában már én voltam az ő utóda a Beleznay-ezred élén, amelynek híres lovaskatonáit azóta is Hadik-huszároknak szokták nevezni.

Ettől a Beleznay Jánostól én nagyon sokat tanultam. Nemcsak hadi tennivalókat, hanem históriát is. Sokkal öregebb volt nálam, de jó pajtások voltunk és maradtunk mind egészen az ő haláláig. Amikor én születtem, ő már Rákóczi Ferenc kapitánya volt. Jóakaróm, Pálffy János is beszélt már felőle. Pálffy volt az, aki annak idején megmagyarázta neki, hogy ha nincsenek többé kurucok, akkor egy olyan nagyszerű tiszt, mint ő, nem is tehet mást, mint hogy eljön főtisztnek a császár ármádiájához. Még csak tagadnia sem kell kuruc múltját. Nem is tagadta, büszke volt rá, mesélgetett mindig a kuruc idők vitézi tetteiről. Kuruc módra bajuszt viselt. Abban az időben én is bajuszt növesztettem. Csak amikor tábornok lettem, beretváltam megint egészen simára a képemet. Beleznay ezredében a bátor férfiasság jele volt a pödrött, kurucos bajusz. Még a pipára is Igyekeztem rászokni, mivel Beleznay szenvedélyes pipás volt. Képzeljen csak el, páterkám, egy óriási termetű, ősz bajszú, parókát nem viselő kopasz, kövér huszárt, aki nagy, nehéz teste ellenére szinte hozzánőtt a nyereghez, és a legfőbb gondja volt, hogy huszárjai – akiket fiaimnak nevezett – mindig minél több zsákmányban, ételben-italban részesüljenek. Példás fegyelmet tartott, de azt nem bánta, ha a katonák a nőkkel erőszakoskodnak, mert szerinte férfiembernél ez természetes, és az ellenséges katona is így viselkedik a mi asszonyainkkal, leányainkkal. A császáriak is megszokták, hogy „Előre, kurucok!” kiáltással vezette rohamra a lovasságot, és mindig ő száguldott az élen. Ezt ugyanolyan különcségnek vették, mint azt, hogy nem bort, hanem pálinkát ivott, de azt vizespohárszámra, és soha senki se látta részegen. Tudott két napig is éhezni, de ha evésre került a sor, elfogyasztott egyedül egy fél borjút. Nemegyszer kiálltunk játékosan, gombvégű, tompa karddal vívni. Én harmincéves voltam, ő közel hatvan már, de ő volt az egyetlen ember, akiről be kellett vallanom, hogy több vágása talált, mint az enyém, őnála nem fogadkozhattam volna előre, hogy levágom a fél fülét. Előbb vágta volna le ő az enyémet. Hetvenéves korában is hol magába szerettetett húszéves asszonyokat, hol erőszakot tett ellenséges falu leányain. Az ilyesmi ugyan nagyon nem tetszett nekem, de mégis volt benne valami nagyszerűség, amit csodálni kellett. Mestere volt a leleményes portyázásnak. Szó sincs róla, felettébb fegyelmezetlen volt a parancsok teljesítésében, gyakran támadott parancs ellenére, de mindig oly ügyesen került az ellenség háta mögé, és olyan üdvös zavart tudott teremteni, hogy kénytelenek voltak mind újabb kitüntetésekkel elhalmozni. Ezekre a medáliákra nagyon büszke volt, még az ütközetekben is ott zörögtek a mellén. Mellette tanultam meg igazán, hogyan kell ötletesen kis alakulatokat vezetni és pillanatról pillanatra alkalmazkodni a változó helyzethez. Igaz, ő is mindig engemet mondott a legjobb tanítványának.

Pihenők idején pedig mesélgetett a kurucokról. Soha senkit sem hallottam olyan jól mesélni, mint őt. Rágyújtott pipájára, egymás után itta a teli pohár szilvóriumot, és mesélt. Magam sem tudom, mennyi lehetett szavaiban az igaz, és mennyi a kitalált. Egy kicsit költő is volt, aki kiszínezte, túlozta, meg is hamisította az emlékeit. Hanem, aki őt hallgatta, az büszkén vallotta magát a kurucok utódának, bárha a kurucokat leverő császárság tisztje volt. Még a költők is tanultak tőle. Hiszen volt közöttünk nem egy költő is. Orczy Lőrinc, aki azóta nevezetes poéta, akkoriban az én hadnagyom volt, később egyre nagyobb rangokat kapott. Tábornokként ment nyugalomba, és attól fogva csakis a költészet érdekelte. Ott volt azután Gvadányi Jóska, aki később megírta a Falusi nótárius kalandjait meg Rontó Pál történetét, ő is tábornokságig vitte, de akkoriban még Beleznay kornétása volt. Azt hiszem, ők is sokat tanultak híres ezredesüktől. És ha Beleznay soha sem írt költeményeket, mégis nagyobb képzelete volt, nagyobb költő volt, mint ezek a nagyon tisztelt poéta barátaim.

Ne csodálkozzék, páter, hogy én annyira szeretem a költészetet. Nem volna szép az élet költészet nélkül. Százával tudom Horatius és Vergilius sorait. Kedvelem a német és a francia poétákat. Voltaire-nek nemcsak elmélkedéseit, hanem a költeményeit is szeretem. És fölöttébb kedvelem ennek az ifjú német szökött würtembergi katonaorvosnak, ennek a Schillernek a verseit is. És boldog vagyok, amikor látom, hogy a mieink is felismerik a költészet, az irodalom gyönyörűségét. Nézze ezt a kis könyvet, amelyet a minap szereztem: Bessenyei György komédiája. Csakhogy végre nekünk is van ilyen írónk, mint ez a Bessenyei Gyuri. Jól ismerem, testőr volt Bécsben, most meg könyvtáros a császári bibliotékában. Minden során érzem, hogy úgy szereti Voltaire-t, mint jómagam. Szidhatja maga, papocskám, Voltaire-t, mégis ő tanít meg bennünket még arra is, hogyan csináljunk magunknak saját irodalmat, költészetet. Mert hát ama kurucok bukása után alaposan lehanyatlott a mi költészetünk. Most kezdünk feltámadni. És ebben segít nekünk Voltaire, bárha maga nem szereti, mert deista. No de most azért az én kedvemért igyunk egyet Voltaire-re és erre a derék Bessenyei Gyurira.

Most pedig elmesélem házasságom történetét.

Kiszámíthatja, hogy 1742-ben 32 esztendős voltam. Tíz éve szüntelen változatos katonaéletet éltem, otthonom tulajdonképpen nem is volt. Fiatalon lettem törzstiszt, és nem akartam megállni a félúton. Tehát családi életről ez időben még csak nem is ábrándoztam. Eszembe sem jutott megnősülni. Úgy gondoltam, hogy habár a katona abban különbözik a paptól, hogy neki nem tilos a szerelem, mégis abban hasonlít a paphoz, hogy tilos megházasodnia. Ezt a tilalmat ugyan semmiféle szabályzat vagy rendtartás nem mondja ki, de egy hivatásbeli katonatiszt életét oly bonyolulttá teszi, ha messze tőle családja van, hogy helyesebb lemondani a családalapításról. No ez csak elmélet volt, amelyet a gyakorlat sehogyan sem bizonyított. Hiszen minden valamirevaló ember előbb-utóbb vágyakozik a családi életre, és minden valamirevaló katonatiszt előbb-utóbb megnősül. Én is addig elmélkedtem nőtlenségről, amíg 32 éves koromban meg nem nősültem, méghozzá a nősülésre legalkalmatlanabb körülmények között, a háborús viharok kellős közepén, a morva-sziléziai határ mentén.

Akkor ott az volt a helyzet, hogy egyik faluban mi voltunk, másikban a poroszok; másnap esetleg a másikban voltunk mi, és az egyikben a poroszok. A szerencsétlen lengyel lakosság sokat szenvedett: hadszíntéren laktak egy olyan háborúban, amelynek mindkét felét ellenségnek tudták. A falvakba és az úriházakba hol mi szállásoltunk be, hol Frigyes katonái. Nemegyszer egyikünk kikergette a másikát, hogy helyére telepedjék egy éjszakára vagy egy hónapra. Ezen a tavaszon egy Fulnek nevű községben volt a szállásunk. Úgy látszott, néhány heti nyugodt pihenőre számíthatunk, és én a mindennapi rendszeres gyakorlaton kívül igyekeztem mindent elkövetni, hogy sok feladattól fáradt huszárjaim pihenjenek. Észrevehettem, hogy a falu és környéke, ha nem is örül a jelenlétünknek, mégis hálás a sorsnak, hogy mi vagyunk ott és nem egy másik alakulat, mert annak már régóta híre ment, hogy ahol én vagyok a parancsnok, ott nincs garázdálkodás, nincs erőszak, nincs rablás. Amire szükségünk volt, pénzen vásároltuk.

Egy napon a hadbiztosom jelenti, hogy fogytán a liszt, de úgy sejti, hogy a közeli Odrauban lakó Lichnowski gróf birtokán a rejtett föld alatti silosokban találhatnánk elrejtett gabonát. Ebben az időben minden valamirevaló birtokon jól rejtett tárakban őrizték a felhalmozott eleséget. A hadbiztosnak az volt a véleménye, hogy ha személyesen tárgyalok a gróffal, az nem zárkózik el, és üzletet köt velünk.

Bejelentettem tehát magamat Lichnowski gróf úrnál, és másnap átlovagoltam Odrauba. Kellemes kis kastély volt a grófi otthon. Tornyát még a középkori háborúk idején építhették, keskeny, íjászoknak való lőrések néztek onnét mindenfelé, és a tetején pártázatos mellvéd ékeskedett. Ehhez építették alighanem a múlt század elején az olasz ízlésre valló főépületrészt, amelyet nemrég toldhattak meg a divatos lépcsős feljáróval, oszlopsoros bejáróval és üveges, nagy ajtós előcsarnokkal. Lichnowski gróf akkoriban úgy negyvenöt év körüli férfi volt. Magas, sovány, szőke ember, nemcsak az arcán, hanem még a mozdulatain is bánat ült. Elébem jött, barátságosan fogadott, és bevezetett a szalonjába. Úgy beszélt franciául, mintha az anyanyelve volna. Nagyon finom pálinkával kínált, és igen udvariasan kérdezte, miben állhat rendelkezésemre. Elmondtam, hogy üzletet akarok kötni vele: lisztet vagy búzát vennék tőle rendes piaci áron, és aranyban készpénzzel fizetek.

Nagyon halkan kérdezte:

– Mit csinálhatnék az aranypénzzel, ha volna is gabonám? Vásárolni már régóta nem lehet semmit. A háború mindent felprédált. Az arany csak a fosztogatókat vonzaná ide. És ha a legvégső mázsa lisztemet eladom, egy hét múlva nemcsak én és a családom, hanem az egész falu éhezik. Ebben a szörnyű időben a földesurak és a parasztok is egymásra vannak utalva. Nem mondhatom, hogy nem adok nekik a magaméból, mert akkor éhen halnak, és ha éhen halnak, ki fog dolgozni a földjeimen, ha egyszer elvonul a fejünk felől a veszedelem?

Mintha egész Lengyelország szomorúsága szólt volna a szavaiból. Egy ország, amely megszűnt lenni, lakói a senki földjén élnek, orosz cár, bécsi császár, porosz király igyekszik minél többet egymás elől kikanyarítani belőle, de még francia és angol hadak is beleszólnak sorsába. Európa Csáky szalmája. És igazán nem tudtam, mit keresünk mi, magyar huszárok a prédálók között, hiszen a kezdetek kezdeteitől fogva szerettük egymást, sose volt semmi bajunk egymással, olykor még a sorsunk is nagyon hasonlatos volt. De az is igaz, hogy nekem mindenképpen lisztet kell szereznem, hogy ne az én katonáim éhezzenek.

Lichnowski közben mondott valamit az én jó híremről, hogy az én katonáim sohasem rabolnak. Ez jó alkalom volt, hogy válaszoljak üzlet elől elzárkózó szavaira.

– De ha én nem tudok kenyeret adni nekik, akkor nem tehetnek mást, mint hogy maguk keresik meg, hogy mit ehetnek. Én azt se bánom, ha ad valami használható tanácsot, honnét vegyek gabonát.

Elgondolkozva hajtotta le szomorú fejét, azután azt kérdezte:

– Mennyi kell?

Mégsem az utolsó mázsáktól kellett megválnia. Igen bölcsen rejtegette, amit rejthetett, de világos volt, hogy ha más ötlete nincs, végül is adnia kell, mert ha a katonák kezdik keresni és rábukkannak a rejtekhelyre, akkor már nem kapja meg érte a tisztességesen számított vételárat.

Amikor megegyeztünk, még elbeszélgettünk. A gróf zenekedvelő ember volt, szerette a szép képeket is. Távol élt a közélettől, mert úgy vélte, hogy a lengyel nemességnek ahány pártja csak volt, az mind hozzájárult vagy önzésével, vagy ostobaságával, vagy elvakultságával hazájuk romlásához. Ő már régóta szorong, várta már a veszedelmet, és igyekszik visszahúzódva élni a régi falusi otthonban, reménykedve, hogy Isten mégis megsegíti, és családjával együtt átvészeli a vihart, amely hazáját elpusztította; de talán van remény, hogy egyesek megmaradjanak, habár hazátlanul és férfihoz méltó célok nélkül. Azt is hozzátette, hogy őt már csak az imádság és a művészetek adta szépség vigasztalja.

Felettébb vallásos férfiú volt mindhalálig. Engem később nagyon szeretett, rokonszenves voltam neki az első pillanattól kezdve. De amikor már jobban ismert, félteni kezdte a lelkemet a túlvilági elkárhozástól. Hiába bizonygattam, hogy nem vagyok olyan istentelen, amilyennek gondol, igazánból nem hitte el. Nagyon sajnálta a lelkemet, azt is mondhatnám, hogy szorongott a lelkemért, mivel mindenért szorongott. Hogyne féltette volna túlvilági sorsomat, hiszen nemsokára már a veje voltam. Szegény apósom, Isten nyugosztalja, éppen magának való ember volt, páterka, nem lehetett olyan mellékmondat nemhogy az Evangéliumokban, de még a szentek legendáiban sem, amelyet betű szerint ne hitt volna. De közben mégis jó ízlése volt, a falain igazán szép képek függtek, és az igazi szép muzsikát kedvelte.

Meghívott magához a következő estére vacsorára és vacsora utáni zenére. Együtt játszott a grófi család. Lichnowski hegedült, a felesége clavecinen játszott, nagyobbik lánya hárfázott. A kisebb lány anyja mellett ült, és lapozta a kottát.

Az a hárfázó nagyobbik lány volt Mária Franciska grófkisasszony, aki három hónappal később már a feleségem volt. Nem az első látásra szerettem belé. Első látásra alig vettem észre. Ezek az agyonnevelt grófkisasszonyok, ha ráadásul még áhítatosan is nevelik őket, olyan szerényen viselkednek, hogy egy bőséges vacsora közben szinte láthatatlanokká válnak. Különben is az édesanyjukat figyeltem én, aki akkoriban talán még negyvenéves sem volt. Az ilyen negyven év körüli, szép, ápolt, okos, zenekedvelő asszonyok gyakorta elhomályosítják felserdült leánygyermeküket is. Gyönyörűség volt beszélgetni vele. Később, amikor a zeneszobában valami olasz muzsikát, talán Vivaldit vagy Corellit játszottak, hát akkor is a clavecinnél ülő szépasszonyt figyeltem inkább, mint hárfázó leányát. Pedig Franciska 19 éves volt, és ugyanolyan szép, mint két héttel később, amikor már úgy éreztem, hogy elrontanám egész életemet, ha nem őt venném feleségül.

Zene után még elcsevegtünk. Én hadikalandjaimról mesélgettem. Később a feleségem bevallotta, hogy akkor szeretett belém. Franciska semmiben nem emlékeztetett Savoyai Jenő hercegre, ő mindig nagyon szerette, ha beszélek, mesélek. Én pedig Beleznay ezredes úrtól tanultam meg, hogy az se baj, ha az ember egy kicsit kiszínezi az emlékeit, csak a lényeg legyen igaz; de ha a valóság nem elég szép, nem elég érdekes, nem elég kerekded – hát azért vagyunk értelmes és szépre igényt tartó emberek, hogy olyanná kerekítsük történeteinket, ahogy joggal elvárhatjuk ezektől a történetektől.

Emlékszem, azt a szerbiai várostromot meséltem, amikor nem volt ellenség a várban, és végül a vár parancsnokáról, Hasszán basáról kiderült, hogy álruhában ott kémkedett az én katonáim között, és minden igyekezete azon volt, hogy épségben kapja vissza rózsafáit. Beszéltem az udvarról is, Mária Teréziáról. Arról is, hogyan ismerkedtem meg Jenő herceg előszobájában az akkor még trónörökös Frigyessel. Azt hiszem, Franciska akkor este egyetlen szót sem szólt.

Nagyon jól éreztem magam. Késő este lovagoltam vissza Fulnekbe, a szállásomra. Másnap felhajtattam három csokor virágot, és átküldöttem egy huszárral a grófnőnek és két lányának. Azután a hadbiztost küldtem szekerekkel és egy szakasz huszárral, hogy bonyolítsa le a gróffal a megbeszélt gabonaüzletet.

Következő héten is meghívtak. Akkor már annyit megtudtam Franciskáról, hogy nagyon szeret lovagolni. Nem vettem komolyan. Ha egy nagy gyakorlatú huszárnak egy grófkisasszony azt mondja, hogy tud lovagolni, ez valahogy olyan, mintha a sólyommal közli a napos csirke, hogy ő is szárnyas állat. Nagyon örülök, hogy ezt a hasonlatot akkor nem mondtam ki. Különben sem szeretek ok nélkül rossz érzést okozni senkinek. Arra már nem emlékszem, hogy akkor miről is beszélgettünk Franciskával, mert még mindig nem vettem észre, hogy szerelmes belém. El sem tudtam volna képzelni, hogy egy lengyel grófleány egyáltalán szerelemre gyulladhat egy köznemes iránt, aki éppen ellenségként viszi el – bárha jó áron – apjának rejtett gabonáját.

Lichnowski gróf akkor este említette, hogy a jövő héten át kell utaznia a közeli Grabetz nevű helységbe, ahol szintén birtoka van. Aggódva hagyja feleségét és lányait az odraui kastélyban, de nem is meri magával vinni őket, mert amikor a környék tele idegen katonákkal, nem tanácsos három nővel utazni. Megnyugtattam, hogy nyugodtan elmehet, mi Futnekben elég közel vagyunk, hogy ha kell, megvédjük. De azt mégsem kívánhatja, hogy ha nincsen semmi veszély, akkor egy szakasz huszárt rendeljek ki három hölgy őrizetére. Ezt nehezen magyarázhatnám meg a parancsnokomnak, ha keresi azt a szakasz huszárt.

Nevettünk azon a lehetőségen, hogy az öreg Beleznay ezredes éppen Fulnekbe jön át, megszámolja, megvannak-e a huszárok, és amikor kiderül, hogy hiányzanak, én azzal mentem ki távollétüket, hogy Odrauban három hölgy fél egyedül aludni, ezért küldtem a kapujuk elé egy szakasznyi huszárt.

Pedig a hadivéletlen úgy hozta, hogy azokra a huszárokra igen nagy szükség támadt, mialatt a családfő távol volt. Akkor is szükség lett volna rájuk, ha otthon van. Ugyanis Boroszló felől egy porosz ulánus századot hozott oda az ördög. Alighanem ezek is gabonát kerestek. Amikor feltűntek a látóhatáron, a három hölgy és cselédségük bezárkózott, egy lovas fiút pedig hozzám szalajtattak Fulnekbe. Én éppen gyakorlatoztattam a huszáraimat, amikor a parasztlegény nagy kiáltozással közeledett. Lila színű papíron kis levelet hozott. Franciául volt írva: „Az Istenért, segítsen! Poroszok jönnek.” És az aláírás csak ennyi: Françoise, ami a Franciska francia formája.

Riadót sem kellett fúvatnom, hiszen gyakorlat közben ott volt az egész alakulat. Kirántottam a kardomat, és elkiáltottam:

– Huszárok! A poroszok Odrauban vannak! Előre!

Néhány mérföld az egész út. Talán fertályóra se kellett a vágtázó lovaknak. A kastélyt már körülvették a fehér nadrágos, sötétkék kabátos poroszok, akik igazán nem várták, hogy huszárrohamot kapnak a nyakukba. A magasból pedig a nevemet hallottam, azazhogy nem is az egész nevemet, csak a keresztnevemet, azt se magyarul vagy franciául, hanem lengyelül, ilyenformán: „Andzsej!” – A pártázatos toronytetőn állt Franciska, és felém integetett. Olyan volt ez, mint a mesékben, amikor a szegény ember legkisebbik fia megszabadítja a bajba jutott királyleányt. Akkor is ez jutott az eszembe, és akkor lettem egyszeriben szerelmes Franciskába.

A burkusokat hamarosan megszalasztottuk, mire a cselédek belülről kinyitották a kaput, amelyet nem lett volna nehéz betörni a támadóknak, ha mi nem érkezünk a legjobbkor. A grófi hölgyek még a toronyban voltak, oda zárkóztak, csak Franciskának volt mersze felmenni a tetőre és onnét várni engem. Én szaladtam felfelé a torony lépcsőjén, ők jöttek lefelé, elöl Franciskával. Nyakamba ugrott, és megcsókolt. Anyja és húga jelenlétében hangosan és tegezve ezt mondotta franciául:

– Szeretlek, András, a te feleséged akarok lenni.

Én ugyanezzel szerettem volna kezdeni, csak nem volt hozzá bátorságom. Neki volt. Anyja egy kicsit felháborodott, mondván, hogy nem illik így viselkedni, mire, én azonnal megkértem tőle leánya kezét, hozzátéve, hogy egyszerű köznemes vagyok, vagyonom nincs, tiszti fizetésemből élek, de ha ez elegendő a feleségemnek, akkor nem tartok igényt hozományra. A grófné még az ijedelemnél, a megmenekülés öröménél és a megbotránkozásnál tartott, nem is tudta, mit feleljen. Franciska tizenöt éves kishúga pedig hol sírt, hol vihogott, olyan furcsa volt neki most minden körülötte. Csak a menyasszonyom volt magabiztos. Az volt ő egész életében. Kijelentette, hogy őt se rang, se pénz nem érdekli. És ha nem adják hozzám, akkor világ csúfjára velem szökik, és velem marad a táborban is. Ettől én egy kicsit meg is ijedtem, mert noha már nagyon szerelmes voltam, szégyenbe sem akartam volna vinni szerelmemet. Hamarosan kiderült, hogy én ijedősebb és gyávább vagyok, mint ő. Csak az nem volt igaz, hogy nem érdekelte se rang, se pénz. Nagyon is érdekelte később egész életében, de úgy, hogy én vívjam ki a rangokat, és én szerezzem meg a pénzt. Ami nem is mindig volt egyszerű feladat.

Estére megérkezett Lichnowski gróf. Nagyon ijedten. Már hallotta, hogy poroszok támadtak Odraura, és szorongva várta, mit talál otthon, mire hazaérkezik. Egyetlenegyre nem számított: hogy leánykérőt talál.

Erről nincs mit mesélgetni többet. Április végén történt. Nemsokára megkötötték a boroszlói békét, amely a háborúzást egy időre felfüggesztette. Én pedig már július 9-én feleségül vettem az odraui kápolnában Lichnowski Mária Franciska grófnőt, az én édes Franciskámat, aki lovon követett engem, amikor hazatértünk Magyarországra. Igen, ott lovagolt mellettem. Kiderült, hogy valóban jól lovagol, sőt férfi .módra is megüli a nyerget. Amíg első gyermekünk meg nem született, még háborús időben is mindig velem tartott, csak éppen az ütközetek óráiban maradt hátul. A huszárok az ezred védangyalának mondották. A közelében még Beleznay ezredes sem mondott volna ki egyetlen trágár szót sem.

Három évvel ezelőtt hunyta le szemét. Negyvenhárom évig voltunk házasok. Hat leányunk és három fiunk született. Egy leányka halt meg gyermekkorában. Együtt éltük át az örömöket és a bánatokat. Amióta ő nincs, én is csak félig vagyok, és csak akkor leszek újra egész, amikor már nem leszek.

Sokan sokfélét mondanak a házasságról. Aki házasember, még nem bizonyos, hogy boldog ember, de aki nem házas, az bizonyos, hogy nem ismerheti a földi boldogságot. Én attól kezdve voltam egészen önmagam, amikor eggyé lettem ővele, és addig voltam egész önmagam, amíg nélküle nem maradtam. Nyugodjék immár az örökös békességben, ahová előbb-utóbb én is követem.

Ahogy várni lehetett, a boroszlói békével nem ért véget a háborúzás, nem ért véget még nagyon sokáig, csak egy kis pihenőt tartottunk. De nemsokára már Bajorország felé kellett indulnunk. Minthogy ott gyakran vált szükségessé a szélesebb körű felderítő tevékenység, majd a gyors rácsapás lovasokkal, s én egyre fontosabbnak tűntem, mert elterjedt a híre, hogy ezeknek vagyok igazán a mestere. Bizonyára nem is csináltam rosszul, mert harmincnégy éves koromban már ezredes voltam: a birodalom legfiatalabb ezredese. Évtizedeken keresztül mindig én voltam a legfiatalabb: legfiatalabb ezredes, azután a legfiatalabb tábornok, a legfiatalabb altábornagy... Addig voltam folyton a legfiatalabb, míg nagyon megöregedtem ebbe a sok fiatalságba.

Ezredes lettem, de nem ezredparancsnok, mivel Beleznayt nem abból a fából faragták, hogy nyugalomba menjen. Hetvennégy éves korában is csak azzal a feltétellel ment nyugalomba, hogy teljes fizetését mindhalálig megkaphassa. Pedig akkor már tábornok volt. De az ilyen öreg kurucok kívánságait az Udvar szereti teljesíteni. Kapta is a tábornoki fizetését, amikor már vénséges obsitosként odahaza mesélgetett pipaszó mellett az emlékeiben egyre szebbé váló kuruc időkről.

De ez is csak sokára történt. Egyelőre ő maradt az ezredparancsnok, és én úgyszintén ezredesként a helyettese. Valójában egyre inkább én voltam az igazi parancsok, Beleznay pedig bólintva hozzájárult a rendelkezéseimhez, tudván, hogy jó kezekben van az ezred.

Ezzel az ezredesi kinevezéssel volt egy furcsa kis kalamajkám is. A hírrel Beleznay érkezett Bécsből, és nem is nekem mondotta el, hanem a feleségemnek, hogy örömet szerezzen neki. Franciska pedig azonnal fel is varrta mentémre az ezredesi csillagokat. Csakhogy a legfelsőbb kézirat a kinevezésről még nem érkezett meg, én pedig már ezredesként mutatkoztam a katonák között. S minthogy mindig akadtak, akiknek nagyon fájt az én gyors előmenetelem, valaki – akiről sohasem tudtam meg, kicsoda – különfutárral küldött fegyelmi feljelentést ellenem Bécsbe, a Haditanácshoz. Ott is voltak generálisok, akik mindig örültek, ha kellemetlenkedhetnek a magyar tiszteknek, a kinevezéssel együtt egy dörgedelmes leirat érkezett, hogy hogyan merem magamat ezredesnek feltüntetni, amikor nem vagyok az. De minthogy akkorra már kinevezésemen ott volt a császári-királyi aláírás, ezt a megrovó levelet már nekem, mint Hadik András ezredes úrnak címezték. Én mint az ostobaság nevezetes példáját mutattam meg idővel királynőnknek, mert mindig szerettem azzal mulattatni, hogy bizonyítékokat tártam eléje néhány generális felettébb való butaságáról. Ezek a generálisok természetesen nemigen kedveltek, de én sem kedveltem őket.

Most én sokat mesélhetnék, páterkám, a különböző haditetteimről, de maga úgysem ért hozzá, hát nem is beszélek. De azt mégis meg kell mondanom, hogy énrólam sok téves legenda kering az emberek között. Már a hadseregben is az volt a hírem, hogy akkor vagyok leghasználhatóbb, ha amolyan igazi lovastréfára, huszárbravúrra van szükség, de nem sokat érek, ha gondolkodni is kell. Vagyis engemet egy elkésett végvári vitéznek, legjobb esetben kuruc portyakapitánynak tekintettek, aki nagyon jó lovas, a kardot is jól forgatja, de mit tudhat arról, hogy a háborúzás már ugyanolyan tudomány, mint a matematika vagy a földrajz. A háború tudománya olyan, ahogy azt Savoyai Jenő kialakította, aki hosszú élete folyamán maga alig volt csatatéren, hanem távol az ütközetektől, asztal mellett, térképekre hajolva, úgy tervezte meg az ütközet menetét, mint az építész egy palota felépítését.

Az igaz, hogy én nem voltam csataterektől távol tervező hadtudós, de nem voltam ötletszerűen vagdalkozó csatatéri párbajhős sem. Már Beleznay János sem volt az. Én pedig nála is jobban tudtam, hogy a szervezés, fegyelmezés, tervezés, előkészítés, végrehajtás nagy felkészültséget követel. És egész hosszú pályámon igyekeztem javítani azokon a hibákon, amelyek hátrányos helyzetbe vitték haderőnket. Nemegyszer rossz néven is vették, hogy túl sok elmélkedő és gyakorlati javaslatot tevő beadvánnyal fordulok a Haditanácshoz. Éppen azért találták ki, hogy nem vagyok egyéb igen bátor portyavezérnél, hogy mondhassák, nem az én dolgom, hogy tanácsokat adjak a haditudósoknak. Pedig azoknak a haditudósoknak éppen az volt a legfőbb bajuk, hogy csakis az asztal mellett gondolkodtak, és maguk nem próbálták ki, mit érez és hogyan viselkedik a tűzbe vezényelt katona.

Mialatt én igyekeztem áttekinteni és magam előtt is megfogalmazni a teendőket, kénytelen voltam sok térképet felrajzolni magamnak. És így kaptam rá a földrajzra. Tudja-e, páterkám, milyen érdekes tudomány a földrajz? Aki járatos benne, aki kiismeri magát a térképeken, sőt maga is tud térképet rajzolni, annak egyszeriben kézzelfogható valósággá válik a föld, amelyen élünk, a tér, amelyben mozgunk. A földrajz ugyanúgy saját tulajdonunkká teszi a teret, mint a történelem ismerete a múló időt. A katona, aki hazáját és hazájával együtt annak egész múltját őrzi, kénytelen földrajzban és történelemben gondolkodni, ha igazán katona akar lenni és nem lélektelen parancsteljesítő. Hanem aki lélektelen, az nem is lehet jó parancsteljesítő. Ezért hiszem, hogy nem lehet jó katona, aki nem jártas földrajzban és történelemben. Ez nem csak kötelesség, hanem igen jó szórakozás is. Nekem mindig nagy gyönyörűséget, magammulattatást adott, ha távoli és közeli múltról, távoli vagy közeli tájakról olvastam. Egyszerre csak jobban láttam, hogy én magam hol is vagyok.

A másik téves legenda, hogy én fegyelmezetlen katona voltam, akinek rendkívüli bátorságáért még a fegyelmezetlenséget is megbocsátották. Ez nem igaz. Először is soha semmit meg nem bocsátottak nekem, néha még az érdemeimet sem. Másodszor is, én tudva tudtam mindig, hogy fegyelmezetlenségből csak rossz származhat. Fegyelmeztem magamat is, a parancsom alá rendelteket is, és teljesítettem a parancsot, amíg világos nem volt előttem, hogy a parancs vagy téves, vagy bűnös. Ilyen esetekben vállaltam a halálos veszedelmet is, de a fontosabb cél érdekében szemközt a parancsadóval megtagadtam a parancsot. Az viszont igaz, hogy ha új helyzet állt elő, és nem volt idő felsőbb parancsra várni, akkor kénytelen voltam magam latolgatni, határozni és cselekedni. Ezt azonban semmiféle parancsnok nem kerülheti el.

Az igaz, hogy nem bizonyultam gyávának, se rossz lovasnak, se gyönge vívónak, és a meghúzódó szerénység sem volt jellemző erényem. De az is igaz, hogy leghíresebb haditetteimet nem hebehurgya nekirohanással vagy meggondolatlan kard-ki-kard vezényléssel hajtottam végre. Ezek józan eszű tervezés és határozott megvalósítás eredményei voltak, mint az a legtöbbet emlegetett győzelmem, amikor Berlin városát néhány óráig hatalmamban tartottam, és annyi sarcot vittem haza a berlini polgároktól, hogy rendbe hoztam vele a hadikincstár zilált anyagi helyzetét.

De most előbb igyunk egyet, papocskám. Töltsön. Így. És ezt a poharat a merész tettekre igyuk. Ez jó volt. Áldassék a zsidó Noé, a pogány Bacchus isten, és a derék keresztény vincellér, akiknek az ilyen jó borokat köszönhetjük. És most következzék Berlin.

Az az átkozott háborúskodás a nyughatatlan Frigyessel csak nem akart véget érni. Két évtizeden keresztül pusztultak miatta magyarok, osztrákok, csehek, lengyelek, oroszok, franciák, belgák, svédek, angolok és még más nációk is, és persze nagy számban a saját németjei, meg azok a németek, akik hol vele, hol ellene voltak. Már javában benne tartottunk a hétéves háborúban is, amely csupán utolsó hét éve volt a valójában húszéves háborúnak. Én már negyvenhét éves voltam, elértem az altábornagyi rangot. A hadakozás évek óta ide-oda hullámzott. Hol Frigyes állt benn Csehország közepében, hol mi nyomultunk Poroszország belsejébe.

A bécsi hadikincstár kétségbeejtő helyzetben volt. A legsürgősebb szükség lett volna 300.000 tallérra. Ebben az időben engem néha behívtak a Haditanácshoz, hogy erről vagy arról mondjak véleményt. Meghallgattak, és általában nem fogadták meg. Később rendszerint kiderült, hogy helyes lett volna megfogadni, de akkor már késő volt. Éppen ezért én nem a Haditanácsnál terjesztettem elő a tervemet, hanem egyenest Trézsi asszony elé járultam. Mondottam már, hogy a felséges Mária Teréziával szeretetteljes és indulatos barátságban voltunk, ő egy ízben a szememre hányta, hogy hallotta, a háta mögött Trézsinek nevezem, mire azt válaszoltam, hogy az én anyanyelvemen a Terézia név legkedvesebb becéző formája a Trézsi, és csak nem sértés, ha az ember a szívének kedves női lényeket becéző formában említi. Elnevette magát, és kijelentette, hogy javíthatatlanul paraszti modorú vagyok, de kezdi megszokni. Már azon se csodálkoznék, ha egy szép napon egy pár kötött harisnyát vagy egy pár kesztyűt vinnék neki ajándékba, amilyen ajándékkal a bécsi iparoslegények kedveskednek karácsonykor mesterük feleségének. Ezt a megjegyzését sohasem felejtettem el, azóta is készültem, hogy kellő alkalomkor valami efféle ajándékkal lepjem meg.

Nos, amikor éjszakákon át ültem a térképek felett, és kidolgoztam Berlin megsarcolásának a tervét, felutaztam Bécsbe, és jelentkeztem a felséges asszonynál azzal, hogy nagyon sürgősen, azonnal kell beszélnem vele. Fogadott is minden teketória nélkül, csak a szokásos egyszerre tréfás és szemrehányó mosolyával nézett rám.

Azt mondta:

– Hadik, maga már megint az ablakon szól be a mesterasszonynak.

Átvettem a hangot:

– Ha üres a ládafia, és gyorsan meg kell tölteni, akkor nincs idő az ajtóig kerülni, hát inkább bekiabál.

Elmondtam, hogy most van egy alkalmas pillanat, amikor jó, de gyors előkészítéssel elfoglalhatjuk Berlint. A berlini bankárok és egyéb gazdag polgárok képesek összeadni azt a 300.000 tallért, amelyre múlhatatlan szükség lenne a háború zökkenőmentes folytatásához.

– De miért adnának nekünk a berlini bankárok az ellenük vitt háború költségeire? – kérdezte elámulva az ötleten.

– Mert ha elfoglalom Berlint, és közlöm a főpolgármesterrel, hogy vagy szabad rablást engedek a katonáknak, vagy öt órán belül kifizetik a rájuk rótt sarcot, akkor inkább fizetnek, mint hogy esetleg öt óra alatt lángokban álljon a porosz főváros.

– És ha csak öt óra után fizetnek?

– Azt nem tehetik, ez a terv órákra van kiszámítva. Ha fél napot töltök ott, akkor Frigyes odaér, vagy ha nem is, utolérhet. Itt nem kockáztathatunk, nagyon pontosan és fegyelmezetten kell végrehajtani a tervet, és akkor sikerül.

– Miért nem a Haditanácsnak mondta el?

– Mert azok elgáncsolnák. Nem kívánják, hogy nekem sikerüljön ilyen haditett. Más pedig nem tudja megcsinálni.

Erre Trézsi hangosan felnevetett:

– Hadik, magában a szerénységnek még a szándéka sincs. Mondja meg őszintén, ugye magamagát tartja az egész birodalom legkiválóbb katonájának.

– Igen. – Bólintottam is hozzá.

– Ez a szerénytelenség már illetlenség.

Én kérdően fordultam hozzá:

– Felséges asszony, engemet most illemtanból vizsgáztat, vagy a véleményemre volt kíváncsi?

Megint nevetett, és ezt mondta:

– Főudvarmesteremmé nem nevezném ki, annak nagyon illemtudó embernek kell lennie, de azt hiszem, Hadik altábornagy, nem is pályázik erre a tisztségre. Hanem ebben a berlini ügyben azonnal beszélek Kaunitzcal, legyen maga is itt. Ha őt meggyőzzük, és ő terjeszti a Haditanács elé a tervet, akkor ott tudják, hogy én akarom.

Azt ugye tudja, hogy Kaunitz herceg volt Mária Terézia kancellárja, a birodalom legfőbb tisztviselője... és igazi okos ember. Felületesen ismertük csak egymást, de jó véleményünk kölcsönös volt kezdettől fogva. Ő is szerette a francia írókat, mint többen is Mária Terézia legfőbb udvari emberei között. Nem érdektelen, hogy ez az oly áhítatos, szíve mélyéig vallásos királyi asszony milyen sok gyanúsan voltaire-iánus emberrel vette körül magát. Kaunitz, a kancellár, Van Swieten, az udvari orvos, Sonnenfels, az udvari főkönyvtáros, Bessenyei, a második könyvtáros ... Amikor évekkel később már én voltam a Haditanács elnöke, ezek között nem is számítottam igazi voltaire-iánusnak. Nem is csodálatos, hogy József urunk ilyen környezetben maga is Voltaire híve lett. A vallásos Mária Terézia után egy deista a császári trónon. Bizony, páterkám, ezt még csak tagadni sem lehet. Kár, hogy ilyen nagy beteg. Pedig még csak ötvenéves. Én ötvenéves koromban lettem a Birodalmi Hadsereg fővezére, és milyen fiatal fővezér voltam. De ez csak három évvel később történt. Most Berlinnél tartunk. Ott, hogy amikor Kaunitz sietve megérkezett, én újra elmondtam a tervet. A kancellár kijelentette, hogy ő mint civil nem tud hozzászólni, de hisz nekem, és ha remény van arra a 300.000 tallérra, akkor ő azonnal az Udvar részéről tesz javaslatot a Haditanácsnak, hogy bízzanak meg engem a merész vállalkozással.

El nem tudja képzelni, milyen megrökönyödéssel hallgatták az Udvari Haditanács tábornagyai Kaunitz előterjesztését. Minthogy én is jelen voltam, császári meghívással, senki előtt nem lehetett kétséges, hogy a terv csakis éntőlem származhat. A jelenlevők közül csak az akkori elnök – Lotharingiai Károly herceg, a királynő férjének unokaöccse, aki udvari utasítást kapott a terv keresztülvitelére – és Daun tábornagy, régóta személy szerinti jó barátom, a Haditanács későbbi elnöke, pártolta Kaunitz javaslatát. A többi hol aggodalmat színlelve, hol indulatosan őrültségnek állítva, vagy éppen álszent módra az Udvar tekintélyének bűnös kockáztatását említve ellene foglalt állást. Legindulatosabban Serbelloni gróf, akiről addig nem is tudtam, hogy egész életem leghalálosabb ellensége, és aki a következő években éppen elegendő bajt okozott nekem. Eddig alig találkoztunk, személyes ismerősnek sem mondhattam, köszöntő szavakon kívül nem is beszéltünk egymással, ő azt javasolta, hogy nyomozzák ki, hogy melyik katonai egyén lehetett az, aki ezzel a bűnös tervvel megtévesztette az Udvar civil főtisztviselőit, és állítsák hadbíróság elé, mert nyilván ellenséges megvesztegetés folytán szégyenbe akarja hozni az egész Birodalmi Hadsereget egy ilyen képtelen kalanddal.

Fel akartam pattanni, hogy kinyilvánítsam, én vagyok a terv készítője, egyben kikérjem magamnak a sértő és rágalmazó szavakat, de Daun megelőzött. Ez a nagyon tehetséges, becsületes és higgadt jó barát mindig meg tudta találni nemcsak a leghelyesebb tennivalót, hanem a leghelyesebb szavakat is. Tudott nagyon komoly és tudott bécsiesen kedélyes lenni. Most kedélyességével vette el a szenvedélyek élét. Hátradőlt a székében, és mosolyogva mondta:

– Ne bomolj, Serbelloni, te is tudod, én is tudom, mindnyájan tudjuk, hogy Hadik terve ez. Más nem is találhatta volna ki. Az ötleteknek is van stílusuk. Ez egy igazi Hadik-ötlet. És nagyon jó ötlet. Sajnálom, hogy nem én találtam ki, de ha én találtam volna ki, akkor is Hadikra bíznám a végrehajtását, mert ez neki való.

Károly herceg, az elnök, és Kaunitz, a kancellár, helyeslően bólintott, örültek, hogy a legjobb katonai szakértőnek tudott Daun így nyilatkozik. Az elnöki és kancellári bólintásból pedig jó néhányan végre rájöttek, hogy a legfelsőbb akarat pártolja a tervet, tehát nem hasznos nyíltan szembehelyezkedni vele.

Serbelloni azonban olyan vörös volt, mint egy félegyházi pulyka, ha felbosszantották. Azt hittem, menten megüti a guta. Ami egyébként nem lett volna nagy baj. Pedig még nem tudtam, milyen ádáz ellenségeskedés lesz közöttünk úgy három-négy évvel később, amikor az volt a kérdés, ki a Birodalmi Hadsereg fővezére, ő-e vagy én.

Miután a helyzet így alakult, hogy nyilvánvaló lett a terv kieszelője, átvettem a szót, és most már a mégiscsak szakértő főkatonák előtt térképeken magyaráztam el, hogy hol állnak pillanatnyilag Frigyes alakulatai, hol vagyunk mi, hogyan maradt Berlin egy jelentéktelen helyőrség védelmére, és miképpen lehet egy jól vezetett gyors lovascsapattal néhány órára elfoglalni úgy, hogy a sarcolás után biztonságosan, de már a behajtott pénzzel visszavonuljunk.

Egyes tábornagyok és főtábornokok ugyan mormogták, hogy ez kalandor vállalkozás, de be kellett látniok, hogy ha nagyon nagy fegyelemmel hajtjuk végre, akkor megvalósítható. Valaki azt mondta, hogy Savoyai Jenő megfordul a sírjában, ha túlvilági lakhelyén tudomást szerez erről a vállalkozásról. Egy másik szerint ez Beleznay kuruc útonálló módszereire emlékeztet. Én megjegyeztem, hogy a hadvezetés tudományát egymás után tanultam Jenő hercegtől és János bátyánktól; együtt jó és hasznos az. De végül már csak az volt a kérdés, ki vállalja érte a felelősséget. Serbelloni kötötte az ebet a karóhoz, hogy a Haditanács nem lehet felelős, mert ha kudarcba fullad a veszedelmes kísérlet, akkor nemcsak szégyenben marad az egész birodalmi hadvezetés, hanem a felelősöknek felelniük is kell érte. Ez megint sok ijedős elmét meggondolkoztatott. Bár Daun hajlandó volt vállalni, hogy ő, mint a felettes legfőbb katonai hatóság tagja, hozzájárul a terv végrehajtásához. A többségnek azonban az volt a véleménye, hogy meg kell próbálni, de ha nem sikerül, akkor úgy kell tekinteni, mint az én egyéni vállalkozásomat. Csakis olyan alakulatokat vihetek magammal, amelyek az én közvetlen parancsnokságom alá tartoznak. Tüzérséget tehát nem kaphatok a végrehajtáshoz. Daun kérdően nézett rám. Láttam, hogy ha ez nem jó nekem, ő továbbra is kiáll mellettem. De én őt sem akartam hátrányos helyzetbe hozni. És bár jó lett volna egy kisebb tüzéralakulat, amely előkészíti Berlin megrohanását, mégis lemondtam róla, és vállaltam, hogy ha nem sikerül, én vagyok a felelős a kudarcért. Életveszélyes játék volt, de csak így érhettem el, hogy azonnal szabad kezet kapjak. Láttam, hogy Serbelloni még szeretné húzni-halasztani a végrehajtást, ez pedig a terv csődje lett volna, de Daun is látta, és megint a kedélyes hangba váltva, nagyon bécsies kiejtéssel mondta:

– Ha aztán Hadik nem hoz elég pénzt, Serbelloni egy jó ügyvéddel beperelted.

Mire a Haditanács nevetni kezdett.

Meg kell jegyezni, hogy ha én hasonló módon tréfásra fordítottam a szót, ezt magasabb körökben magyar faragatlanságnak mondották, Daunnál ez bécsi kedélyességnek számított. Igaz, én új sütetű magyar kisnemes voltam, Daun pedig osztrák arisztokrata, ez pedig nagy különbség.

Most már nem volt más hátra, mint hogy búcsúlátogatást tegyek királynőnknél. Csókra nyújtotta parfőmillatú ke2ét, és mosolyogva mondta.

– Tudja, Hadik, hogy én bízom magában. Jó utat. És hozzon nekem valami szép ajándékot Berlinből.

Nincs értelme, hogy hosszasan elmagyarázzam, hogyan is hajtottam végre a tervet, úgysem értené, hiszen nem ismeri sem a terület földrajzát, sem az egyes hadmozdulatok jelentőségét. Higgye el tehát becsületszavamra, hogy derekas katonai szakmunka volt kijátszani az okos és hadi dolgokhoz nagyon jól értő Frigyest, jól képzett tisztjeit és jól fegyelmezett katonáit. Órapontossággal voltunk az előre kijelölt helyeken, mindenütt elkerültük a porosz katonaságot, a megfelelő helyeken csapatokat hagytam a visszavonulás biztosítására. Így körülbelül 5000-en indultunk és mintegy 3000-ren értünk Berlin alá, amelynek meglepett és elébünk vonuló helyőrségét egy rövid ütközetben úgy megvertük, hogy – amiként vártam – Berlin tanácsa nyílt városnak nyilvánította a fővárost és felszólította a helyőrség megmaradt részét, hogy azonnal vonuljon ki, nehogy én szabályos ostromba kezdjek. A burkusok el sem tudták képzelni, hogy nem egy egész hadsereg vonul az ország szívében fekvő főváros alá.

A fehér zászlós parlamentert, aki nem is katonai személy volt, hanem a városi tanács tagja, lovamról leszállva fogadtam. Megüzentem a főpolgármesternek, hogy azonnal találkozni akarok vele: ha teljesítik kívánságomat, ígérem, hogy egyetlen berlininek nem fog haja szála se görbülni. Ismerték már annyira a nevemet, hogy tudják, mennyit ér a szavam.

Nemsokára ott volt Berlin főpolgármestere néhány tanácsnokkal. Egy külvárosi kiskocsmát jelöltünk ki tárgyalóhelyiségnek. Mert az megint csak legenda, hogy én bent is voltam Berlin városában és a királyi palota asztaláról elvittem Frigyes képét ajándékba Mária Teréziának. Azt a képet ugyanis nem Berlinből, hanem a potsdami palotából vittem el. Kis képecske, belefért a zsebembe. Semmi máshoz nem nyúltam, és nem engedtem nyúlni Potsdamban sem, de mégis hírt kellett adnom Frigyesnek, hogy ott jártam. A kép helyére franciául írt levelet tettem ezzel a szöveggel: „őfelsége Mária Terézia szívélyesen üdvözli őfelsége II. Frigyest. Régi bajtársi üdvözlettel, Hadik.” – De ez nem Berlinben történt. Ott csak a külvárosi kocsmáig mentem, semmi kedvem sem volt 3000 katonámmal bevonulni egy ismeretlen nagyváros utcái közé, ahol a legényeknek esetleg mégis kedvük támad valami emléket vinni maguknak. Én öt óra múlva már indulni akartam. Közöltem a főpolgármesterrel, hogy félmillió tallér hadisarcot vetek ki a városra. Ha ezt három órán belül megkapom, azonnal elvonulok. Ha nem, szabad rablást adok a katonáimnak, utána felgyújtatom a várost.

Félmilliót mondtam, hogy megkapjam a 300.ooo-et és három órát, hogy öt óra alatt meglegyen. A burkusok nagyon megrémültek. Ha maga nem volna kegyes fülű szemérmetes pap, akkor azt mondanám, hogy úgy sírtak, mint a velencei fürdős kurvák. De mert pap, nem mondok ilyen csúnyákat. De ha látott már siránkozó burkust, akkor el tudja képzelni, milyen volt akkor a berlini főpolgármester és a vele jött valamennyi tanácsnok. Azt nyögték, hogy ennyi pénz nincs egész Berlinben. És ha lenne, akkor se lehetne három óra alatt a polgároktól összeszedni. Én biztosítottam őket, hogy van tudomásom a berlini bankok óriási tőkéjéről, tehát a híres porosz bankárok előlegezhetik a polgároknak, később azután róják ki, és hajtsák be az egyes berlinieken a rájuk eső sarcot. Mikor pedig azt mondták, hogy a bankárok tőkéinek nagy része semleges országok bankjaiban rejtőzik, akkor én kijelentettem, hogy jó nekem, ha ezek az itteni bankok váltót adnak azokhoz a semleges országbeli bankokhoz. A mi bécsi bankjaink majd beváltják. Végül még én voltam a jóságos, mert megelégedtem 300.000-rel és a határidőt öt óra hosszáig nyújtottam.

Öt óra múlva kezemben volt az összeg, amelyet úgy várt a bécsi hadikincstár: nagyobb része készpénzben, egész szekérsor ezüsttallér, kisebb része váltóban. Én még csak azt kértem a főpolgármestertől, hogy az elengedett 200.000 tallér fejében adjanak két tucat valódi berlini női kesztyűt, Berlin város címerével. A feleségemtől tudtam, hogy ez divatos a hölgyek között. Egy tucatot Mária Teréziának akartam vinni, hiszen vásárfiát vár tőlem Berlinből, a másik tucatot a feleségemnek.

Október 10-én indultunk, 23-án már ott álltam alázatosan királynőm előtt, hónom alatt a hosszú dobozzal, amelyben a berlini kesztyűk voltak. Azt persze tudta már, hogy a pénz ott van a hadikincstárban. A kihallgatásnál jelen volt Kaunitz is, Károly herceg is, a Haditanács elnöke. A felséges asszony elébem jött, és se szó, se beszéd, megcsókolt. Én megint igen illetlen voltam, ugyanis visszacsókoltam. Ez olyan szokatlan volt, hogy nemcsak ő, de aki csak ott volt, nevetni kezdett. Én pedig átnyújtottam a doboz kesztyűt, mondván, hogy ezt hoztam neki, majd a zsebemből előhalásztam a Potsdamban eltett kis képet, azt is átnyújtottam, elmondva, milyen szövegű levelet hagytam helyette. Az egész trónterem hangosan nevetett. Ilyen vidám kihallgatást sem látott sem azelőtt, sem azóta az a mindig ünnepélyes bécsi Burg.

Megkérdezte akkor végre a királynő, hogy mit kívánok jutalmul, én pedig teketória nélkül megmondtam, hogy az altábornagyi fizetésem felemelését, mivel nekem nincsenek birtokaim, nemcsak a katonáimnak nem engedem a zsákmányolást, de magam sem zsákmányolok, különben nem is lehetne jogom tiltani a nálam alacsonyabb rangúaknak. Tehát nekem mindig kevés, amit fizetésül kapok, mert egy sokgyermekes háztartás sokba kerül, és az én feleségem is szeret szépen öltözködni, mint minden valamirevaló asszonyszemély.

Úgy gondoltam előléptetésről, kitüntetésről, arisztokrata címről nem illik beszélni, mert ez úgyis eszébe jut az illetékeseknek, de akik gondtalanul élnek, azoknak nem szokott eszükbe jutni, hogy a fizetést is lehet emelni.

A fizetésemelést meg is kaptam. De a nagy tettért járó kitüntetés csak hat év múlva érkezett el, amikor éppen semmiféle oka sem volt. Lovassági tábornok is csak három évvel később lettem, amikor már arról volt szó, hogy hadseregfőparancsnok legyek. A grófi cím és ez a füleki birtok pedig csak nagyon sokára ért utol. De hát Istenem, a legkedvesebb és legkegyesebb uralkodók is szórakozottak.

Frigyesünk azonban nagyon mérges lett rám ezért a berlini kirándulásért. Mire lóhalálban odaérkezett, én már messze jártam, és akárhogy hajtotta az embereit, nem tudott utolérni. Ahogy később hallottam, káromkodva fogadkozott, elevenen ejt fogságba, hogy felakasztathasson, hacsak át nem állok hozzá, de akkor rám bízza az egész lovasságát.

Úgy látszik, valóban fontosnak tartotta, hogy elfogjon. És mivel nem ért utol, később nem éppen lovagias módon akart kézre keríteni. De Frigyesről különben sem lehet elmondani, hogy lovagias tulajdonságokkal ékeskedett volna. Nagyon okos volt, értett is ahhoz, amit csinál, de született kártevő, alattomos, rosszindulatú, senkire és semmire tekintettel nem levő királyi briganti volt őfelsége.

Én a következő nyáron szabadságot kaptam, és ebből néhány hetet a csehországi Teplitzen töltöttem. Ennek a gyógyvizei mindig használtak a török háború óta hol javuló, hol rosszabbodó, de soha el nem múló csúzomnak. Teplitzet a két harcoló fél semleges területnek mondotta ki, hogy a pihenő tisztek ott gyógyítgassák a háborúban szerzett nyavalyáikat. Ott bajtársi jó barátságban voltunk az üdülő porosz tisztekkel is, akikkel esetleg egy hónappal előbb egymásra rontottunk, és talán egy hónappal később élethalálra állunk ki egymás ellen. Az ilyen nyaraló heteket azért is szerettem, mert végre kettesben lehettünk a feleségemmel. Tudja, páterként, az úgy van, hogy az ember nagyon szereti a gyermekeit; aki sokat van távol, annak nagy öröm együtt lenni velük, és hallgatni a sok gyerek zsivaját. De néhány nap múlva ez a gyermekzsivaj felnőtt fülének rémesebb, mint a csatazaj. És aki nagyon szeret együtt lenni a feleségével, az néha szeret úgy kettesben maradni vele, hogy a nagyon szeretett gyermekek lármázzanak másutt.

Tehát nagyon kellemesen indult az a teplitzi nyár. Egy napon azonban engemet elfogott valami meg nem határozható okból származott rossz érzés. Nézze, én nem hiszek az előérzetekben, csak a megfigyelésben és következtetésben.

De néha az ember észre sem veszi, hogy gyakorlott szemmel mit figyelt meg, és nem is veszi tudomásul, hogy mire következtet, csak valami rosszat érez. Régi katonáknál gyakran kifejlődik ez az öntudatlan, de valójában nem oktalan gyanítása a bekövetkező veszélynek. Lehetséges, hogy a szokásosnál sokkal több porosz volt Teplitzen, vagy talán egy porosz tiszt elejtett egy olyan megjegyzést, amelyet alig vettem tudomásul, hanem az a katonai érzék odabent elkezdett következtetni. Elég az hozzá, hogy egy délelőtt azt mondtam a sétatéren a feleségemnek, hogy azonnal felülünk az induló postakocsira, és elutazunk Prágába. Megmutatom neki azt a szép cseh fővárost, és majd ott alszunk egy vendégfogadóban. Nem is viszünk egyebet, csak éjszakai holmit egy kis szatyorban. Franciska lelkesen járult hozzá a váratlan kiránduláshoz.

Aznap éjszaka Frigyes lovasai rácsaptak a semleges Teplitzre, és tűvé tették az üdülőhelyet, hogy engem megtaláljanak és elhurcoljanak. De csak a málháinkat találták, magukkal is vitték az utolsó ládáig. Nem tudom, mit szólt Frigyes, amikor helyettem az esti alkalmakra való díszegyenruhámat és feleségem nagy számú női holmiját kapta meg. Ráadásul egy nemzetközi bonyodalmat a semleges Teplitz megrohanásáért, majd egy pert is. Mert én annak rendje és módja szerint bepereltem az elrablott ruhaneműk értékéért. Négy évvel később, a békekötés után, a porosz kincstár ki is fizette a kártérítést.

Frigyes szerte hangoztatta, hogy a sátán cimborája vagyok. Lehet, hogy magának is ez a véleménye, papocskám.

De csak nem akar egy véleményen lenni II. Frigyessel? Hiszen maga egy ártatlan lelkű falusi pap, ő meg a mi évszázadunk legártalmasabb gonosz embere volt. Őszintén kívánom, hogy ne nyugodjék békében holta után se, amiként nyughatatlan bajkeverő volt egész földi életében.

Ötvenéves koromban lovassági tábornok voltam. Ennél magasabb katonai rang már csak egy van: a tábornagyé. Tagja lettem a Haditanácsnak. Pálffy János óta én voltam az első magyar abban a legeslegfőbb katonai testületben. A Haditanács elnöke sem Károly herceg volt már. Nem is volt az neki való, de hát a királynő férjének rokona könnyen kerül ilyen legfőbb helyekre is. Maga látta be, hogy vannak ott nála sokkal többet tudó katonák. Tisztelet-becsület érte, hogy belátta, és maga mondott le az elnökségről, hogy elmenjen egy hadsereg élére főparancsnoknak. Kevesebb nem lehetett, de ott hallgathatott a tapasztalt vezérkarra, és hallgatott is. Évekkel később már jól is értett a haditudományhoz. Helyére a Haditanácsban Daun került. Ez nagyon jó volt nekem, mert az egész tábornoki karban ő volt a legjobb barátom, ő volt a legderekabb ember, és valóban ő értett legjobban a hadvezetéshez. Másféle katona volt, mint én, jobban emlékeztetett a Jenő herceg-féle hidegtudósra, már Jenő herceg is őt tartotta legtöbbre tanítványai közül. Én ugyan sohase voltam szerény természetű, és jó véleményemet saját magamról nem is hallgattam el, de Daunt magamban is elismertem magammal egyenlő értékű katonának, sőt néha őt, az egyetlent, még magamnál is többre tartottam. Tehát mindenképpen örültem nagy előmenetelének, és hogy ő lett a legfőbb fölöttesem, annál is inkább, mert tudtam, milyen jó véleménnyel van énrólam. Azt hiszem, az ő első kívánsága volt, amint elnök lett, hogy én ne csak meghívottként vegyek olykor részt a Haditanácsban, hanem a tagja legyek, holott még nem is voltam tábornagy. De nem volt példátlan, hogy egy-egy lovassági vagy gyalogsági tábornok tagja legyen a Haditanácsnak. Serbelloni gróf is lovassági tábornok volt.

Serbelloni volt egyébként a Birodalmi Hadsereg főparancsnoka. Abban az időben az egész haderő két hadseregre oszlott. Az egyik volt a Császári Hadsereg, ennek a fővezére ebben az időben Lotharingiai Károly herceg, a már ifjan tábornagy királyi-császári rokon. A másik, amelyhez a legtöbb nem német ajkú hadtest tartozott, a Birodalmi Hadsereg, amelynek ez a kellemetlen Serbelloni volt a fővezére.

A háború utolsó esztendeiben már nagyon világos volt, hogy Serbelloni igen-igen alkalmatlan a fővezérségre. Egyesek azt javasolták, hogy helyezzenek engemet őmellé helyettesnek, de Daun jól tudta, és tudták mások is, hogy mi ketten aligha értenők meg egymást. Daun nem is titkolta, hogy engem nem Serbelloni mellé, hanem Serbelloni helyére szán főparancsnoknak. A kérdés csak az volt, hogyan lehetne megszabadulni ettől az Udvarnál oly nagy befolyású olasz gróftól. Magasabbra nem emelhetik, így is túl magasra jutott. Azt Daun szívesen intézte volna, hogy kapja meg a tábornagyi méltóságot és menjen nyugalomba. De Serbelloni nem címet, hanem hatalmat akart, és még nem volt olyan öreg, hogy akarata ellenére nyugalomba küldjék, amikor olyan befolyásos rokonsága-sógorsága volt nemcsak az Udvarnál, hanem a szövetséges országok legfőbb köreiben is.

Ő is azoknak a franciául beszélő, olasz eredetű, tulajdonképpen hazátlan arisztokratáknak a világából érkezett a birodalmi tábornoki karhoz, amelynek legfőbb képviselője és példaképe Savoyai Jenő volt. Úgy is viselkedett, mint aki a nagy mester legigazibb utóda. Hideg és kimért volt legközvetlenebb táborkarához is; hangsúlyozta, mennyire megveti a fölösleges szavakat; a csatatérre egy világért el nem ment volna. Tulajdonképpen alantas munkának tartotta a katona tevékenységét, hiszen az semmi mást nem csinál, mint hogy vakon végrehajtja, amit odafent tudományosan kiszámítottak és megterveztek. Halálos bűnnek vélte az egyéni leleményt a csatatéren küzdő tisztek részéről.

Hiszen valahogy hasonlított ez Savoyai Jenő magatartásához, csakhogy Jenő herceg lángelme volt, az újfajta hadakozás megteremtője, Serbelloni gróf pedig nemcsak tehetségtelen, de egyenest ostoba ember volt, akitől a képzettebb generálisok szerettek volna már megszabadulni. Csakhogy sokan pártolták Serbellonit. Mindenekelőtt a tehetségtelenek, akik rettegtek mindenkitől, akiben valami szikrát gyanítottak. Féltek az eredeti ötletektől. Attól is féltek, hogy ha az Udvarnak elege van az egyik tehetetlenből, akkor a többire is sor kerül. És nagy erő rejtezik a tehetetlenek és tehetségtelenek törhetetlen összefogásában. Daun se lehetett volna soha a Haditanács elnöke, ha óriási tehetségén túl nincs meg az az előnye is, hogy a legősibb, legelőkelőbb német eredetű osztrák arisztokráciából származik. Daun herceget herceg volta emelte arra a helyre, amelyet nagy egyéniségével, rendkívüli képességeivel megérdemelt. Ezzel a tehetséges herceggel nem bírtak a tehetségtelen grófok, ő olyan herceg volt, akinek már ősei is hercegek és őrgrófok voltak, ő is jezsuita papnak indult, akárcsak én, hanem amikor ott hagyta az egyházi pályát, nem a jog felé menekült, hanem úriembernél egészen szokatlan módon mérnök akart lenni. Egész életében nagy gyönyörűségét találta a matematikában és fizikában. Amikor tehát végül ő is katonának állt, nem a lovasság, hanem a tüzérség és a műszaki tevékenység érdekelte. A kard ezer év alatt is alig változik, de a lőfegyvereknél nem mindegy, hogy milyen gyorsan lehet újra tölteni és újra elsütni. Daun hozzáértésének volt köszönhető, hogy a mi fegyvereink lépést tudtak tartani Frigyes folytonosan újító, mindig jobb lőfegyvereket gyárttató igyekezetével. Daun Jenő herceg tanítványa volt, de merőben másfajta lélek. Nemcsak azért, mert a modora barátságos és nemegyszer tréfára hajlamos, nem is csak azért, mert finom tapintattal tudta az ellentéteket elsimítani az Udvarnál és a Haditanácsban, hanem legfőképpen azért, mert az ő szívének drága volt minden emberélet. Nem találkoztam még nagy hadvezérrel, aki ennyire féltette volna katonáit. Sőt: még az ellenség katonáit is sajnálta. Nemegyszer mondta nekem, hogy a porosz földműves nem tehet arról, hogy Frigyes áldozata. Daun mindig úgy akart győzni, hogy a lehető legkisebb legyen mindkét oldalon az emberáldozat. Néha már nevettek az óvatosságán. Szinte szeretett visszavonulni: a visszavonulás nagy művésze volt. Addig kerülte az összeütközést, amíg az ellenség belefáradt, hogy mindig utánunk kell futnia. És amikor már Frigyes azt hitte, hogy megfutamította a hadainkat, akkor Daun egyszerre meglepetésszerűen támadott, és fejveszett zavart okozott a poroszok között. Daun a vereséget sem szégyellte, ha kevés emberveszteséggel járt. Azt mondta, hogy az ilyen vereség előkészület a győzelemre. Engedte, hogy Frigyes elbízza magát egymás utáni látszatgyőzelmektől, és akkor a kímélt, pihent haderővel úgy megverte a poroszokat, hogy azok kénytelenek voltak egyszerre feladni olyan egész tartományokat, amelyeket sok hónapi önfárasztással foglaltak el, míg Daun seregei erőt gyűjtve kerülték az igazi, a háborúkat eldöntő ütközeteket.

Az Udvar meg is becsülte nagy hadvezérét, a bécsiek rajongtak kedves, emberszerető egyéniségéért; az idegenből jött generálisok sohase szerették, mindig igyekeztek elgáncsolni. De hát Leopold Daun mégis osztrák herceg volt: ő képviselte azt az új, a réginél emberségesebb szellemet a hadseregben, amelyet a közigazgatásban Mária Terézia Voltaire-t olvasó államférfiai igyekeztek valamelyest valóra váltani. Egyben-másban nem is tudtuk megérteni egymást, noha ő is kedvelt engem, én meg éppen őt szerettem legjobban az egész tábornagyi karban. Amikor ő már a Haditanács elnöke volt, és én éppen lovassági tábornok lettem, s ezzel a Haditanács tagja, Daun az ünnepélyes kihallgatás után kilépve Trézsi trónterméből, hozzám fordult, és ezt mondta:

– De most már vedd le ezt a cigányprímás öltözéket, és viselj végre tisztességes, vezérlő tábornokokhoz illő egyenruhát!

Én ugyanis a huszár főtisztek aranyzsinóros piros öltözékét hordtam. Daun ezt mindig cigánymundérnak mondotta. Nem szerette. Később ő vezette be az egységes tiszti egyenruhát a birodalom hadseregébe. Ez pedig nem valami ízlésbeli különösség volt a részéről, hanem a birodalom egységének olyan felfogása, amelyben sohasem tudtam osztozni vele. A Habsburgok birodalmának erejét féltette attól, hogy mi magyarok itthon, másutt a csehek, keleten a lengyelek nem akarják osztrákoknak érezni magukat. Különösen a magyar alkotmányt nem szerette. Azt hangoztatta, hogy a német ajkú osztrákok sem érzik magukat többé németeknek, ne érezzék az egyéb anyanyelvű alattvalók sem elkülönülten másoknak magukat, legyenek egyek a nem nyelvet, nem is nemzetet, hanem egységes államot alkotó osztrák népben, amelyet a bécsi császár tart össze. Hosszan igyekezett magyarázni nekem, hogy a magyar alkotmány is legföljebb néhány ezer nemesnek jó, de a magyar nép tömegének, a közkatonáknak csak terhes. Tulajdonképpen ugyanaz volt Daun véleménye, mint utóbb József császáré. Én azonban a magyar nyelvet, a magyar haza otthont adó jó érzését féltettem ettől a túl nagy birodalmi egységtől. Később láthattuk, hogy József császárunk a legjobb indulatoktól hajtva kis híja szembe nem fordult egész nemzetünkkel. Daun nevetve kérdezte nemegyszer, hogy miért féltek egy olyan anyanyelvet, amelynek még irodalma, költészete sincs. És én nem is igen tudtam, mit válaszoljak akkor neki. Hiszen valóban nem volt irodalmunk. Ezért örülök annyira, hogy az utóbbi időben ez a Bessenyei Gyuri meg a barátai megmutatták, hogy lehetséges, és íme van is már magyar irodalom, magyar költészet, annyira, hogy régi bajtársaim, Orczy Lőrinc meg Gvadányi Jóska is lelkesen írják költeményeiket. Milyen kár, hogy nem mutathatom meg könyveiket Daunnak. Milyen kár, hogy ez az oly emberséges és okos hadvezér alig hatvanesztendős korában, már idestova negyedszázada elhalálozott. Hat évig ült mindössze a Haditanács elnöki székében. Hanem amikor ő ült oda, első feladatai közé tartozónak vélte, hogy megszabadítsa a hadsereget Serbelloni tábornoktól.

Serbelloni azonnal megérezte a veszedelmet, és csatasorba állította összeköttetéseit. Soha a katonákat nem tudta úgy csatasorba állítani, mint az összeköttetéseket. Udvarnál, Haditanácsban, diplomáciában megindult az áskálódás Daun ellen. Daun azonban az udvari szövevényekben is jobb hadvezérnek mutatkozott. A legkirályibb és császáribb felségek, mármint Trézsi és császári férjura, egyre kínosabb kérdéseket tettek fel olasz generálisuknak a Birodalmi Hadsereg gyenge eredményeiről, rossz szervezettségéről, elmaradt haditetteiről, és főképpen néhány olyan kudarcáról, amely nagyon is elkerülhető lett volna. Serbelloni egyre ingerültebb lett. Nyíltan gyanúsítgatta Daunt, hogy az rágalmazza őt a felségek előtt. Erre Mária Terézia, ahogy mesélték nekem, egyértelmű nyíltsággal megkérdezte, nem érzi-e túlságosan kimerültnek magát a tábornok úr, s nem tartaná-e helyesnek magánügyeinek intézése, elsősorban rossz idegeinek orvoslása végett fél esztendőre szabadságoltatni magát, mert ő ehhez a kérelemhez kegyesen azonnal hozzájárul.

Úgy gondolom, ezt is Daun rendezte így. Még csak azt sem akarta, hogy a legfelső hatalom egyszerűen küldje el végre ezt a tehetetlen fővezért, hanem igyekezett rábírni az uralkodónőt, maga állapítsa meg, ki ér többet: Serbelloni, vagy én, akit az ő helyére szánt. Hadd legyek én egy fél évig helyettesként a Birodalmi Hadsereg főparancsnoka, utána jöjjön vissza megint Senbelloni. És a tapasztalatok alapján döntsön az Udvar, ki is maradjon azon a magas helyen.

Serbelloni hidegen válaszolt, hogy minden úgy történjék, ahogy őfelsége a legjobbnak tartja, és amennyiben találnak megfelelő ideiglenes vezérlő tábornokot az ő helyére, akkor alázatosan kérni fogja félévi szabadságoltatását.

Még aznap postakocsira ült, és visszautazott Bambergbe, ahol a Birodalmi Hadsereg főhadiszállása volt. Ez 1760. március 12-én történt. Még ugyanaznap fogadtak engem kihallgatáson a császári-királyi felségek. Ott volt Kaunitz is, a kancellár, és Daun, aki tulajdonképpen az egészet irányította, és már előzetesen megbeszélte velem. Én természetesen illő csodálkozással vettem tudomásul, amit jó ideje tudtam, hogy ideiglenes főparancsnoka leszek a Birodalmi Hadseregnek. Egyébként ez volt az első alkalom, hogy Trézsi nem huszárruhában, hanem a birodalom generálisainak selyemből szabott egyenruhájában látott. Daun így kérte tőlem, és nem mondhattam ellent neki.

Mikor szabályos meghajlással vettem tudomásul a császári kegyet, Mária Terézia mosolyogva jegyezte meg, hogy úgy látszik, mégis beletanultam az udvari illembe: öltözékem és mozdulataim már megfelelnék a bécsi Burg szokásainak. Én azonnal hozzátettem:

– Még a szavaim is, felséges asszonyom. Most is például úgy tettem, mintha meglepődnék e legkegyesebb kinevezésen, holott már jó néhány napja tudom.

Az ott állók igen megdermedtek, még Daun is zavartan nézett rám. Szerencsére Mária Terézia tudott nevetni, sőt, ami ennél is fontosabb: tudta elnevetni magát. És ha ő nevetett, akkor már szabad volt mindenkinek nevetni. De közben mégis megértették valamennyien, hogy én nem szándékozom mindenben megfelelni a bécsi Burg szokásainak.

Körülbelül egy hónapig tartott, amíg felkészültem az új feladatra. Ez annál felelősségteljesebb készülődés volt, mert a másik hadseregnek, a császárinak sem volt éppen betöltve a főparancsnoki helye, és így ideiglenesen azt is az én vezérletem alá rendelték. Így következett be először a történelemben, hogy a Habsburg-birodalom egész hadereje egy magyar katona főparancsnoksága alá került. És ezt a generálisok nagy része egyáltalán nem nézte jó szemmel. Legkevésbé Serbelloni gróf, akitől át kellett vennem, a fővezérletet.

Április 20-án jelentettem be magamat őexcellenciájához a bambergi főhadiszállásra. Persze most már egyenrangúan álltunk szembe egymással: őkegyelmessége elé énkegyelmességem lépett be a kétszárnyú ajtón.

Tudja, páterkám, én életemben nemegyszer léptem be ilyen magas kétszárnyú ajtón, és megtörtént, hogy jobban dobogott a szívem, mint lovasroham előtt. Hiszen az ilyen magas kétszárnyú ajtók mögött nálunk nagyobb urak szoktak ülni, akiknek joguk és lehetőségük van intézni a sorsunkat, akárcsak azoknak a fényességes isteneknek az Olimpusz hegyén. Bocsánat, hogy megint ilyen pogány hasonlatokkal élek, de mégis inkább hasonlítom a kegyelmed fülei számára ezeket a földi hatalmasságokat a pogány bálványokhoz, mint a mi legkegyelmesebb Atyaúristenünkhöz, aki bizonnyal részvevőbben tekint az elébe járuló lelkekre, mint ama földi istenségek a náluk kisebb rangú teremtményekre. Jól emlékszem én, milyen biztatást adott egy egész életre, hogy a hatalmas Pálffy János oly derűs atyafiságossággal jött elém, és mennyire kedvem szegte Savoyai Jenő lélektelen ridegsége. Tisztelem, hogyne tisztelném én a lángeszű Jenő herceget, aki sok mindenben lett példaképem, akitől megtanultam, hogy a hadviselés olyan tudomány, amelyet szorgalommal kell tanulni. De milyen jó lett volna, ha Jenő herceg is baráti mosollyal lép a mélységesen alatta tévelygő huszártiszthez, és kézen fogva vezeti be a katonai tudnivalók tudományába. Semmivel sem lett volna kisebb ember és kisebb hadvezér, ha embertársi hangot talál a magas kétszárnyú ajtón szorongva belépő alárendelt számára. Még csak az alárendeltségi fegyelemben sem esett volna csorba. Itt volt az én feledhetetlen barátom, Daun Leopold, aki Jenő herceg óta legkiválóbb tudósa volt a hadviselésnek, és nagyobb fegyelmet tartott, mint bárki más a generálisok között. De még a gyalogos közlegény is úgy érezte, ha szólt hozzá, mintha bölcs nagybátyja szólította volna meg; s nem röstellte, hogy haditervek megbeszélése közben a legújabb bécsi tréfákat is elmesélje tisztjeinek. Ezekből a példákból, saját szorongásomból a kétszárnyú magas ajtók előtt, tanultam meg, hogy amikor már én ültem a félelmes ajtó mögött az ijesztően nagy asztalnál, tudjam, mit érez, aki ott szemben velem belép. Talán hallotta már, hogy mennyire tartottam a fegyelmet, még azt is meg tudtam akadályozni évtizedeken keresztül, folytonos háborúzásban, hogy a kenyérre, italra, asszonyra mindig agyonéhezett katonáim fosztogassanak, erőszakoskodjanak Európa falvaiban. Volt hát alapos nyomatéba a parancsaimnak. De ha kinyílt a kétszárnyú ajtó, és belépett hozzám bárki, aki énnálam alacsonyabb rangú volt, legalábbis fölemelkedtem, és kezemet nyújtottam, leginkább elébe mentem, mint hajdan Pálffy János az ismeretlen jogászfiú elé, aki akkor még csak kornétás sem volt. És csak akkor fogadtam haragosan a magam elé rendelt tisztet, ha valami nagyon nagy ostobaságért, vagy akár a legkisebb embertelenségért kellett felelősségre vonnom. Minél magasabb rangom volt, és ezért egyre enyhébb szívdobogással léptem be a magas kétszárnyú ajtókon, annál inkább igyekeztem eloszlatni mások szorongásait, amikor elébem léptek.

Amikor azon az áprilisi napon – 1760-ban, tehát már ötvenéves fővel, lovassági tábornoki ranggal, haditanácsbeli selyem egyenruhában ott Bambergben – beléptem Serbelloni magas ajtaján, amelynek két szárnya kitárult előttem, nem lett volna okom szorongásra. Egyenlő rangúak voltunk, legalábbis a hadseregnél, mert az Udvarnál ő gróf volt, én pedig köznemes, aki még csak nem is született nemesnek, de ott nem az Udvarban, hanem a főhadiszálláson voltunk. Úgy léptem be, hogy én vegyem át tőle a fővezérséget, méghozzá pillanatnyilag nagyobb hatalommal is, mert habár ő volt a Birodalmi Hadsereg főparancsnoka, én pedig csak fél évre helyettesítem őt, mégis ugyanakkor a másik, a Császári Hadseregnek is ugyancsak helyettesként főparancsnoka voltam, tehát abban a percben az orosz határtól a francia határig terjedő birodalom minden haderejének fővezére, vagyis a legmagasabb katonai beosztás a Haditanács elnöke után. Joggal tarthattam attól, hogy Serbelloninak sokkal kellemetlenebb ez a találkozás, mint nekem, tehát inkább ő érezheti magát a kétszárnyú ajtón kívül. Ezért úgy léptem be hozzá, hogy igyekeztem megtalálni a lehető legbarátságosabb hangot. Tudtam, hogy személy szerint gyűlöl engem. Régebben el sem tudtam képzelni az okát, most már el tudtam képzelni, hogy a hiú, hatalmára féltékeny, gyenge tehetségű ember a szerencsésebb vetélytársat gyűlöli bennem. Én igazán nem gyűlöltem őt, csak butának, tehetetlennek, eddigi feladatára méltatlannak tartottam. Most, hogy én lépek a helyére, igazán nincs ellene semmiféle indulatom.

Ott ült az asztalnál, magasan és kövéren. Ha feláll, talán fél fejjel is magasabb nálam. De nem állt fel. Én barátságosan köszöntöttem a köreinkben szokásos félig latin, félig francia nyelven:

– Alázatos szolgád vagyok, kedves bajtárs. – Igen illetlen módon még a kezemet is nyújtottam, holott neki kellett volna előbb kezét nyújtania.

A kezem azonban a levegőben maradt. Serbelloni még csak el sem mosolyodott. Sőt leckéztető arcot vett fel, és hangsúlytalan, mormogó hangon ezt válaszolta üdvözlő szavaimra:

– Nem emlékszem, hogy a lovassági tábornok úrral valamikor is pertut ittunk volna.

Engem ritkán önt el a méreg, de akkor kis híja, hogy valami nagyon nagy gorombaságot nem mondottam, vagy nem fordultam meg, hogy faképnél hagyjam. Nem tettem, de mégsem engedhettem el a fülem mellett ezt a sértést. Magamra erőszakolt nyugalommal és erőszakolt mosollyal válaszoltam:

– Én sem az apám szegényes otthonában, sem őfelsége Udvarában nem ezt a modort tanultam, de lehet, hogy egyes grófi családokban így fogadják egy egyenlő rangúnak barátságos üdvözlő szavait.

Olyan vörös lett, hogy reméltem, azonnal gutaütést kap. Nem kapott, csak végre a hangja lett indulatosabb:

– Ön nem egyenrangú velem, csupán helyettesít, amíg én távol leszek. Ha visszajöttem, majd jelentést tesz nekem, hogyan végezte a munkáját. Leléphet.

No hát erre már én sem hagyhattam magamat. Odatámaszkodtam az asztalhoz, és a szemébe néztem. Az önözést is magázásra fordítottam:

– Ide hallgasson, Serbelloni gróf úr. Itt én vagyok a főparancsnok, és ezt maga is tudja. A maga dolga, hogy most jelentést tegyen énnekem. Elengedem, hogy felálljon előttem, mert úgy hallottam, rossz az egészségi állapota. De jól tudja, hogy miért vagyok itt. A maga kötelessége, hogy átadja nekem a Birodalmi Hadsereg ügyeit. Kérem az aktákat, a kimutatásokat, a helyzetjelentést, azután menjen Isten hírével. Ha visszajön, elhiheti, hogy én lelkiismeretesen átadom mindazt az iratot, amelyből pontosan tudomásul veheti az akkori állapotot. Csevegni majd én sem kívánok magával.

Erre Serbelloni felállt, azt hittem, nekem akar jönni, pedig egészen más következett. Elindult az ajtó felé, kinyitotta, majd onnét visszafordulva így szólt:

– Maga nekem nem felettesem. Amíg itt vagyok, én vagyok a fővezér. Ha elmentem, maga átveheti a fővezérséget, mivel az Udvar így rendelkezett. Én nem közlök magával semmit. Ha olyan nagyon okos ember, ahogy mondani szokta magamagáról, utánanéz és megtudja, milyen állapotban veszi át a hadsereget. Ha fél év múlva nem lesz hiba a számadásában, mehet békével tovább; ha hiba lesz, haditörvényszék előtt felel érte. De azt ne várja, hogy én akár most, akár akkor a magam köreihez tartozónak ismerjek el egy törtető kalandort.

Ezzel kiment, és bevágta maga mögött az ajtót.

Én pedig feltettem magamnak a kérdést, vajon nagy kavarodás származnék-e abból, ha utánalépnék, és kirántott karddal párviadalra kényszeríteném. Ez volt az egyetlen ember, akit szerettem volna egyszerűen kardommal leszúrni. Mit vétettek nekem azok a török és porosz katonák, akiket csatatéren személyesen megöltem, vagy huszáraimmal szemben elestek? Azokkal igazán soha semmi bajom se volt. Még Frigyesnek, a főellenségnek sem kívántam a halálát. De Serbelloniét igen: ő halálos ellenségem volt.

Mégis győzött az okosságom nagyon is indokolt indulatom fölött. Szállásomon vártam ki, amíg másnap kegyeskedett elutazni, csak Daunnak írtam meg gyorsfutárral küldött levélben, milyen is volt ez a találkozás.

Azután – amikor már Serbelloni elment – beültem szobájába, a magas kétszárnyú ajtó mögé, és magamhoz hívattam a hadsereg tábornokait és főhadbiztosát. Azok, azt hiszem, meglepődtek a megváltozott hangon, ami abban a szobáiban fogadta őket. De nemcsak a hangon. Kiderült ugyanis, hogy Serbelloni rideg és kimért volt, de sose kérte számon a hadsereg állapotát. Én barátságos voltam, de pontos jelentéseket és áttekinthető kimutatásokat kértem. Azok pedig alig-alig voltak. Napokig tartott, amíg – mindennek személyesen utánanézve – megállapíthattam a hadsereg létszámát, felszerelését, az egyes alakulatok állapotát, a raktárak eszköz- és eleségmennyiségét, a pénztár helyzetét. Kiderült nemcsak az, hogy ijesztő hanyagság tette addig áttekinthetetlenné a Birodalmi Hadsereget, de az is, hogy ebben a zavarosban az halászhatott, aki akart. Halásztak is, legfőképpen maga Serbelloni gróf, aki számításom szerint egy nagybirtokra valót gyűjtött magának a katonák ellátásának rovására, a hadbiztosok segítségével. Én változatlanul tartottam a barátságos hangot, de két tábornokot azonnal leváltottam, helyükre ezredeseket ültettem, mondván, hogy ha tisztességesen látják el rangjuknál magasabb megbízatásukat, felterjesztem őket tábornoki címre. Három hadbiztost megbilincselve küldettem Bécsbe, hogy állítsák őket bíróság elé hűtlen kezelés miatt. A főhadbiztost megróttam, amiért nem nézett az alárendeltjei körmére.

Engemet addig ott amolyan híres verekedő, nagyon jól lovagoló huszárnak tekintettek, semmi többnek. Talán egy kissé olyan szerencsevadász kalandornak, mint ahogyan Serbelloni mondott. Azt is azonnal tudomásul vették, hogy barátságos hangú ember vagyok. De néhány nap múlva kezdtek megismerni. Előbb féltek tőlem. Azután megszerettek.

Három hónappal később úgy megvertük Frigyest Drezda alatt, hogy egész Szászország felszabadult a poroszoktól.

A hadsereg minden katonája érezhette, hogy a hosszú tehetetlenség után nemcsak megmozdult minden, de meg is lehet verni a félelmetes ellenséget. Növelte a siker hírét, hogy a győzelem nem úgy következett be, ahogy a Haditanács megtervezte és Daun kiadta a parancsot. Amikor ugyanis a hadszíntérre érkeztem, és magam néztem körül, kiderült, hogy nem olyan a helyzet, ahogy Bécsben képzelik, tehát ha már szemben állunk az ellenséggel, másképpen lehet csak győzni, mint ahogy előírták. Ha akkor elvesztem az ütközetet, semmi sem ment meg a haditörvényszéktől. Még Daun is haragudott volna, mert parancsa ellen cselekedtem. És Serbelloni latba vetette volna minden befolyását, hogy élve ne ússzam meg a parancsszegést. De győztem. És a győzelem mindig igazol. A katonák pedig különösen azért zártak szívükbe, mert engem mindig ott lehetett látni, nemcsak a csata közelében, hanem néha a forgatagban is. Ez nem valami különös vitézkedés miatt volt így, hanem jól tudom, hogy milyen erőt jelent, ha a legfőbb vezér ad példát. Meissennél meg éppen magam mentem kis kísérettel felderítő útra, mert legjobban a magam szemében bízom. Veszedelembe is kerültünk: egy porosz lovascsapat bekerített. Most azután meg kellett mutatnom, hogy közhuszárnak sem vagyok rossz. A lovamat is leszúrták, úgy zuhantam a földre, hogy utána két hónapig sántítottam. Egy szúrt sebet is kaptam a vállamon. De fel tudtam kapaszkodni egy gazdátlanul maradt lóra, szét tudtuk verni a bekerítőket, és egérutat nyertünk. A terepet pedig addigra kiismertem.

Még akkor is sántítottam, amikor királynőnknek ünnepélyes kihallgatáson beszámoltam Drezda felmentéséről és a poroszok hátraszorításáról. Trézsink össze is szidott, hogyan kockáztathattam az életemet, mikor a fővezér halála esetleg az ütközet vesztét jelentheti...

De hát az ilyen szidalmakat mindig könnyen elviseltem, különösen győzelem után, az engem ünneplő kihallgatáson.

Később, amikor megalapították a Mária Terézia-rendet, úgy határoztak, hogy nagykeresztjét az a vezérlő tiszt kaphatja meg, aki parancs ellenére arat győzelmet. Ha belebukik engedetlenségébe, haditörvényszék és halál jár a parancs megszegőjének. Ha győz – a Mária Terézia-rend nagykeresztje. Az elsők közt én kaptam meg ezt a nagykeresztet a drezdai diadalért.

Serbellonival még két ízben voltam kénytelen találkozni. Féléves szabadsága után visszatért. Én a legszívesebben elkerültem volna, és úgy intézem, hogy valamelyik törzstiszt adja át megbízásomból a szükséges iratokat. Ezek az iratok – kimutatások, számadások – igen nagy rendben voltak, és másolatokat készíttettem belőle, hogy a Haditanácsnak is bemutathassam, ha Serbelloni bonyodalmakat akar okozni. Nagyon is vártam ezeket a bonyodalmakat, hiszen habár lassan is, de mégis folyt valahol a magasságokban a gróf mulasztásainak és nyerészkedéseinek kivizsgálása. Az én jelentéseim alapján ezt Daun szorgalmazta. Egészen bizonyos, hogy tudott róla Serbelloni is, sőt tudta azt is, hogy nekem köszönheti a vizsgálatot. Én pedig, ha nem is tudtam, de nagyon is gyanítottam, hogy ez a megátalkodott ellenségem nemcsak azért mozgatja meg minden udvari és haditanácsi kapcsolatát, hogy elaltassa az ügyet, hanem azért is, hogy ellenem fordítsa, és végül még én essem rágalmazás és fegyelemsértés vádja alá. Így egy újabb találkozás még az elsőnél is sokkal kínosabb lehetett. Nem éreztem szükségét. De éppen Serbellonival szemben semmit sem akartam a felsőbbség tudta nélkül cselekedni. Egy ütközetbe még csak belevágtam a saját fejem után. Serbellonit alantasabb ellenségnek tudtam töröknél is, porosznál is, és azt is tudtam, hogy a Haditanácsban a többség inkább mellette áll, mint énmellettem. Én tehát szándékomat megírtam Daunnak, kérve, hogy mint a Haditanács elnöke, hagyja jóvá a kínos találkozás elkerülését. Daun magánlevélben válaszolt. Azt írta, hogy nagyon is megérti, mennyire nem kívánok szót váltani Serbelloni gróffal, mégis arra kér, vegyek erőt magamon, és tartsam be az előírt formaságokat. Nyilván néhány percről lesz szó, hiszen el sem tudja képzelni, hogy a kellemetlen fővezér hosszasan kívánna társalogni velem. S minthogy nincs oka és alkalma, hogy valamiért megszégyenítsen, tehát ő fog legjobban örülni, ha minél hamarabb elválunk. Igaz, ha kívánom, ott maradhatok mellette, mint a fővezér helyettese, de azt hiszi, ehhez nekem sincs semmi kedvem. Inkább harcolok bárki más alatt, ő már talált is a számomra egy hadtestet, amelynek az élén olyan feladatokat kaphatok, amelyben hasznát vehetem önálló gondolkodásomnak.

Ezzel a levéllel nem vitatkozhattam. Bevártam Serbellonit. Elhatároztam, hogy amikor belép, én felállok, de nem megyek elébe. Nem köszönök, amíg ő nem köszön, de minden kérdésére rövid szavakkal válaszolok, azután akkor lássuk egymást, amikor a hátam közepét. De nem egészen így történt, mert Serbelloni mindenáron meg akart alázni. Szállást vett ki, és átüzent értem, hogy jelentéstételre vár.

Hát jó, én belementem a játékba. Hanem akkor nem megyek egyedül. Magamhoz hívattam a hadtestek élén álló tábornokokat, a főhadbiztost, és még a hadsegédemet is magammal vittem, hogy ő hozza bőrtáskában az iratokat. Valamennyien lóra szálltunk, úgy tettük meg a néhány lépésnyi utat. Úgy érkeztünk Serbelloni szállása elé, hogy az ott lebzselő katonák nem győztek vigyázzba ugrani ennyi tábornok láttára. És úgy vonultam be egész táborkarom élén, hogy a meglepett gróf önkéntelenül felállt. Kénytelen volt, mert a kíséretemben akadt egynéhány gróf is.

Megálltunk, és szótlanul tisztelegtünk. Én csak annyit mondottam:

– Átadom a főparancsnokságot.

Serbelloni most már magához tért, leült, és mintha valami szemlén mondaná a jelentkező segédtisztnek, rám se nézett, úgy szólt:

– Adjon jelentést.

Jól éreztem, mennyire nem tetszik ez a tábornokoknak, akik tudják, hogy mostantól kezdve megint ez a kellemetlen alak a főparancsnokuk. Minden szóval az én helyzetem erősödött.

Odaintettem hadsegédemet a táskával, kivettem a papírokat, és elébe terítettem az elsőt:

– Ez a hadsereg legénységi állapota akkor, amikor átvettem a főparancsnokságot, ez pedig a felszerelés és élelmezés helyzete ugyanakkor. A hiányokat egyidejűleg jelentettem a Haditanácsnál...

Olyan biztosan talált, mintha kardom élével a bal fülét nyisszantottam volna le. Tudtam, hogy nem engedi folytatni. Bele is vágott:

– Nem érdekelnek az irkafirkák! Mindenki azt írja, amit akar. Majd utánanézek. Maga, mint helyettesem, velem jön, amikor ellenőrzőm az adatait.

Sejtettem, hogy tervezgeti már, hogy ha közvetlen felettesem lesz, valamiképpen belém köt, és előnyösebb helyzetében igyekszik felülkerekedni. De nekem már a zsebemben volt Daun levele.

– A Haditanács már beosztott máshová.

Serbellonit elhagyta erőszakolt önfegyelme: öklével az asztalra ütött:

– Hová? Ki merte?

A tábornokok izgatott érdeklődéssel figyelték a párbajt. Most már én voltam előnyben. Csöndes hangon válaszoltam:

– Még a Haditanács titka, nem közölhetem. De az értesülés a Haditanács elnökének magánleveléből származik. Daun herceg őnagyméltósága készséggel megerősíti, ha hozzá folyamodik ez ügyben.

Minden szavam kardvágás volt. Azt hiszem, Serbelloni énnálam csak Daunt gyűlölte jobban, de vele szemben mindig tehetetlennek tudta magát. Éppen az adott érthetetlen erőt sokáig ennek a mindenképpen jelentéktelen, még gonoszságában is apró embernek, akinek csak magas és kövér testi mivoltát lehetett nagynak nevezni, hogy a Haditanács tehetségtelen, becstelen és gyáva tagjai feltétlenül pártolták a tehetség, a becsület és a bátorság ellenében. Higgye el, papocskám, nincs erősebb szövetség, mint a buták és aljasok összetartása. Hogy tudnak gyűlölni ezek! Gyűlöletük legfőbb célpontja alighanem Daun volt. De hát akinek a tizedik öregapja is hercegnek született, annak ebben a birodalomban a mennydörgős mennykő sem árt. Hogy én nem hulltam el közöttük a félúton, azt magam is csodálom... Ehhez nem is volt elegendő a bátorság és az ész. Ehhez még szerencse is kellett. Bíztam is mindig a szerencsében. De néha azt hiszem, hogy még a szerencsénk is valahol itt lakozik mibennünk.

Serbelloni most már mihamarabb szabadulni akart tőlem.

– Leléphet – mondta, mintha egy káplár állna előtte. Én megfordultam, megmozdultak a generálisok is, de azokat a fővezér visszatartotta:

– Önök maradnak. Átvettem a főparancsnokságot.

Nagyot lélegzettem, amikor kinn voltam az ajtón. Én győztem.

A következő hónapokban két ízben is, áttekintve a helyzetet, hirtelen változtatott tervvel úgy kerültem huszáraimmal az ellenség háta mögé, hogy megfordítottam a már elveszettnek látszó ütközet sorsát. Mária Terézia személyes levélben köszönte meg bátorságomat és leleményességemet. Serbelloni pedig a visszaszerzett hadsereg élén elvesztett egy fél országot. Többé a Haditanács sem tarthatta. S habár piszkos pénzügyeit sikerült eltussolnia, hirtelenül nyugalomba küldték, és – mert mást nem tehettek, mert Daun így akarta, és a királyné felszólította a Haditanácsot – most már engem neveztek ki valóságos főparancsnokká.

Ekkor kellett még egy ízben találkoznom Serbellonival. Én igazán nem bántam volna, ha szabálytalanul elkerüli a találkozást, és elutazik, mielőtt odaérkezem. De buta ember volt, aki búcsúzásul gorombáskodni akart velem. Most nem is játszotta a hideg, kimért, nagy katonát, már Savoyai Jenőt sem akarta utánozni, csak gyűlöletét közölni. Pedig én nem hívattam át magamhoz. Mintegy búcsúlátogatásként kerestem föl. Rám ordított:

– Tudom, miért jött. Piszkos összeköttetéseivel kitúrt a helyemről. De én nem megyek el. Próbáljon csak erőszakkal elkergetni engem, Serbelloni grófot, maga parasztlegény ...

Különös módon még csak haragot sem éreztem, sőt: diadalt sem. Ez a kitörés mutatta, mennyire győztem. De mondanivalóm nem lehetett hozzá. Megfordultam, ott hagytam dühöngeni. Két napig töprengtem, mi is a teendő. Én vagyok a kinevezett főparancsnok, de valahogyan el kell távolítanom a magát ezután is főparancsnoknak nevező bukott embert. Hol találok valakit, aki egyáltalán felülről beszélhet vele? Magasabb rangú, vagyis tábornagy nincs a közelben, vele egyenlő katonai rangú csak én vagyok. Végre azonban rájöttem a teendőre. A tábornokok között volt egy Stolberg herceg. Rangban ugyan Serbelloni alatt, de civil méltóságban a herceg a gróf fölött áll. Tehát Stolberget kértem meg, menjen el, és szólítsa fel, adjon jelentést nekem az átadandó hadseregről. Stolberg készségesen vállalta a feladatot. Mint a hadsereg beosztott tábornokai általában, ő sem szerette Serbellonit, és örült, hogy én jöttem vissza.

Stolberg közbenjárása eredményes volt. Serbelloni ugyan nem adott semmiféle jelentést, de én ezt nem is kívántam, hanem másnap elutazott. Ma már a nevére sem szoktak emlékezni. Énnekem azonban fontos emlék, nemcsak azért, mert alighanem ő volt a legádázabb ellenségem, hanem azért is, mert jó példa arra, hogy egészen jelentéktelen alakok milyen magasra tudnak emelkedni, és azután milyen jeltelenül tudnak eltűnni a történelemből. Ugye, már maga sem ismerte a nevét? Pedig harminc évvel ezelőtt ő volt a Birodalmi Hadsereg fővezére.

Én pedig nemsokára Freyberg mellett úgy megvertem a poroszokat, hogy Frigyes elkezdett tárgyalgatni a békekötésről.

1761-ben a hubertusburgi békével véget ért a hétéves háború, amely valójában egy húszéves háború utolsó hét éve volt. Ez a hosszú vérengzés nagyon sok ember életét követelte, nagyon sok város, falu esett áldozatául, megkavarta egész Európát, és vajmi kevés értelme és értelménél is kevesebb eredménye volt. A porosz földek urai szerettek volna uralkodni Európa nagy része fölött. Frigyes elszántan és lelkifurdalás nélkül szolgálta ezeket az érdekeket, szolgálatába állította a németek nagy részét. Európa egyes államai hol védekeztek ellene, hol osztozkodás reményében segítették. Végül minden ott tartott, mint kezdetekor. De micsoda megpróbáltatásokat kellett kiállnunk, milyen erőfeszítéseket kellett tennünk, hogy végül annyi áldozat után ne legyen rosszabb, mint azelőtt. A veszély éppen azért volt nagyon nagy, mert Frigyesről kiderült, hogy nagyon tehetséges, tábornokai nagyon képzettek, katonái nagyon fegyelmezettek. Milyen káros, ha ennyi erény áll a bűn szolgálatába!

És húsz évig tartott. Főstrázsamesterként kezdtem, mint lovassági tábornok, hadseregfőparancsnok fejeztem be. Nőtlen voltam az elején, a végén már a kilencedik gyermekemet vártam. Közben körülöttem feltűntek és eltűntek vezérlő egyéniségek. A hadvezérek közt új nevek tűntek fel. Kiderült, hogy ostoba tábornokokkal nem lehet védekezni az okos Frigyes ellen. Akkor már jobb egy másik fajta katona. A mi tábornokaink között addig is gyakori volt a hazátlan arisztokrata, aki pénzért árulta kardját és haditudását. Savoyai Jenő volt a legfőbb példaképük. Serbelloni volt a legriasztóbb példa közöttük. De ilyen volt a francia Lacy tábornok is, aki jó hadvezetőként nem egy jelentékeny győzelmet aratott, és Daun korai halála után egy ideig a Haditanács elnöke is lett, mivel eredetileg is gróf volt. Idegen grófot pedig Bécsben mindig szívesen fogadnak osztrák arisztokratává. Egy francia gróf mindig megbízhatóbbnak tűnik a Burgban, mint egy magyar katona. És ilyen, nagyon is ilyen az én nagyon tisztelt utódom, ez a Loudon gróf, akit mostanában osztrákosan Laudonnak is neveznek. Nem mindennapi ember, higgye el, páterkám, én mondom magának. Lehetséges, hogy az ősei franciák voltak, de ő orosz grófnak született, és cári katonatisztként kezdte. Okos fiú, és tudja, mi a vakmerőség. Szűk volt neki a cári mundér, elment zsoldostisztnek, hol francia lett belőle, hol német. Azután amikor látta, hogy Frigyes mennyire keresi a használható tábornokokat, felajánlotta szolgálatait a poroszoknak. Frigyes azonban nem szerette a fegyelmezetlen tiszteket, és Loudont annak tartotta, nem kellett neki. Azt hiszem, idővel megbánta könnyelműségét, mert Loudon tud csatát nyerni, és mivel Frigyesnek nem kellett, jó lett neki Mária Terézia is. Látványos győzelmei folytán hamar emelkedett. A Haditanács kalandorai is jó szövetségest gyanítottak benne. És ő szívesen segítette a kalandorokat, az ostobákat, a gyávákat, csak azok is emeljék őt. Daunt minduntalan megvádolta, mert óvatosságával visszatartotta Loudon vakmerőségét. Loudonnak semmit sem számított az emberélet. Gyávaságnak nevezte Daun őszinte emberszeretetét. Daun sem szerette őt, de tudta, hogy tehetséges. Én is szívesen terveztem Loudonnal együtt, mert éles eszű, nagyon jó szakértő, és még a modora is kitűnő. Sokat köszönhet nekem is. Közben régóta tudom, hogy mennyire kívánja a halálomat. Most már talán kevésbé, hiszen ott ül a helyemen. Ő intézte el, hogy a legutóbbi sebesülésem után azonnal mentsenek fel a szolgálat alól. Tudnék még sok rosszat elmondani felőle, de elvárom, hogy a ravatalomnál ő mondja el rólam a dicsérő és sirató szavakat, mivel nagyon jól tud beszélni is. Hát csak beszéljen.

Igaz, hogy nagyra vittem a húszévnyi háború alatt, de az is igaz, hogy a legnagyobb kitüntetések mindig későbbre maradtak. A háború után, amikor hosszú éveken át civil teendőket végeztem, nem mindig voltak megelégedve velem, akik katonás szigort vártak tőlem. Ezekben az években tehát én felséges rosszallásokat vártam, és ezek helyett értek a legnagyobb kitüntetések a rég elmúlt katonai érdemek miatt. Érti az ördög, hogyan is van ez. Jól tudom, hogy mindennek van oka, és mindennek van következménye, hanem hogy ezek az okok és következmények hogyan is követik egymást, azt néha nagyon nem értem, noha elég sokáig ültem olyan magas ülőhelyeken, ahonnét állítólag minden jobban látható.

Énnékem az életben minden jutalom eljött, ami csak eljöhetett, de nem akkor, amikor vártam. A húsz évig tartó háborúban nagyon sok bajom volt a Haditanáccsal, és csak a háború vége felé lettem magam is tagja, hogy legalább beleszólhassak saját ügyeimbe. Amikor már régen vége volt a nagy háborúnak, akkor lettem a Haditanács elnöke. Akkor lettem tábornagy is. A berlini kaland a háború vége előtt jó négy esztendővel volt, és nevezetes, parancs ellenére történt győzelmeim is nem sokkal ezután történtek, de csak hosszú évekkel a háború befejezése után kaptam meg azt a híres Mária Terézia Rend Nagykeresztjét, és a hasonlóképpen katonai érdemeimért kijárt titkos tanácsos címet. Amíg jó barátom és jóakaróm, Daun élt, bármit javasolt annak érdekében, hogy nyerjem el végre méltó elismerését érdemeimnek, a főgenerálisok, köztük talán leghatározottabban Lacy gróf, minduntalan elgáncsolták. Hanem amikor Daun után Lacy lett a Haditanács elnöke, mindent megkaptam. Lehetséges, hogy Lacy attól félt, hogy én leszek idővel a Haditanács elnöke, holott ő pályázott e legmagasabb székre. Amikor elérte, talán jóvátételként javasolt mindarra, amit előzőleg megakadályozott. Ki tudja. Amikor azután Lacy öreg lett és beteg, lemondott az elnökségről, és utána mégis én lettem az elnök.

Amíg győzelmet győzelemre halmoztam és hadisarcokkal gazdagítottam a kincstárat, nekem folyvást gondjaim voltak. Nagy családú embernek mindig pénzgondjai vannak. Igazi otthonom sem volt. Én a háborúkban jártam, feleségem korábban, amikor tudott, követett, nemegyszer a kis gyermekekkel. Később ez már lehetetlenségnek bizonyult. Akkor ideiglenes otthonokat kellett keresni. És közben én nagyon jól tudtam, hogy feleségem szereti a szép ruhákat, szereti a csillogó társaságot, a kellemes életet. Mindezt csak később juttathattam neki, amikor már arra is gondolhattam, hogy végre valami vagyont is gyűjtsek. Nem voltam rest soha birtokadományt kérni, ha úgy éreztem, kijár ez nekem. De sokáig hiába kértem. Amikor már különböző hivatali méltóságokat töltöttem be, megérkeztek a birtokok is – hadiérdemeim miatt. Ezt a futaki uradalmat is így szereztem. De még pereskedni is kellett érte, mert úgy adták nekem, hogy nem vették észre – mások öröksége. Végül is az enyém lett, de méltányos volt kielégíteni a jogos igényeket. Erre a királyi adományra tehát sok pénzt fizettem rá. Igaz, hogy más adományokból ki tudtam fizetni. Akkor azután felépíttettem ezt a szép kastélyt. Nem túl nagy, nem olyan királyi, mint Esterházyé vagy Grassalkoviché, de azért mégsem nyomorúságos. Magam terveztem a kertjét is, bútorzatát is. Még ezt a bagolyszobrot a sarokban is én magam vásároltam Bécsben, és én vésettem alá a feliratot: „Fuit Ilium” Vergiliusból van: „Trója csak volt már”. Ez így együtt igaz: a bagoly a maradandóság képe, alatta a mondat a múlandóságról beszél. Megmaradunk és elmúlunk, páterkám. Megmaradunk, akik voltunk, és közben folyton másokká leszünk, amíg egyszer végül nem leszünk, de valahogy akkor is vagyunk. Amit most elmondtam magának, megmarad magában akkor is, amikor én már odalent nyújtózkodom.

De erről a másokká leszünkről jut eszembe, hogy amikor már mindent elértem, még mindig köznemes voltam. És akkor egyszerre gróf lett belőlem, sőt birodalmi gróf, sőt bekövetkezett a számomra legmulatságosabb megtiszteltetés. A nagyon megtisztelő oklevélben, amely engem birodalmi grófságra emel, a felséges akarat úgy rendelkezik, hogy ezt a grófságot nem is én kaptam, hanem visszamenőleg rég megboldogult elődeim, vagyis úgy kell tekinteni, mintha már négy felmenő elődöm lett volna birodalmi gróf. Hogy ehhez ott a boldogságos túlvilágon mit szól félig vitéz, félig kupec édesapám, aki nagy nehezen kiverekedte a nemesi ármálist, mit szól nagyapám és dédapám, ez a két derék protestáns prédikátor, akik nehéz életükben annyi átkot szórtak császárra és birodalmi grófokra, és legfőképpen mit szól az az ismeretlen negyedik előd, aki minden bizonnyal nyomorúságos felvidéki parasztjobbágy volt – hát azt én nem tudom. Ha szokás nevetni a túlvilágon, bizonyára igen jót nevetnek.

Én tehát végül is gazdag, a legelőkelőbbekkel egyenrangú, káprázatosan nagy hatalmú arisztokrata lettem, akinek a házában megfordult mindenki, aki csak számított a birodalomban. Ugye tudja, ki az a Mozart? Hát ez a Mozart nemegyszer zenélt az én szalonomban. A végre megszülető magyar irodalom költői és elmélkedői lelkesen ajánlották nekem műveiket. Leányaim grófokhoz és hercegekhez mentek feleségül, a fiam gróf – és herceglányokat vettek feleségül. Feleségem elérhette, hogy belső udvarhölgy lett belőle. És végül azt is megértem, hogy Mária Terézia egy délután vendégségbe jött mihozzánk egy csésze teára. Szegény Trézsi, ez volt az egyik utolsó látogatása. Tíz évvel ezelőtt volt, 1780-ban. Akkor is éppen haragudott rám. Egész életében haragudott rám, és minden évben legalább egyszer megdorgált, de mindvégig elhalmozott szeretetének jeleivel. Akkor azért haragudott rám, mert elhatározta, hogy a hadseregnél bevezetteti a hittan tanítását, hadd legyen ájtatosabb a legénység. Én meg, mint a Haditanács elnöke, tiltakoztam ez ellen, mondván, hogy van éppen elegendő egyéb dolga kiképzés alatt a katonának. Szép dolog a hit, de a katonaság nem teológiai tanfolyam. Trézsi nagyon haragudott rám. De miután évek óta ígérte, mégis eljött egy csésze teára, talán érezte, hogy ha nem jön, többé nem jöhet. Nem sokkal később érte el a halálos betegség. Úgy gyászoltam, mint a legközelebbi hozzám tartozót.

De József császárunk jobban tudta, ki vagyok. Már előbb is, amikor anyjának társuralkodója volt, jobban megértett engem, ő akarta azt is, hogy a Haditanács elnöke legyek. Hallgatott rám mindvégig a legtöbb kérdésben. Egyetlen igazi ellentét volt köztünk, ugyanaz, ami annak idején Daunnal: a magyar nemzet önállósága. Végül most már ő is belátta, hogy nekem van igazam. Nemrég kaptam a hírt, hogy betegágyán visszavonta a német nyelvi rendeletet.

Nagyon félek, hogy ő fog hamarabb meghalni, pedig harminc évvel fiatalabb, mint én.

Meséljek valamit civil méltóságaimról is? Én katona voltam. De néha egyebet is rám parancsoltak. A húszévnyi háború után és mielőtt a Haditanács elnöke lettem, előbb Erdély, azután Galícia kormányzója voltam. A népnyúzó tisztviselők és az uzsorások nem szerettek. Azok az udvarbéliek, akik engem keménykezű, rémületterjesztő katonai diktátornak küldtek, azok sem szerettek. Nem is voltam sokáig sem itt, sem ott civil tisztviselő, de az erdélyi nemzetségek később beadványt beadványra halmoztak, kérve az odafentieket, hogy küldjenek vissza engemet erdélyi kormányzónak, a galíciai lengyelek emléktáblát állítottak, amit máskor csak halottaknak szokás, a moldvai csángók énrólam nevezték el Hadikfalvának egyik lakóhelyüket. Amíg én voltam a kormányzó, nem volt Horia-Kloska-lázadás, nem volt Galíciában lengyel felkelés. Amikor utánam olyan kormányzó jött, amilyet Bécsben kívántak, Erdélyben elkezdődött a nyomorból támadt szörnyűséges vérontás, Galíciában pedig egy olyan felkelés, amely már-már háborúra emlékeztetett. De civil érdemeimért nem kaptam sem kitüntetést, sem dicséretet, csupán ismeretlen embermilliók zártak a szívükbe. Talán ez sem kevesebb.

Hadd meséljem el találkozásomat a főellenséggel, II. Frigyes őfelségével, a porosz királlyal. Ez azelőtt történt, hogy újra meg nem gyűlt a bajunk egymással. Hiszen tudja, az utolsó porosz háborúban, amikor Frigyes azt hitte, egyetlen csapással elhódít annyit, amennyit tud, Lacy, Loudon meg én úgy megvertük őfelségét, hogy kénytelen volt visszavonulni és békét kérni. De a háború előtti években nagyon barátkozott Józsefünkkel, aki akkor még trónörökös és társuralkodó volt. Egy ízben látogatóba is eljött Józsefhez. A vendégeskedésre én is hivatalos voltam. Nagyon érdekelt ez az ellenség, aki annyira ért a hadakozáshoz, habár végül is mindig belebukik okvetetlenkedéseibe. Érdekes lett volna elbeszélgetni a közös emlékekről, például arról, hogy ifjan találkoztunk Savoyai Jenő előszobájában, meg arról, hogyan csúsztam ki a kezeiből Berlin után, és miképpen nem sikerült elfognia Teplitzben. Gondoltam, hogy nagyon haragudott valamikor énrám, de nem hittem, hogy ellenszenvét annyira megőrizze, mint ahogy furcsa jelét adta.

Amikor Frigyes megérkezett, József bemutatta neki a vendégeket. Lacy volt az első, mint a Haditanács akkori elnöke. Frigyes szívélyes mosollyal, azzal a nevezetes hidegen-gúnyos, zárt ajkú, de most mégis barátságosnak ható mosollyal fogott kezet Lacyval. Loudon nevére előbb önkénytelenül savanyú arcot vágott, úgy látszik, eszébe jutott, hogy kezdetben neki ajánlotta fel Loudon a szolgálatát, s amikor nem lehetett porosz generális, elment poroszverőnek. De azután hangosan elnevette magát, és felkiáltott: „Áhá, ön az!” Utána következtem én. József mondta a nevemet, mire Frigyes kérdően az arcomba nézett, és szó szerint ezt mondta:

– Mintha valahol olvastam volna az ön nevét is.

Így akart megalázni, így akarta jelentéktelenné tenni mindazt, amit nem tudott megbocsátani nekem. Azt hiszem, Berlin megsarcolása fájt neki a legjobban.

Az egész vendégeskedés alatt egyetlen szót sem szólt hozzám. Este az operában mögötte ültem. Ekkor egyszer hátrafordult, és megkérdezte, mennyire kedvelem a francia zenét. Nyilván azt hitte, hogy a köreiben oly rossz hírű magyar huszár azt se tudja, mi a különbség a pikula és a hárfa között. Én a kérdésre szabatosan válaszoltam, mondván, hogy becsülöm Lullyt, de azért a mi Haydnunkat összehasonlíthatatlanul nagyobb muzsikusnak tartom, különösen szimfóniáit kedvelem. Úgy fordult el, mintha megsértettem volna. Még ebben is csalódást okoztam neki.

Amikor a rövid vendégeskedés után hazautazott, különböző ajándékokat osztogatott a tábornokok között. Lacy-nak két pompás ló jutott, Londonnak már csak egy gyűrű. Énfelettem elnézett, mintha ott se lettem volna.

Tagadhatatlan, akkor nagyon bosszantott ez a semmibevevés. Olyan keserűséget éreztem, mintha hiábavaló lett volna, amit tettem, még az ellenség sem vette észre. Azóta büszke vagyok rá. Azóta megértettem, hogy engem vett legjobban észre, de nem volt igazán nagy ember, mert képes volt ilyen kicsinyes bosszúra.

És most már ő is halott Lacy sem él már. Józsefünk haldoklik. Én sem élhetek sokáig. Fuit Ilium. Csak az vigasztal, hogy Loudon sok szépet fog mondani a ravatalomnál, és azután egyszer ő is meghal.

Most már csak ennek a sebesülésnek a történetét kell elmondanom. Ez most történt. Nem maradhattunk ki az orosz-török háborúból. Ha a török hatalom megveri az orosz cárt, akkor újra észak felé lendül, és kezdődhet elölről a török veszedelem. Különben is szövetségi szerződés kötött, hogy ha az oroszok háborúba keverednek akár a poroszokkal, akár a törökökkel, mi mellettük állunk. Így parancsolja ezt a józan ész is. Ahol német veszedelem és török veszedelem lóg mindig a levegőben, ott az orosz a természetes szövetség. Így be kellett lépnünk három évvel ezelőtt a török háborúba. Én megcsináltam a haditervet. József lelkesedett érte, Lacy helyesnek tartotta. Azután megindult a háború József személyes vezetésével, és mellette az öreg Lacyval, mint fő katonai tanácsadóval. És semmit sem tartottak be a terveimből, mire a törökök elkezdték hátra nyomni a mieinket. Lacy betegen hazament, és meghalt. József belebetegedett, és hazament haldoklani, a hadseregnél teljes volt a fejetlenség. Akkor József levélben kért, hogy mentsem, ami menthető. Igaz, 79 éves is elmúltam, de most már végképp kiderült, hogy mindig nekem volt igazam. Tehát legyek én újra a fővezér, és hajtsam végre eredeti tervemet.

Mi tagadás, én haboztam. Semmi kedvem sem volt egy sikeres élet végén vesztes háborúval csúffá tenni a híremet. De közben jöttek a hírek menekülő tömegekről, felgyújtott falvakról. Otthagytam hát a kényelmes elnöki széket, ahol az ember asztal mellett tervezi a háborút, és lesiettem Belgrád alá. Csúnya egy helyzet volt ott. A fegyelem felbomlott, az élelmezés szinte megszűnt, a katonák versenyt raboltak az ellenséggel.

Két hét alatt rendet csináltam. De ehhez mindenütt ott kellett lennem. Megint a személyes példaadás eszközéhez kellett folyamodnom. És főleg magamnak kellett felderítenem, mert csak a saját szememnek hihettem.

Két hét múlva megkezdhettük az előrenyomulást. Magamnak kellett megnéznem a terepet. Egy kis huszáralakulattal belovagoltam a tájat. Akkor csapott ránk egy szakasznyi török gyalogos. Átlőtték a lábamat. Ha leesem, végem, és ami több, vége a haditervemnek. Nem estem le, kardot rántottam, és rohamot vezényeltem. Még két kisebb sebet kaptam, de a törökök felét levágtuk, a másik fele elmenekült. Én pedig nyeregben érkeztem haza, és kiadtam a parancsot az előnyomulásra, amely a tervem alapján pontosan végrehajtható volt. Akkor azután jöhetett a felcser, és kötözhetett.

Két nap múlva a sikert is, a sebesülést is tudták Bécsben. Négy nap múlva megérkezett Loudon, kedves szóval és a beteg József szomorú hangú levelével, amely nagy részvéttel idős koromra és sebesülésemre, tudatja, hogy immáron itt az ideje nyugalomba mennem. Az elnöki széket és a hadsereg vezetését Loudon átveszi tőlem. Át is vette. Én hazautaztam, ő pedig az én terveim alapján megnyerte a háborút. Milyen sok szépet fog mondani a temetésemen!

Hát így történt ez, papocskám. És most itt ülök, még csak nevetni sem merek, mert akkor fáj a seb a lábamon. Nyolcvanéves vagyok. Minden bizonnyal öreg ember. Csak éppen sohase jöttem rá, hogyan is kell megöregedni. Sokan arról veszik észre az öregséget, hogy kihull a hajuk. Az én hajam egy háborús tífusz következtében hadnagy koromban kihullt, huszonöt éves fővel ugyanúgy nem volt haj a parókám alatt; mint most. Mások a csúzt, a podagrát vélik az öregség jelének. Én a török háborúban, harmincéves korom előtt egy életre kiérdemeltem a csúzt. Amikor mások tábornoki rangban elkezdtek kopaszodni, kezdett fájni a derekuk, és sóhajtottak, hogy bizony ez az öregség, én nagyokat nevettem, hiszen nekem már fiatalon kijárt mindez. A gyomrom ifjúkoromban igen kényes volt, gyakorta fájt. A tábori ennivalók azután úgy megedzették, hogy máig is a gulyás a kedvenc ételem. Az asszonyokról, mondtam, nem beszélek. Effélével minél idősebb az ember, annál kevésbé illedelmes büszkélkedni. Hogy a lovat megülöm, azt sebesülésem története után nem kell bővebben bizonyítgatni. Voltaire-t jobban szeretem, mint az egyházatyákat, a mi új magyar poétáinkért pedig egyenest lelkesedem. Pedig mégis nyolcvanéves vagyok, tehát minden bizonnyal öregember, akinek az eddigi tapasztalatok szerint nagyon sok földi ideje nem lehet hátra. Vagy talán azért nem érzem a kort, mert nem volt üres az életem. Hát nem volt üres. Szép élet volt ez, papocskám, érdekes, színes élet. És tudja, aki sohase félt a haláltól, az még a sírja szélén is elmondhatja, hogy az övé volt az élet. Töltsön még egyet, páterkám, magának is, és koccintsunk a bátor emberek szép életére.

Visegrád, 1967. április

ZÁLOGOSDI BÉCSI MÓDRA

ELSŐ FEJEZET

Az ezerhatszázas esztendők vége felé nevezetes hivatal volt Bécsben az Új Szerzemények Bizottsága, avagy akkoriban közismert latin nevén: Neoacquistica Commissio. Egyemeletes sárga épületben tevékenykedett ez a bizottság, egy szűk és görbe utcában, nem messze a császári rezidenciától. Kapuján ki-be jártak a kérelmezők és a beidézettek. Az átellenben levő beszálló vendéglőben mindig lakott néhány, Magyarországról érkezett nemesúr; kocsiszínjében sok mérföld sarát mosták a hintókról a kocsimosók. Az istállókban a legbüszkébb paripák mellett göthös gebék tanúskodtak arról, hogy a nevezetes hivatalt szegény hétszilvafás nemesek ugyanúgy látogatják, mint a nagyon gazdag földesurak. Csaknem minden ügyfél magyarországi volt. Az Új Szerzemények Bizottságában ugyanis a magyarországi földbirtokok ügyeit intézték; itt könyvelték el, milyen birtokokat koboztak el a megbízhatatlan és folyvást rebellióra kész uraktól, itt tartották nyilván, hogy az elmúlt két évtized folyamán miféle földeket vettek vissza a törököktől, itt döntötték el, hogy az arra érdemesnek tartott kérelmezők birtokadományokban részesüljenek-e. Azt is itt jegyezték fel titkos jegyzékekre, hogy Magyarországon kik tartanak kapcsolatot a bujdosó kurucokkal, kik vallanak felforgató eszméket, és kik imádkoznak valamelyik protestáns hitfelekezet templomában. A protestáns vallások szabadságát ugyan több törvény is kimondotta, de minden protestáns és különösképpen a kálvinista, gyanús volt a bécsi hivatalok előtt. Úgy vélték, hogy az ilyen nem tiszteli kellőképpen az isten kegyelméből uralkodó császárt, aki a törököktől végre nagy részben megtisztított Magyarországon, mint Szent István és Hunyadi Mátyás utóda, igyekezett minél több adót behajtani, katonát állíttatni és főleg gabonát és vágómarhát olcsón felhajtatni a bécsi és egyéb ausztriai vásárokra.

Fontos hivatal volt tehát az Új Szerzemények Bizottsága. Kérelmezők, panaszosok, hangos szavú jogászok és halk szavú besúgók adták egymásnak a kilincset egy-egy „consiliárius úr”-nak szólított magasabb rangú tisztviselő ajtajánál; mások hosszan álldogáltak a cancellistáknak – nevezett írnokok asztalai előtt. Nagy pénzek cseréltek itt gazdát megvesztegetések céljából, vagy egyszerű baksis címén. (A consiliáriusnak aranypénz járt, mert nagy úr volt, a cancellistának ezüst, mert alig volt úr, az ajtók előtt álló darabontnak pedig csak rézpénz, mert egyáltalán nem volt úr.)

A magyarországi kérelmezők vagy panaszosok kezdetben nehezen mozogtak a hivatal útvesztőiben. Idegen volt számukra ez a hivataloskodás. Itt mindent írásba kellett foglalniok, az írást iktatniok kellett, majd írnokon, előadón át kísérgették, mígnem átvehették az ugyancsak írásba foglalt határozatot valamelyik döntő szavú tanácsos úrtól. Otthon a megyében vagy elintézték a dolgokat, vagy nem, de minden sokkal barátságosabban folyt. Igaz, hogy az otthoni bíróságokon olykor évszázadokig is eltartott egy birtokper, de az inkább játék volt: felek, prókátorok, bírák kitartó játéka, amelyben az volt a virtus: ki tud minél több új perhúzó okot kifundálni; az se volt baj, ha végül is a per tárgyát képező egész ingatlan ráment a költségekre.

Ebben a sárga bécsi épületben azonban komoran és unalmasan folytak az ügyek. A kérelmeket elolvasták, megtárgyalták, és ha a kérelmezőnek jó szerencséje volt, akkor nagy értékű földbirtokot kaphatott azokból a királyi javakból, amelyeket a törököktől vettek vissza, vagy a rebellis Thököly párthíveitől koboztak el. Volt néhány szerencsés kérelmező, aki igazolni tudta, hogy a töröktől megszabadított birtok az ő elődeié volt. Az ilyen némi illeték lefizetése után visszakapta a családi birtokot, miután az illetéknél nagyobb összeggel rábírta az illetékeseket, hogy bizonyítékait hiteleseknek fogadják el. De a legtöbb egykori birtokos dédleszármazottja nem tudta bizonyítani igényjogosultságát, hiszen a családi iratok nagy része a törökvészes időkben elveszett; meg aztán itt igen sok iratot kértek a jogcím igazolására. Bizonyítani kellett, hogy a szóban forgó földdarabot törvényes úton szerezte-e az előd? Tehát be kellett mutatni az eredeti királyi adománylevelet vagy az adásvételi szerződést. Továbbá igazolni kellett, hogy a vagyonszerző valóban a kérelmező törvényes elődje volt-e. Ehhez pedig a keresztlevelek és házasságlevelek egész garmadája volt szükséges. Ennyi irata igen kevés családnak maradt meg a tűzvészekkel és menekülésekkel teljes két évszázad után. Ha pedig nem maradt meg, alig lehetett utólag beszerezni, mert a régi plébániákkal együtt az anyakönyvek is elpusztultak. Ilyen módon még azok is, akiknek pedig törvényes öröklött joguk lett volna egyik-másik földbirtokra, inkább saját érdemeikre hivatkoztak, ha adományt akartak kapni. Még inkább ezen a címen kérték az adományt azok, akiknek nem is volt semmiféle öröklött joguk a föld birtoklására. A bizottságban pedig minden beadványt elolvastak, megtárgyaltak, és úgy döntöttek felőle, hogy a döntés a lehető legelőnyösebb legyen a Bécsben székelő legkegyesebb I. Lipót császár és király udvarának politikája szempontjából. Jól tudták az udvarban, hogy a birtokok adományozása és a birtokkérelem megtagadása fontos politikai tevékenység. Ezért is állították a Neoacquistica Commissio élére magát Kollonics Lipót püspök urat, a császári politika egyik legeslegfőbb szakértőjét, a birodalom pénz- és gazdasági ügyeinek nagy tekintélyű intézőjét. A bonyolult ügyek végső fokon mind magához Kollonich püspökhöz futottak be, és ő úgy döntött, ahogy az a legmegfelelőbbnek látszott a birodalom pénz- és gazdaságpolitikájának szempontjából.

1690. július 17-én szokatlan indokolású kérelem érkezett az Új Szerzemények Bizottságához. Már az is feltűnt, hogy nem latinul, hanem németül íródott, noha a magyar nemesek általában görcsösen ragaszkodtak a maguk körmönfont latin nyelvéhez. A német nyelvű kérelmeket a bizottsági urak eleve jó szívvel vették kezükbe, már csak azért is, mert aki németül kérelmez, az már ezzel is jelét adja hűségének. A német nyelvű kérelem íróját Báthori Lászlónak hívták, és egri lakos volt. Eger ekkor már három éve felszabadult a török fennhatóság alól, s azóta éppen elég egri kérelmező fordult meg a bécsi hivatalban, Báthori László nevét azonban mindaddig nem ismerték. Nos, a kérelemből kiderült, hogy csak három éve hívják Lászlónak, mert csak három esztendeje keresztelkedett meg, s ezt a nevet a keresztségben nyerte. Azelőtt mohamedán volt, és Báthori Mohamed névre hallgatott. Foglalkozásra nézve pedig alajbég volt a szultán hadseregében. Az alajbégről tudni való, hogy magas katonai méltóság, viselője a hadsereg élelmezésével foglalkozott, és katonai pénzeket kezelt. Mohamed alajbég Eger város török helyőrségének volt gazdasági fősáfára.

A nevezetes kérvényben előadta, hogy amint a keresztény hadak megszabadították Eger városát az átkozott pogányoktól, ő azonnal felvette őseinek keresztény vallását, s ezenkívül három jelentékeny érdeme van arra, hogy a kegyes Lipót császártól birtokadományt kapjon.

Mindenekelőtt nyomatékkal hívta fel a figyelmet arra, hogy mint alajbég rendkívül hűtlenül kezelte a török hadsereg vagyonát, s ezzel hatékonyan gyöngítette az egri török helyőrség ellátását. Ennek következtében a keresztény hadak könnyebben vehették be a várost. Felajánlotta, hogy nagyszámú tanúval bizonyítja, milyen rossz volt a katonák élelmezése, mennyit méltatlankodtak a janicsárok és a szpáhik. Mindennek természetesen ő volt az oka, hiszen az ő feladata lett volna az élelmezés. De ha kétségbe vonnák, hogy ezt szándékosan tette, ha valaki azt állítaná, hogy akkorra már nem volt elegendő pénz a kellő ellátásra, ő bizonyítani tudja, hogy a Sztambuli Szultáni Hadipénztárból megkapta a szükséges piasztereket, de az összeg nagy részét elsikkasztotta, s így a szultáni sereg ellenálló képessége erősen meggyöngült. Felhívta a figyelmet arra is, hogy ez a magatartás, melyet hosszú időn át tanúsított, rendkívül életveszélyes volt, mert ha véletlenül a hasa vagy a beglerbég tudomására jutott volna, úgy kétségtelenül karóba húzzák, még mielőtt a keresztény hadak megszabadítják a várost. Márpedig ha őt karóba húzzák, akkor nyilván megjavult volna Eger védőinek ellátása, és Eger talán még mindig az átkozott pogányok uralma alatt nyögne. Tehát már ez az indok egymagában is elegendő jogcím a birtokadományhoz.

Van azonban még két nem kevésbé fontos indoka. Ezek közül a lényegesebb az, hogy Eger ostroma idején, amikor a török hatóságok összefogdosták a város keresztény lakóit, sőt a tekintélyesebbeket ki is végezték – mert minden keresztényt gyanúsnak tartottak, hogy összejátszik az ostromlókkal –, ő, Báthori Mohamed, saját lakásának pincéjében jó néhány keresztény családot rejtegetett és táplált mindaddig, amíg a császári csapatok be nem vonultak a városba, és meg nem szabadították az üldözötteket a halálveszedelemből. Fel is sorolt néhány nevet, hallgassák ki őket, ha nem hisznek neki. Hanem még ezen két jelentékeny cselekedeten túl is szolgálta ő a város lakóinak érdekeit. Igen sok egri lakostól vett át megőrzésre különböző vagyontárgyakat. A bujkáló keresztények ugyanis nem vihették magukkal értékeiket, mert ez akadályozta volna őket a rejtőzésben. Ezek – mivel valamennyi keresztény nem bújhatott el Báthori Mohamed pincéjében – más pincékben lapultak meg, vagy házról házra menekültek, és jóindulatú törökök vagy mohamedán vallású, s azóta megtért magyarok segítették rejtőzésüket. Közben pedig ő, Báthori Mohamed vigyázott aranyaikra és egyéb drágaságaikra. Csatolt is a kérelemhez két nyilatkozatot, amelyben a szóban forgó személyek tanúsították, hogy valóban, Eger ostroma idején, pénzvagyonukat megőrzésre átadták Báthori Mohamed alajbégnek, s a császári hadak bevonulása után hiánytalanul vissza .is kapták tőle.

A cancellista, aki először kapta kézhez a beadványt, nem tudta, mit tegyen vele. Mosolyogva csóválta a fejét, és bevitte hivatalfőnökéhez, Müller consiliáriushoz. Mikor a kedélyes, kövér tanácsos úr végigolvasta a bonyolult alázatossággal írt kérvényt, hátradőlt karosszékében, és úgy nevetett, hogy egész teste rengett belé.

– Hát ilyet még nem olvastam! – mondta, s még mindig zihált a nevetéstől. – Hogy valaki azért kérjen jutalmat mert sikkasztott.

A cancellista együtt nevetett főnökével, illendőségből is de azért is, mert az eset valóban alkalmas volt arra, hogy társaságban majd mulatságos hivatali esetként számoljon be róla. Mégis volt némi aggodalma:

– Azért utána kellene nézni, tanácsos úr. Ha tényleg keresztényeket mentett meg és keresztények vagyonát őrizte hűségesen, akkor talán valami kis adományt kaphatna. Az ilyen birtokosok megbízhatóbbak, mint egy kurucokkal barátkozó kurta nemes.

A tanácsos tovább olvasgatta Báthori Mohamed kérvényét.

– Hát tudja, kedves barátom – mondta azután az írnoknak –, én ezek után nem hiszek Mohamed mester tisztességében. Aki török tiszt volt, és hűtlenül kezelte a szultán vagyonát, az megkeresztelve sem lesz hű támasza a császári politikának. De hát azért csak nézessen utána... Semmiféle ügyet sem dobhatunk félre, mielőtt ki nem vizsgáltuk. Kerestesse meg az egri káptalant, és kérjen véleményt Mohamedünkről ... És addig ne pletykázzunk az ügyről, amíg nem döntöttünk... Folyó ügyekről nem kell beszélgetni, mert minden ügyből kiderülhet valami, ami nem a kávéházban ülők füleire tartozik ...

A cancellista zavartan babrált a kezével. A tanácsos úr megjegyzése arra vall, hogy tudja, mennyire szereti érdekes hivatali históriákkal szórakoztatni azokat az ismerőseit, akikkel együtt szokta fogyasztani alkonyatkor a gyorsan divatossá vált török fekete italt. Ezekkel a pletykákkal saját fontosságát szokta hangsúlyozni, hogy lám, mi mindenbe avatják őt be a nevezetes hivatalban ...

Arra is gondolt, hogy talán a tanácsos úr rossz néven veszi a kávéházba járást, de ez önmagában talán mégsem bűn, hiszen hivatali idő után Müller is meg a többi urak is leülnek egy csésze kávéra az egykori szultáni szakács híres asztalaihoz. A múltkor maga Kollonich püspök is betért oda, és megkóstolta a nevezetes italt. Úgy látszott, ízlik is neki.

Figyelte a consiliárius arcát, s azt olvasta ki belőle, hogy nem neheztel rá, a kávéházért egyáltalán nem, de még a fecsegésért is csak úgy módjával. Csupán figyelmeztette az ifjúembert, hogy aki hivatalnok, az jól rágja meg a szavait.

Fogta hát a Báthori-féle kérvényt, és alázatosan távozott, mint aki tudja a kötelességét, végrehajtja a kapott utasítást, s hamarosan írásban érdeklődik az egri káptalannál a kérelmező kiléte és viselt dolgai felől. Közben már arra gondolt, hogy egyelőre ezt a furcsa ügyet csak bizalmas társaságban fogja elbeszélni, a kávéházban pedig legföljebb annyit fog sejtetni, hogy olyan ügy elintézésével bízták meg, amiről még csak beszélni sem szabad. Hadd tudják meg a polgárok, milyen fontos személy ő a bizottságban.

Mikor azután estefelé betért a divatos kávéterembe, amely az István-székesegyház keskeny tornyával szemközt várta a bécsi polgárokat, már maga is hitte, hogy igen fontos ügy elintézésére kapott megbízást. Így hát nagy gonddal készült arra, hogy mindig szeme előtt tartsa Báthori Mohamed László nem közönséges ügyét.

A kávéház néhány évvel azelőtt nyílt meg a nagy forgalmú bécsi téren. Azután történt ez, hogy a haldokló török nagyhatalom még egy utolsó nekifohászkodással el akarta hárítani fenyegető bukását. A meghódított terület egyre zsugorodott. A szultán egymás után vesztette el a magyar megyéket. És ekkor a kalandor természetű nagyvezír, Kara Musztafa, kockázatos vállalkozásba fogott, és merész lendülettel Bécs ellen indult, hogy elfoglalja a várost, s onnét diktálja a békét. Még egyszer végigpusztította az annyiszor feldúlt magyar Dunántúlt, felégette Moson és Sopron megye falvak, és körülzárta a császár székhelyét. A császári seregek azonban, szövetségben Sobieski János lengyel király hadaival, akkor már sokkal erősebbek voltak a szultán egykor Európát rettegtető seregeinél. Bécs jól tartotta magát, és a veszélyről értesített lengyel király gyors csapatmozdulatokkal sietett az ostromlott város segítségére. Bekerítette a nagyvezírt, úgyhogy az maga is alig tudta kivágni magát. Sátra és szolgaszemélyzete fogságba is került. A zsákmányról pedig egész Európa legendákat mesélt. A zsákmányhoz tartozott a nagyvezír konyhafelszerelése is, rejtelmes keleti ennivalókkal és ismeretlen italokkal. A foglyok között volt a nagyvezír szakácsa is, akit maga a szultán ajándékozott Musztafának, amikor elindult kalandos útjára. A szultán egykori szakácsa pedig jelentkezett a győztes keresztény vezérek előtt, s elmondta, hogy ő olyan étkeket tud készíteni, amilyenekről azok soha életükben nem hallottak. Így a lengyel király és a bécsi nagyurak győzelmi lakomáját a szultán szakácsa készítette, s mielőtt az étkeket feltálalták volna, egy szakértő bizottság előtt minden fogást maga kóstolt meg, nehogy megmérgezhesse a diadalmas hadak egész vezérkarát. De ennek esze ágában sem volt megmérgezni a győzteseket. Sőt, legnagyobb megelégedésüket akarta kiérdemelni, ami úgy látszik, sikerült is neki, mert a lakoma után Sobieski János király magához hívatta, és az urak füle hallatára kijelentette, hogy jutalmul a jó ebédért szabadon bocsátja. Csupán azt követelte tőle, hogy azonnal térjen át a keresztény, méghozzá a római katolikus vallásra, mert hiszen egy ilyen jó szakács megérdemli, hogy halála után a mennyországba jusson. Viszont megengedte, hogy megkeresztelkedése ellenében ő is kérhessen, amit akar.

A szakács mélyen meghajolt az urak felé, török módra leborult a lengyel király előtt, megcsókolta a csizmáját, és kijelentette, hogy készséggel felveszi az üdvözítő római hitet. A kegyes biztatásra viszont ő azt kéri, hogy adják neki a hadizsákmányból azt a három kocsirakomány kávét, amelynek főzéséhez itt más úgysem ért. Neki pedig engedtessék meg, hogy teljes jogú polgárként letelepedjen Bécsben, és pénzért főzhesse ezt a török italt.

Az urak nevetve helyeseltek. Ha a szultáni szakács bécsi polgár kíván lenni, ám teljesedjék a kívánsága. Megkapta szabadságával együtt a három szekér kávét és a polgárjogot, sőt miután a király és környezete számára még egy-egy csésze rendkívül erős és édes feketét főzött, annyi készpénzt is kapott aranyban, hogy a legközelebbi napokban már megvásárolhatta – természetesen már mint hithű, római katolikus bécsi polgár – azt a kis házat az István-templommal szemközt, amelynek emeletén ő maga lakott, és földszintjének tágas helyiségeiben új találkozóhelyet rendezett be a bécsi polgároknak, akik szívesen telepedtek a kis asztalkák köré, és kedvtelve szürcsölték a fekete italt. Az egykori szultáni szakács maga főzte a kávét, amelyet rabságból kiváltott törökök szolgáltak fel. Ezek is, akárcsak uruk, áttértek a keresztény vallásra, de a színhatás és az üzlet kedvéért ezután is török ruhában, fezben vagy turbánban sürgölődtek az amúgy is török ízlés szerint berendezett helyiségekben.

A kávéház csakhamar divatossá lett, különösen a hivatalnokok szerettek beülni hivatali idejük után. Találkozóhely lett, ahol ügyfelek folytattak megbeszéléseket. Itt találták meg a Magyarországból, Csehországból vagy távolabbi osztrák tartományból érkezők azokat a hivatalnokokat, akikkel beszélni szerettek volna, még mielőtt a hivatalban felkeresték őket. Itt lehetett felvilágosításokat szerezni ügyekről és emberekről, itt lehetett megtudni, hogy ez vagy az a tanácsos úr milyen kedvében volt ma, és érdemes-e holnap kihallgatásra menni ehhez vagy ahhoz a befolyásos férfiúhoz.

A magas rangú consiliáriusok éppen úgy beültek a török szakács kávéházába, mint az alacsony rangú cancellisták. És a magyar nemesurak éppen úgy itt keresték meg őket, mint a cseh iparosok vagy a stájer kalmárok. Itt bizalmasabb volt a hangulat, mint a hivatalban, és másforma, mint a magántársaságokban. A kávéházban oda lehetett ülni bárki mellé, beszédbe is lehetett elegyedni a hivataliakkal, és érdeklődni lehetett afelől, hogy mit hogyan lehetne legjobban elintézni.

Természetesen nemcsak a Báthori-ügyet intéző írnok ült a török kávéházban alkonyatkor, nemcsak a felettes tanácsos, hanem itt ült az egyik kis asztalnál maga Báthori Mohamed László úr is, aki úgy vélte, hogy helyes lesz, ha kipuhatolja, kik intézkednek az ügyében. S az sem lesz ártalmára, ha okosan beszélget velük itt a sok fecsegéstől hangos és mégis annyi titkot megőrző félhomályos helyiségben, amelyre ilyenkor alkonyattájban már a sarokban álló nagy bronzkandelláber piros gyertyái vetettek fényt és árnyékot.

Mikor Báthori belépett a kávéházba, a felszolgáló török férfiak azt találgatták, vajon miféle szerzet ez a nyilván előkelő vendég. Hátrafésült haja, amelyet görbe fésű tartott egybe, magyar nemesre vallott, kezében tartott, drágakövekkel ékes forgójú meggypiros süvege is ezt látszott igazolni. Szétálló macskabajusza és kövér arcát vékonyan keretező fekete szakálla inkább osztrák urat sejtetett. Kaftán hosszúságú, prémmel szegélyezett, arannyal kivarrt zöld köntöse, amely ugyancsak meleg lehetett a júliusi kora estében, lengyel ízlésről tanúskodott. A hosszú felsőruha alól pedig óriási lovassági csizma meredt elő, amilyet zsoldostisztek szoktak viselni. De a görbe kard, amely az idegen úr széles övén lógott, egyáltalán nem emlékeztetett a zsoldosok fegyverére, inkább török vagy még inkább arab munkának tetszett.

Mindenesetre gazdag úrnak látszott, akitől bőséges baksis telik ki, tehát három török felszolgáló is sietett eléje, ő pedig kényelmesen letelepedett az egyik asztalka mellé, és amazok legnagyobb meglepetésére törökül szólalt meg. Kért egy rendkívül erősre főzött csésze kávét, s kifejezte óhaját, hogy magával az egykori szultáni szakáccsal kíván beszélni. Siettek is a felszolgálók, és jött is azonnal a fő török, fején piros fezzel, lábán hegyes papuccsal, de mellén nagy aranykereszttel, amely azt volt hivatva tanúsítani, hogy a kávéval kereskedő bécsi polgár nem pogány hitű mozlim, hanem igaz katolikus.

Csakhamar tisztázódott is, hogy ki is volna a törökül beszélő vendég. Báthori továbbra is törökül suttogott, mert ez volt az a nyelv, amelyen legkevésbé hallgathatták ki őket. Arról volt ugyanis szó, hogy Báthori megkérte a mindenkit ismerő kávést, tudja meg az itt üldögélő hivatalnokoktól, ki intézi az Új Szerzemények Bizottságához benyújtott kérvényét. Természetesen kilátásba helyezte, hogy szolgálatait illő módon jutalmazza.

A kávés számára egyáltalán nem volt újdonság, hogy effajta ügyekben hozzá fordulnak. Meg is ígérte, hogy talán már holnap válaszol. Azután érdeklődött, hogy hol lakik Báthori. Ez elmesélte, hogy bizonyos Vollandt nevű polgár magánlakásán szállt meg. Ez a Vollandt igen előkelő lakást tartott, és szobáit előkelő uraknak adta ki drága pénzen. Annak idején nála laktak a török követek is, ha Bécsben jártak. Vollandt mester jó pénzért ellátást is ad, sőt ha a vendég megszorul, uzsorakamatra kölcsönnel áll rendelkezésre. Természetesen csak akkor, ha a vendég megfelelő biztosítékot tud adni. De Báthorinak nem kellett kölcsön, volt neki még elég pénze alajbég korából.

A kávéstól megtudta, hogy Vollandtnál nemcsak előkelő urak szállnak meg. Az előkelők a drága utcai szobákat kapják. Van azonban a Vollandt-házban néhány udvari szoba is, szerény berendezéssel, ide szállnak azok a polgárok, akik ügyeik elintézésére kénytelenek néhány napra Bécsbe jönni. Ezeknek, ha kell, Vollandt ügyvédet is szerez, sőt ha kell, tanúkat is.

– Miért nem mennek a polgárok beszálló vendéglőbe? Ott szemben a Commissióval is van egy – mondta Báthori.

A török tudta, miért nem.

– A beszállókban rendszerint az utazó nemesek laknak; abban a szállóban, a Commissióval szemben meg éppen a magyar nemesurak. Ezekkel pedig a polgárok nemigen szeretnek együtt étkezni, mert kötekedő emberek. Az a polgár ott – fejével egy szomszédos asztal magányos vendége felé intett – szintén Vollandtnál lakik. Egy hete szeretne már bejutni Kollonich elé, de valamiért húzzák-halasztják a kihallgatását. Mindennap szomorúbb lesz a várakozástól. Az is Magyarországról jött.

Báthori azonnal elhatározta, hogy megismerkedik a magányos, sovány és méla arcú polgárral. Annak is a Commissióval van dolga, az is Vollandtnál lakik, nyilván megbántva érzi magát, mert nem kerül sorra; – talán hasznos lesz szót váltani vele.

Mikor a török elbúcsúzott tőle, Báthori a felszolgálónak kifizette a kávét, ezüstpénz borravalót adott – amitől az földig hajolt előtte –, azután felállt, és indulni készült, de a szomszéd asztal előtt megállt, mintha most ismerné fel a sovány férfiút. Magyarul szólította meg:

– Nemdenem? Mi egy helyütt lakunk? A Vollandt-házban...

Amaz meglepetten tekintett fel, és erősen németes kiejtéssel válaszolt:

– Igen, igen, ott van az én lakás, de én az úr még nem lát, nem ismer...

Báthori azonnal németre fordította a szót:

– Pedig hasonló ügyben járhatunk, mert ma a Neoacquistica Commissiónál is találkoztunk.

Amaz még zavartan, de barátságosan és udvariasan felemelkedett, s németül biztatta az idegen urat, hogy parancsoljon helyet foglalni az asztalnál.

Láthatólag meghatotta az ékesen öltözött férfiú leereszkedő modora.

Báthori kezet nyújtott és bemutatkozott:

– Báthori.

Ez a név még a külsőnél is jobban meghökkentette a másikat. A nevet nagy történelmi családok viselték: fejedelmek, nádorok, sőt egy lengyel király is. Talán ez a lengyeles köntös is a királyi rokonságra vall. Félszegen fogta meg a kinyújtott kezet, és halk hangon mondta meg, hogy őt Offenreiter Gotthold Alajosnak hívják, és Magyaróvár városának a polgármestere.

Báthori otthonosan ült az asztal mellé, és biztatta Offenreiter Gotthold Alajost, hogy üljön csak le ő is nyugodtan. Magához intette a közelben ólálkodó felszolgálót, és rendelt még két csésze feketét. A másik ugyan szabadkozni szeretett volna, hogy egyet már ivott, és ártalmas dolog többet inni a török italból, de Báthori oda se figyelt, s az így megvendégelt polgármester nem merte visszautasítani az előkelőnek látszó úr meghívását, hiszen talán hasznos is lehet ha összebarátkozik vele.

– Hát miféle ügyben járatos ön? – érdeklődött kedélyes hangon Báthori, figyelve közben a másikat. A polgármester tetőtől talpig fekete öltözéket viselt, arca sápadt volt, bajusza vékony, rövid szakálla ősz, ajka keskeny, szeme hunyorgó. Kezei igen finomak voltak, ujjai hosszúak és könnyen mozgók. Ebből Báthori kisejtette, hogy valami finom ipart űzhet vagy űzhetett, mielőtt polgármester lett belőle. Valóban: Offenreiter mester azelőtt aranyműves volt.

– Nehéz ügy, nehéz ügy – morogta a kérdésre, és újra sóhajtott, de láthatóan jólesett neki, hogy végre valaki egyáltalán érdeklődik Bécsben az ügyük iránt. – Nem az én ügyem, hanem a városé, Óváré. Húzódik. Már Ponciustól Pilátusig küldözgettek. Voltam Esztergomban, a prímási hivatalnál, voltam Pozsonyban a kamaránál, most ideküldtek, hogy a Commissiónál intézik el. Itt azt mondták, hogy személyesen Kollonich püspök úrra tartozik, ahhoz meg sehogy sem tudok bejutni. De hát az ördög hallott ilyet! – és itt felemelte hangját – Óvár városa harmincezer aranyat szeretne fizetni, és nincs senki, aki átvegye.

– No – mondta ki csaknem kiáltva ezt az érdeklődést eláruló egyetlen hangot Báthori –, harmincezer aranyat akarnak fizetni? És senki sem fogadja el?

– Ahogy hallja, nagyuram.

– De hát miért akarnak fizetni? És miért nem akarják elfogadni?

– Megbabonázott dolog ez – morogta a polgármester, és megint sóhajtott. – Pedig, ha eredménytelenül megyek haza, akkor a polgárok engem agyonvernek, és igazuk is lesz.

– Mesélje csak el – biztatta Báthori Offenreiter Gotthold Alajost –, hátha lehetne segíteni a dolgukon. Én eléggé ismerem a Commissió urait. Talán tanácsot adhatok, sőt talán segíthetek is.

A sápadt, sovány férfiú esedezve nézett a reménnyel biztató előkelő új ismerősre, és emígy mondotta el Magyaróvár esetét:

– Tetszik tudni, nagyuram, Magyaróvár városa valamikor a Nádasdy urak birtoka volt. Azután több mint húsz évvel ezelőtt Nádasdy Ferenc úr hűtlenség bűnébe esett. Összeszövetkezett a Zrínyi meg a Frangepán urakkal a felséges császár ellen. Fejét vették, a birtokait pedig elkobozták. Az Udvar azután 1672-ben zálogba adta Magyaróvárt, mert a török háborúhoz pénzre volt szüksége. Széchényi érsek úr – már akkor is ő volt az esztergomi prímás – adott is érte harmincezer aranyforint kölcsönt, azzal a kikötéssel, hogy amíg a császár azt vissza nem fizeti, kamat fejében ő szedi tőlünk az adót.

– Ez jó üzlet – bólongatott fejével elismerően Báthori.

– De még milyen jó üzlet – morogta keskeny ajka mögül a polgármester. – Az érsek úr azóta polgárt, parasztot egyformán nyúz az adóért. De nemcsak az adóért, ő viszi el a vásárok illetékeit, a vámokat, ő adja el a városi földek termékeit, neki szolgálnak robotot a város jobbágyai. Külön adókat vet ki, és azokat egy évben kétszer is behajtja. Volt úgy, hogy még többször is. Ha morgolódunk, azzal fenyeget, hogy zsoldosokat küld a nyakunkra. Ha valaki elmarad az adóval, arra ráfogja, hogy kálvinistákkal barátkozik, sőt maga is kálvinista. Pedig a mi vidékünkön ugyan lutheránus még csak akad, de kálvinista titokban sem létezik. Ha pedig valaki, uram bocsá’, szót mer emelni a jogtalan harácsolás ellen, arról kiderítik, hogy kurucokat rejteget... Pedig a mi vidékünkön színe sem volt soha kurucnak.

Offenreiter Gotthold Alajos elhallgatott, rágta a szája sarkát. Aztán így folytatta:

– Hét esztendővel ezelőtt egyetlen évben 3466 forintot sajtolt ki belőlünk. Azelőtt és azután se sokkal kevesebbet. A harmincezer forintját a busás kamatokkal együtt már régen megkapta, de csak nem hagyja abba. Kértük már az Udvart, hogy fizesse vissza végre azt a kölcsönt. Az Udvar talán hajlott volna a szóra, hiszen vége már a török háborúnak, itt a győzelem, a kincstárnak van pénze is. De Széchényi érsek úr megizente nekünk, hogy ne is reméljük ügyünk ilyen könnyű elintézését, ő csak akkor hajlandó visszafogadni a harmincezer forintot, ha a kamatokat is kifizeti a kincstár. Erre meg a kincstár nem hajlandó, hiszen kamatok fejében kapta az érsek úr a mi adónkat... Ráadásul három esztendővel ezelőtt Kara Musztafa serege felperzselte az egész várost. Nem maradt ott egyetlen ép ház sem. Valóságos csoda, hogy arcunk verejtékével három év alatt újraépítettünk mindent. De még közben sem hagyott békén minket az érsek úr. Van egy városi birtokunk a Szepességben: a goiszi uradalom. Az érsek úr arra hivatkozik, hogy ezt nem égette föl a török, tehát fizethetünk. És ebben az évben is kikényszerített belőlünk 1690 forintot és 40 krajcárt. Pedig higgye el, nagyuram, le vagyunk már rongyolódva. Nincs egy rendes öltő ruhánk, mert nem telik semmire. Amit dolgozunk, azt elviszi kamatba a prímás... Voltunk már nála, mutattuk foltozott csizmáinkat, ő akkor arra intett, hogy ne is vágyakozzunk földi hívságok után. Azt mondotta, hogy istenesebb dolog, ha a pénzünk az egyház szent céljait szolgálja, mintha kísértetbe vivő drágaságokat vennénk rajta. Ha meg pontosan fizetünk, biztosítjuk túlvilági üdvösségünket is ...

– Bizony, bizony – morogta Báthori, és agya sebesen járt, kereste a módot, hogy miképpen lehetne közelébe férkőzni ennek a nagyszerű üzletnek. Hiszen ha nincs aki átvegye a harmincezer forintot, itt van ő, szívesen átveszi. Biztatta a polgármestert, hogy csak folytassa. Az pedig elmondta az ügy jelenlegi állását.

– Nemrégen történt, hogy városunkba költözött egy gömöri nemesúr, bizonyos Szinmay István, akinek Óvárott éltek a rokonai. István úr unokafivérének vagy másodunokafivérének, Szirmay Pálnak több háza is volt Óvárott, udvarháza pedig ott ékeskedett a főtéren. Nos, amikor harmadéve jött a török, Pál úr nem menekült el hazulról, hanem házanépével együtt kiállt, hogy megvédje otthonát. Csak a feleségét küldte biztos helyre. El is esett ott Szirmay Pál úr, minden népével együtt. De a háza nem rongálódott meg egészen. Az özvegye fel is építtette, amikor a törökök elvonultak. Hát nemsokára megjelent Szirmay István úr, mint örökös. Tulajdonképpen perre kerülhetett volna a sor, hogy kit illet a ház, az özvegyet-e, vagy István urat. István úr azonban elállt a pertől, kiegyezett az özveggyel. Ő is kapott egy házat, abba költözött. Azóta ott él ő is Óvárott. Ezt a Szirmay Istvánt az Úristen küldte hozzánk, mert úgy érti a törvényt, mint senki, nemhogy a városban, de az egész vármegyében. Amikor meghallotta a mi bajunkat, tanulmányozni kezdte a Corpus Jurist, és kiderítette, hogy ha a kincstár nem fizeti meg a tartozást az érsek úrnak, vagy az érsek többet követel, mint ami jár neki, a polgároknak joguk van megváltani magukat oly módon, hogy a hatóságok megállapítják, mennyi is voltaképpen a tartozás. Ezt a polgárok összeadják, és kifizetik az érseknek, s ezzel Óvár szabad várossá lesz. Meg is indítottuk az eljárást, jól is kezdődött, a kamara Pozsonyban megállapította, hogy kereken harmincezer forintot kell fizetnünk. Össze is adtuk a pénzt. De nincs, aki átvegye. Esztergomban azt mondták, hogy csak akkor ismerik el a kamara megállapítását, ha Bécsben a Commissio is jóváhagyja: a kamara azt állítja, hogy nem kényszerítheti a prímást a pénz átvételére, itt a Commissiónál azt mondják, hogy ez az ügy személyesen Kollonich püspök úrra tartozik, Kollonich püspök úrhoz pedig már egy hete nem tudok bejutni. Holott eddigelé minden úgy ment, ahogy Szirmay István megmondta. Most azonban megakadtunk, megakadtunk, és nem tudom, hová forduljak.

Báthori mindebből azt hallotta ki, hogy olyan nagyon mégsem lehetnek lerongyolódva az óvári polgárok, ha a harmincezer arany forintokat össze tudták izzadni.

– Megpróbálta már pénzzel meglágyítani valamelyik tisztviselőt? – nézett a polgármester szemébe-Báthori.

– Isten ments, uram! – hőkölt hátra Offenreiter Gotthold Alajos. – Tiszta ügy a miénk, minek mocskolnék be vesztegetéssel? Szirmay István is a lelkünkre kötötte, hogy meg ne próbálkozzunk semmiféle ferde dologgal, mert ezt az érsek úr felhasználhatná ellenünk.

Báthori a fejét csóválta:

– Furcsa jószág lehet a maguk Szirmayjuk. De hát miért nem fogadnak prókátort? Miért kell a polgármesternek személyesen szaladgálnia efféle ügyekben?

– Ezt is Szirmay tanácsolta, és bölcsen tanácsolta, merthogy nincs olyan prókátor, akiben a város megbízhatna, amikor olyan hatalmas ellenféllel állunk szemközt, mint maga az esztergomi prímás. Szirmay azt mondta, hogy aki hajlandó pereskedni a prímás ellen, az vagy protestáns, tehát nem nézik jó szemmel Bécsben, vagy kuruc, tehát minden pillanatban bujdosásra kényszerülhet, és még az ügyet is rossz hírbe keveri, vagy pedig csirkefogó, aki amúgy is eladja magát az erősebbnek. Ezért tehát nem fogadtunk prókátort. Inkább kivárom, amíg Kollonich püspök út maga elé bocsáttat.

Báthori atyáskodóan tette nagy kezét a vékony ember asztalon fekvő sovány kezére:

– No hát majd én utánanézek, hogy miért nem akarja fogadni őeminenciája Magyaróvár polgármesterét. Holnap vagy holnapután úgyis nála leszek.

Offenreiter Gotbhold Alajos reménykedve és hálásan köszönte a szívességet. Báthori pedig amúgy is valószínűnek tartotta, hogy rövidesen összeismerkedik a Commissio uraival, és majd meglátja akkor, mit lehetne csinálni az elzálogosított város ügyében úgy, hogy mindenki jól járjon. Még az is megfordult a fejében, hogy amennyiben a felséges császár meghallgatja kérelmét, és adományt ad majd neki, egy ilyen jól adózó város birtokát is szívesen elfogadja.

Ezután magához intette a közelben várakozó törököt, fizetett, és a reménykedő polgármesterrel együtt elindult közös szállásuk felé.

Másnapra Báthori – hála a török kávés pontos értesüléseinek – pontosan tudta, melyik írnok vette át az ügyét, melyik tanácsos úrnak kell majd döntenie az ügyben. Megtudta azt is, hogy a legközelebbi jövőben megkeresés megy az egri káptalanhoz Báthori László múltját és jelenét megtudakolni. Arról is értesült, hogy Müller tanácsos úr kedélyes férfiú, nem áll megvesztegethető ember hírében, de túlságosan szigorúnak sem tartják. Báthori két tényt fontosnak tartott: Müller tanácsos úr kövér ember, és unokái vannak. Tapasztalata szerint az ilyen idős, enni-inni szerető nagyapák általában engedékenyek szoktak lenni, mert maguktól sem szeretnek semmit megtagadni, és megszokták, hogy unokáik legképtelenebb kérelmeit is lehetőleg teljesítsék. Elhatározta tehát, hogy megismerkedik Müllerrel, megbeszéli vele saját ügyét, és ha lehet, megtud tőle egyet-mást a magyaróvári ügyről is. Itt van ez a teméntelen összeg, és nincs, aki átvegye.

Előbb arra gondolt, hogy a kávéházban várja meg a tanácsost és majd szerét ejti, hogy ugyanúgy odaüljön az asztalához, ahogyan Offenreiter Gotthold Alajossal tette. De aztán megváltoztatta tervét. Müller nyilván ismert ember, és megnézik, ha valaki beszélget vele. Meg aztán az is megtörténhet, hogy közben más is odaül hozzájuk, ez pedig zavarná az ő mondókáját. Így hát nem várta meg, amíg vége a hivatali időnek, hanem a délutáni órákban, amikor úgy vélte, hogy az urak már megebédeltek, és ebéd után már komoly munkát amúgy sem végeznek, elment az Új Szerzemények Bizottságának sárga épületéhez. Bement a kapun, megkérdezte, melyik a Müller tanácsos úr szobája. A kapus megmondta, hogy az emeleten található a tanácsos úr, de délután nincs ügyfélfogadás.

– Lehet – mondotta félvállról Báthori, és ezüstpénzt nyomott a rézpénzhez szokott férfiú kezébe, mire az annyit mondott:

– Tessék megpróbálni.

Báthori kényelmes lépésekkel haladt felfelé a kopott, kanyargó kőlépcsőkön. Egyenest benyitott a kétszárnyú ajtón, amely Müller tanácsos előszobájába vezetett. Ott nem volt egyéb, mint egy álló íróasztal meg egy iratszekrény. Az íróállvány előtt egy nagy darab ember állott, és nagy paksamétában lapozgatott. Kezében lúdtoll volt, amellyel a füle tövét vakargatta. Hátra se nézett az ajtónyílásra, csak megkérdezte dörmögő hangon:

– Na, mi kell?

Báthori határozott, parancsoló hangon mondta:

– Jelentsen be Müller tanácsos úrnál.

A nagy darab ember éppen hogy a fejét fordította kissé a nagyhangú ügyfél felé, és kurtán válaszolt:

– Délután van.

– Nem érdekel – felelte erre foghegyről Báthori. Amaz meglepetten fordult most már egész testével feléje, mire ő egy csillogó aranyforintost nyomott annak kitárt tenyerébe.

– Ejnye, ez arany – dörmögte csodálkozóra váló hangon. – Hát miért olyan fontos önnek, hogy éppen most beszéljen a tanácsos úrral?

– Ezt majd neki mondom meg – felelt Báthori, aki biztos volt az arany borravaló sikerében.

A másik mosolyra húzta száját:

– Fogadjunk ebben az aranyban, hogy el fogja mondani nekem, miért keresi Müller tanácsos urat.

Báthori meghökkent. Első gondolata az volt, hogy tévedett, és ez nyilván nem a tanácsos titkára, hanem valami titkosrendőr, aki éppen most kutat Müller iratai közt, mert leleplezték valami vesztegetési históriáját. Igyekezett hát kedélyesen kivédeni a veszedelmet. Elhatározta: ha vallatásra kerülne a sor, azt fogja mondani, hogy a magyaróváriak ügyében akart felvilágosítást kapni, mivel a vele egy szálláson lakó polgármester megkérte erre. Mindenesetre ráállott, hogy fogad az aranyban, hiszen ha a rendőr egy második aranyát is elnyeri, akkor már félig nyert ügye van.

– Hát kíváncsi vagyok, mivel tud rávenni, hogy magának mondjam meg, amit Müller tanácsos úrnak akarok mondani.

Erre a másik hangosan felnevetett, válla is remegett, és úgy válaszolta:

– Egyszerűen azzal, hogy én vagyok Müller tanácsos. És ha már olyan nagyon fontos mondanivalója van, fáradjon be a szobámba. – Ezzel, még mindig zihálva a nevetéstől, kinyitotta a belső terembe vezető nagy szárnyú ajtót. De még hozzátette:

– Ezt a forintot pedig tegye vissza, mert nekem nem jár borravaló. A másik aranyat azonban adja ide, mert azt fogadáson nyertem. Jó lesz a kisunokám perselyébe. – Nem is engedte tovább a vendéget, amíg ki nem cserélték a két forintost.

Báthorit meghökkentette ez a fordulat. Nem várta, hogy magával a tanácsos úrral találkozik az előszobában, ahol, úgy látszik, éppen valami ügyet tanulmányozott. Nem szerette az olyan magas rangú tisztviselőket, akik maguk néznek az ügyek után, és annyira nem adnak a tekintélyükre, hogy kiállnak az előszobába, mikor bárki rájuk nyithatja az ajtót. Igaz, hogy kövér és kedélyes, de a ruhája egyszerű és mégis nagyon rendes: hosszú fekete kabát, alatta fekete selyemnadrág, amelyet a térdnél csat szorít össze, lábszárán fekete harisnya, és csatos fekete félcipő a lábán. Fején azonban a magas rangú hivatalnokok szokása ellenére nincs paróka, őszülő haja rövidre vágva, kövér arca sima, csak az orra alatt mozog egy kis bajuszdarab. A szeme pedig folyton hunyorog, mintha valami jó tréfát hallgatna. Báthori azon töprengett, vajon lehet-e ezzel a hivatalnokkal okosan beszélni? Ennek több fizetése van, hogysem rászorulna az ügyfelek pénzére, és nem olyan igényes, hogy szükségét érezné a soron kívüli jövedelemnek. Itt tehát más módot kell választani. Be kell bizonyítania: a császárnak érdekében áll, hogy az olyan embereket, mint Báthori László, támogassa. Elhatározta, hogy merészen fog ügye elintézésébe.

A szoba, ahová beléptek, szintén eléggé kopár volt, de igen tágas. Távolabb egy nagy keményfa íróasztal állt, mögötte karosszék, rajta sokágú gyertyatartó, félig égett gyertyákkal ... Nem biztató jel: úgy látszik, a tanácsos úr este is szokott dolgozni. Volt azután egy kerek asztal a közelben, körülötte magas támlájú székek. A falon Lipót császár óriási képe, díszes keretben, fölötte a kétfejű sas. A délutáni nap vakítóan sütött be a terem ablakain.

– Hát kihez van szerencsém? – kérdezte odabenn Müller, és kérdően nézett a soron kívüli ügyfélre. Az a kezét nyújtotta:

– Báthori László vagyok.

Müller felhúzta szemöldökét, és belebámult a kandúrbajszos ábrázatba.

– Ön a Mohamed – mondotta azután. Látszott rajta, hogy elképedt a váratlan bemutatkozástól. Úgy látszik, nem ilyennek képzelte a kérelem íróját.

Báthori örült az elszólásnak hangzó válasznak: „Ön a Mohamed” – ezzel kedélyes modorban lehetett tartani a beszélgetést.

– Én volnék – mondotta. – Tanácsos úr tehát már ismeri a kérvényemet.

– Ismerem, és már intézkedtem is – mondta Müller. – Tessék helyet foglalni, ha már itt van. – Ezzel maga is leült az asztal mellé, és figyelte a tekintélyes külsejű egykori alajbéget. – Egyelőre semmit sem mondhatok az ügyről. Elolvastam, mit mond ön magamagáról, és most megkérdeztetem, hogy mit mond az egri székeskáptalan önről. Hiszen Egerben nyilván ismerik önt.

– Hogyne ismernének – felelt Báthori, és elnyújtotta nehéz csizmába bújtatott lábait. – És hogy megrövidítsük az ügyet, akár el is mondom, hogy milyen válasz érkezik majd Egerből. A válaszban az lesz, hogy egészen három évvel ezelőttig mohamedán voltam. Ezt önök amúgy is tudják már, magam adtam elő. El fogják mondani, hogy hűtlenül kezeltem a török katonai pénztárt. Ezt is elmondtam, ennek köszönhető, hogy olyan könnyen esett el Eger. Meg fogják írni, hogy öt feleségem volt.

– Ejha! – hökkent közbe a tanácsos, de Báthori zavartalanul folytatta:

– Ez mohamedánoknál nem is olyan nagy szám. Nos, amikor megkeresztelkedtem, az első feleségemmel oltár előtt megesküdtem, a többit színleg elküldtem magamtól, de Egerben tudják, hogy ma is a házamban élnek...

– De hát... – akart közbeszólni Müller, de az nem hagyta.

– Ön is így cselekedett volna, tanácsos úr, minthogy mind az öttől gyermekem van. Az ember nem teszi a gyermekeit az utcára. Háromtól unokám is van már. (Ebben ugyan túlzott, mert csak egy feleségének gyermekétől volt unokája, de hatni akart Müller nagyapai érzelmeire.)

– Hát, hát... – morgott megenyhültebb hangon a tanácsos. – Furcsa ügy, egyre furcsább.

– Azután meg fogják írni azt is, hogy valóban megmentettem egy sereg keresztény életét, de nem ingyen. Nos, hát kérdezze meg magától, tanácsos úr, mi ér többet azoknak a megmentett embereknek: az életük, vagy azok az aranyak, amelyeket nekem adtak azért, hogy kockáztattam miattuk az életemet? Még azt is megírhatják, hogy a rám bízott vagyonok egy részét valóban visszaadtam. Ezeknek gazdái adták azokat a nyilatkozatokat, amelyeket a folyamodványhoz csatoltam. Vannak azonban olyanok is, akik máig is keresik rajtam megőrzés végett rám bízott vagyontárgyaikat és pénzüket. Ez is igaz, csak éppen az nem igaz, hogy azoktól vettem át, akik követelik rajtam. Én mindenkinek visszaadtam a vagyonát – persze a megőrzési díjak levonásával –, aki személyesen jelentkezett érte... De sokan elpusztultak az üldözöttek közül, és én nem tudom megállapítani, hogy ki él, és ki nem. Ha vadidegen kezdte követelni rajtam állítólag elpusztult dédnagybátyja vagyonát, azt egyszerűen nem adtam oda, mert nem tudhatom, hogy valóban meghalt-e a dédnagybácsi, és holnap nem fogja-e követelni rajtam, és ha tudom is, hogy meghalt, nem tudhatom, hogy aki kéri, tényleg az örökös-e, és nem jelentkezik-e másnap az igazi örökös... Több rosszat azt hiszem, Egerben sem tudnak mondani rólam.

– Hát ez éppen elég – csóválta a fejét Müller.

Báthori széttárta a karjait, és olyan arccal, amelyről nem lehetett megállapítani, hogy bűnbánó-e vagy gúnyos, ezt mondta:

– Mindannyian bűnös, esendő emberek vagyunk, tanácsos úr.

Müller legjobban szerette volna azonnal kidobni, és soha többé nem foglalkozni az ügyével, de olyan komikus volt számára Báthori váratlanul kenetes mondata, hogy akaratlanul elnevette magát. És ha az ember elnevette magát, akkor nehéz visszazökkenni a lelke mélyéről már majdnem feltört felháborodásba. Felállt, csípőjére tette a kezét, és így szólt:

– Báthori úr, én tudom, hogy mindannyian esendő bűnös emberek vagyunk, de azt mégsem ismerem el, hogy éppen a bűneink adnak jogcímet a birtokadományozásra. Nincs okom kétségbe vonni, hogy igazat mondott, amikor itt minden rosszat elmondott magáról, és elhiszem, hogy Egerből sem igen kaphatok újabb adatokat. De nincs is szükségem újabb adatokra. Azt hiszem, nem egy adat inkább a bíróság elé kívánkoznék, mintsem a birtokadományozásokkal foglalkozó bizottságra. De ez nem az én hatásköröm, tehát nem törődöm vele. Azonban, ami rám tartozik, abban azonnal intézkedem, s már holnap átveheti a határozatot, amelyben elutasítjuk a kérelmét.

Báthori nyugodt tekintettel hallgatta végig a tanácsost. Tovább is ülve maradt, és amikor az befejezte, ennyit mondott:

– Akkor új kérvényt adok be.

Müller szerette volna már ajtaján kívül tudni az elszánt ügyfelet. De erre mégis válaszolni kellett.

– Vagyis azt reméli, hogy az új kérvény új előadóhoz jut. De akárki intézi ezt az ügyet, mindenképpen elutasítják.

– Akkor beadom harmadszor és negyedszer és hetedszer is a kérvényt.

– De hát, az Isten szerelmére! – kiáltott fel a tanácsos. – Mi a csodát vár ettől a megrögzött kérvénybeadástól? Maga előbb unja meg a kérelmezést, mint mi az elutasítást.

Most már Báthori is felállt:

– Hát ebben téved, tanácsos úr. Mert ha én már hetedszer adtam be ugyanazt a kérvényt, akkor ennek a híre elmegy valami még magasabb helyre, ahol majd kíváncsiak lesznek rám, és mégiscsak megnézik, hogy ki és mi vagyok.

Müller nem értette:

– És mit látnak magán, ha megnézik? Egy köpönyegforgató szélhámost, aki egyszer török, másszor magyar, ha kell német; hol mohamedán, hol keresztény, aki öt feleséget tart a házánál, aki szorult helyzetükben megzsarolta az üldözötteket, s aki a rábízott vagyonok egy jórészét elsikkasztotta ...

– Nem ezt fogják látni, tanácsos úr, hanem egy nagy tapasztalatú embert, aki egyformán jól beszél németül, magyarul, törökül, latinul, aki ért a pénzügyekhez és a számvitelhez, akinek ősi neve arra vall, hogy a legelőkelőbb családokhoz fűzi rokonság – mert én valódi Báthori vagyok, tanácsos úr; király, fejedelem, nádor neve olvasható távoli unokatestvéreim között – fognak találni egy magyar nemest, akiben az Udvar megbízhat, és akinek a kezében jobb helyen van a föld, mint egy olyan megadományozottéban, aki minden pillanatban lepaktálhat a kurucokkal. Ne felejtse el, tanácsos úr, hogy amiért Thökölyt elintézték, nincs még vége a kurucveszélynek. Szerte Magyarországon kurucok bujkálnak, a jobbágyok rejtegetik és bálványozzák őket. És az Udvar a nemesekre sem támaszkodhat, mert a nemesek a maguk uralmát féltik az Udvartól. A nemesek közt sokan legalábbis kedvelik a kurucokat. És lám, itt van egy magyar nemes, akit minden érdeke az Udvarhoz fűz, mert az Udvartól remél egyre nagyobb gazdagságot, és aki ismeretei révén több értesülést szerezhet az önök számára, mint bárki más, éppen azért, mert ha kell török, ha kell magyar, ha kell nemes, ha kell tisztviselő... Lesz a magas helyeken olyan belátó elme, amely ráeszmél, hogy jó kezekbe kerül a föld, ha nekem adományozzák.

Müller figyelmesen és utálkozva hallgatta Báthori nagy lendülettel előadott szavait. Émelygést érzett a gyomra táján, végre csak ennyit dörmögött:

– Most már aztán elmehet, Báthori úr, nekem nem kellenek spionok.

– Önnek nem is, tanácsos úr, de a főnökeinek annál inkább. Kérdezze csak meg tőlük. Aztán értesítsen arról, hogy mit válaszoltak. A Vollandt-házban lakom – vetette még oda, majd megfordult, és méltóságos léptekkel eltávozott.

Müllert kellemetlenül érintette a dolog, éppen azért, mert úgy sejtette, hogy ennek a mindenre elszánt aljas embernek igaza van. Általában nem szeretett erre gondolni, de tudta, hogy az a hatalom, amelyet szolgál, más eszközöket is alkalmaz politikája érdekében, nemcsak az olyan derűs és jóindulatú hivatalnokokat, mint amilyen ő is volt. Ha erről a Báthoriról beszámol az elnöknek, Kollonich püspöknek, aki végül is minden fontosabb ügyben végső fokon dönt, vajon az nem lesz-e valóban kíváncsi a mindenre használható Báthorira. Hiszen folyton arról panaszkodik, hogy kevés magyar nemes áll a szolgálatában, holott a császári politikának minél többre volna szüksége.

Töprengve járt körül a nagy hivatali teremben. Nem tudta, hogyan cselekszik helyesen. Utasítsa el egyszerűen Báthori kérvényét, és ha az továbbra is kérelmez, hadd intézkedjék más az ügyben? Így ő tiszta marad ettől a piszkos ügytől. Ha egyáltalában tisztaságnak nevezhetjük azt, hogy szemet hunyunk nem egészen tiszta dolgok fölött, csak azért, hogy ne nekünk kelljen beleártani magunkat. Vagy talán mégis fontos a politika szempontjából, hogy felhasználjuk az emberiségnek ezeket a szégyenfoltjait? ...

Müller idős ember volt, régi hivatalnok, aki abban a tudatban öregedett meg, hogy becsülettel szolgálta császárát...

Szerette volna másnapra halasztani az egészet, de tudta, hogy nem alhatna tőle egész éjszaka. Még ma beszélnie kell erről a felsőbb hellyel.

Semmi kétség, Kollonichot még a hivatalában találja. Olykor hajnaltól éjfél utánig az íróasztalánál ül. Hát be kell mennie hozzá. Hol is van ez a Báthori-féle kérvény?

Ha be akart jutni Kollonich püspökhöz, egy nagy előszobán és a titkárok szobáján kellett keresztülmennie. A püspök dolgozóterme ünnepélyesen előkelő volt. Padlózatát puha szőnyeg fedte, a mennyezetet faragott és sötétbarnára pácolt keményfa burkolta. Óriási dolgozóasztal terebélyesedett Kollonich előtt. Az asztalon mindig példás rend honolt. Tintatartója egész építmény, amelyet zománcképek díszítettek; gyertyatartója az ezüstmívesek remeke; karosszéke trónushoz hasonló. Mögötte a császár képe, és körül a falakon régi, halott püspökök és államférfiak hatalmas képmásai függtek széles, aranyozott keretekben. Sarokterem volt, két ablaksor bocsátotta be a fényt. Az ablakokon sötét kelméből készült függönyök. Hosszú tárgyalóasztal volt még a helyiségben, körötte karosszékek, de az elnöki ülés nagyobb és magasabb támlájú, mint a többi. Az egyik ablak alatt nehézveretes iratláda állott a legbizalmasabb ügyek számára. Ezeket az ügyiratokat nem volt szabad kivinni az elnök szobájából.

Ha a délutáni nap már homályosabb fénnyel világított, az ablakok előtt összehúzták a sötét függönyöket, és a dolgozóasztalon meggyújtották a gyertyákat. Kollonich vagy erős napfényben, vagy gyertyavilág mellett dolgozott, a homályosodó idő zavarta látását.

Asztalánál, a gyertyák lobogó fényénél ült az óriási karosszékben Kollonich Lipót püspök, az Új Szerzemények Bizottságának elnöke, előtte vastag akta, kezében íróólom, amellyel olykor aláhúzott vagy megjegyzéseket írt az irat szélére.

Magas, szikár testét fekete selyem püspöki reverenda, fejét bársonysapka fedte. Hosszú arca mindig frissen volt beretválva, ősz bajuszát hegyesre pödörte, és ajka alól hosszú, vékony, fehér kecskeszakáll ereszkedett alá. Szemei mélyen ültek. Aki visszagondolt rá, úgy emlékezett, hogy fekete szeme van, holott kék szemű volt, csak előreugró homlokcsontja vetett sötét árnyékot tekintetére. Ritkán mosolygott, nem is illett vonásaihoz a mosoly.

Hanem a hangja váratlanul lágy volt, kellemes csengésű és barátságos, noha a parancsolás árnyalata is érződött benne.

Elődei szerény módú komáromi iparosmesterek voltak; a család őrzött egy régi nemesi oklevelet is, amelyet ma már kideríthetetlen szolgálatokért kapott valamelyik kézműves előd, de amelyhez birtok nem tartozott, s mindössze arra volt jó, hogy az adók alól mentesítse őket. Féltek is minden kurucgyanús ismerőstől, mert aki ilyenekkel barátkozott, annak kétes értékű nemességét azonnal kétségbe is vonták a királyi hatóságok, azután fizethette az adókat. A protestantizmusnak még csak a szele sem érintette meg szüleit és nagyszüleit, hiszen ellenkező esetben menten baj lett volna az adómentesség körül, és munkát sem kaptak volna a legbiztosabb pénzű megrendelőktől, a papoktól. A Kollonich család tehát rendíthetetlenül királyhű és áhítatosan katolikus volt.

Kollonich Lipót szinte még gyermekkorában felismerte, hogy az egyház az az út, amelyen keresztül kiemelkedhet a szerény körülmények között élő családból, ahol sok testvére között növekedett ifjúvá. Rendkívül könnyen tanult, és mindent elkövetett, hogy felhívja magára a papok figyelmét. Tovább akart tanulni mindenáron, elkerülni a kilátás nélküli otthonból, és kiemelkedni övéi közül. Az egyháziak is felfedezték benne a tanulásra alkalmas elmét. Így került magasabb iskoláikba, majd a nagyszombati egyetemre. Mindenütt kivált rendkívüli szorgalmával, határozottságával és ugyanakkor a felettesek iránti alázatosságával. A nemesurakat nem szerette, mert úgy érezte, hogy őt nem tartják nemesnek; a jobbágyokat pedig egyenesen gyűlölte, mert félt, hogy közéjük számíthatják őt is, holott egyre távolabb akart kerülni tőlük; de a polgárokat sem szerette, mivel közülük való volt, és fölébük kívánt kerülni. Nagyszombati diákévei alatt ismerte fel, hogy mi is történik tulajdonképpen a világban: a török hatalomnak vége, a császári uralom mindent el akar nyelni, és ezért át akarja alakítani az egész államszervezetet; a magyar földesurak pedig védik régi előjogaikat. Ebben a küzdelemben még a kisnemesek, sőt olykor a jobbágyok is a nagyurak oldalán állnak, mert félnek a császári hatalomtól. Magyarország tehát uraival és parasztjaival együtt akadályozza az új hatalom megszületését. Holott – úgy vélte – az új hatalom rendet jelent a régi rendetlenséggel szemben, és csak az új hatalom biztosítja az egyház nagyságát. Lám a magyarok inkább protestánsokká válnak, csakhogy szembehelyezkedhessenek a császári renddel és az egyház mindenhatóságával. Mi ebből a tanulság? – tette fel magának a kérdést. Az a tanulság, hogy az egyház és a birodalom elválaszthatatlan egymástól, a magyarok pedig akadályozzák a birodalmi és az egyházi érdek érvényesülését.

Thököly kurucmozgalma szinte igazolta minden gondolatát. Ebben a mozgalomban az urakat méltán gyűlölő jobbágyok a nemzetért együtt harcoltak a magyar nemesekkel a császáriak ellen. Ez a mozgalom kitárta a kaput mindenfajta protestantizmus előtt, tehát gyöngítette az egyházat. Ebben a mozgalomban a katolikusok is az egyházi érdekek ellen cselekedtek nemzeti érdekből. Tehát: a nemzeti érdek és az egyházi érdek ellentétes egymással. Vagy az egyiket szolgáljuk, vagy a másikat. Ha pedig az egyházat akarjuk szolgálni, akkor a császárt kell szolgálni, és segíteni kell a birodalom kiépülését. Ennek pedig Magyarországon három akadálya van: a magyar urak gazdagsága (amíg gazdagok – védekezni is tudnak); azután a protestantizmus, amely kétségbe vonja a római egyház kizárólagos hatalmát; végül pedig a nemzeti öntudat nemesben és jobbágyban egyaránt; tehát még a nemzeti nyelvet is el kell felejtetni a magyarokkal. Ha a magyarok németül fognak beszélni, és emellett katolikusok és koldusok lesznek – akkor elhárul minden akadály, és Magyarország elfoglalhatja helyét a birodalomban. A komáromi polgárfiúból lett nagyszombati kispap nem is késlekedett ezt a felfedezést közölni feletteseivel, elsősorban a német főpapokkal. Terveket kezdett kidolgozni az elszegényítésre, németesítésre és erőszakos térítésre. De maga is látta, hogy ehhez még sokat kell tanulnia; ismernie kell a pénzügyek és az államvitel ügyeinek tudományát. A felettesek pedig örömmel vették tudomásul a szorgalmas és erélyes ifjú ilyenforma szándékait, és segítették, hogy folytathassa tanulmányait. Így került előbb Grácba, majd Bécsbe. Terveire és államfejlesztő elméleteire felfigyeltek a hivatalokban, majd híre eljutott Lipót császár udvarába is. Egy-egy fontosabb tanácskozásra meghívták. Ilyenkor elképesztette az embereket rendkívüli szakértelmével. Pontosan ismerte a Habsburgok birodalmának földrajzát, kiismerte magát a világpolitikában, tisztán látott az adók és illetékek ügyében, értett a közigazgatás kérdéseihez. Ráadásul világosan fogalmazott, és nem volt tekintettel soha másra, – mint az egyház és a birodalom, azaz a császári udvar érdekeire.

Egymás után nyerte el a magas papi méltóságokat. Fiatalon kapta meg a nyitrai püspökséget. Papi feladatokat azonban alig végzett. Úgy érezte, hogy az egyházat akkor szolgálja legjobban, ha pénzügyi és közigazgatási téren tevékenykedik. Hivatalban akart ülni, érezni akarta saját hatalmát.

Amikor megindult a nagy háború a lehanyatlott török hatalom ellen, és nyilvánvaló volt, hogy az egykori Magyarország területei visszakerülnek a török hódoltság alól, Kollonich nyomatékkal hívta fel az udvar figyelmét, hogy akié a föld, azé a hatalom, tehát óvakodjanak a magyar urak kezébe adni a magyar földeket. Ügyelni kell arra, hogy csak a legmegbízhatóbbak kaphassanak a török uralom alól felszabadult földbirtokokból. Általában legyenek óvatosak a földbirtokpolitikában, teremtsenek egy legfelsőbb hivatalt, amely a magyar földek ügyeit a birodalom érdekei szerint intézi. Ennek lehetőleg ne legyenek magyar hivatalnokai, mert azok részrehajlók lehetnek a magyarok irányában.

Az udvarban megfontolás tárgyává tették Kollonich javaslatát, és úgy döntöttek, hogy fel kell állítani ezt a hivatalt. Így született meg a Neoacquistica Commissio, amelynek nem is lehetett volna más az elnöke, mint maga Kollonich Lipót.

Ezzel a császári közigazgatás egyik legnagyobb hatalmú – személyisége, szinte Magyarország korlátlan ura lett belőle, de befolyása a birodalom egyéb területeire is kiterjedt.

Pénzügyi kérdésekben hozzá fordultak akkor is, ha az osztrák tartományokról vagy Csehországról volt szó. Hol láthatóan, hol a háttérből irányította az egész császári gazdaságpolitikát, amelynek az volt a lényege, hogy minden magyar, német és szláv dolgozó kéz az Udvart és az Udvarhoz közel álló nagyurakat és gazdag bécsi polgárokat szolgálja. Ezek kedvéért kell növelni a termelést, fejleszteni az ipart és a kereskedelmet. Az Udvarral ellentétes érdekű nemeseket pedig le kell törni, koldusbotra kell juttatni; ha ez nem valósítható meg, nincs más hátra, mint megsemmisíteni valamennyit. Az udvari kör pedig elválaszthatatlan egységet alkotott az egyházzal. Ami az egyiknek érdeke volt, az volt a másiknak is. Aki az egyiknek ellensége volt, az a másiknak is. Kollonich most már nyíltan hirdette célját: Magyarországot koldussá, németté, majd katolikussá teszem ... (Latinul fogalmazta meg, így: Faciam Hungariam pauperam, germanam, deinde catholicam.)

Egész életét ez a munka töltötte be. Magányosan élt, s hajnaltól késő estig fáradhatatlanul dolgozott hivatalában. Minden jelentékenyebb ügyről tudott, minden fontosabb ügyben maga döntött. Egyház és Udvar vakon bízott benne. Bízhatott is. A komáromi mesteremberek leszármazottja kiemelkedett gyermekkora köréből, és még a nyomát is el akarta törölni mindannak, ami az otthon szűk körére emlékeztette.

Alárendeltjeihez mindig kedves szavú volt, de kimért, és gyakran oktató hangú. Sose talált olyan hivatalnokot, akit magához méltó munkatársnak tartott volna. Az emberek pedig udvariasságában is megérezték, hogy nem becsüli őket, ezért azután azok sem szerették, akik elismerték kiváló képességeit. Azok sem szerették, akiknek az érdekeit védte, csak nagyon tisztelték. Ellenségei pedig gyűlölték. Kollonichot lehetett tisztelni is, gyűlölni is, csak éppen szeretni nem. Az emberi, meghitt hangot soha senkivel nem találta meg, és már régóta nem is kereste. Annál inkább kereste a felhasználható embereket, hogy eszközei legyenek birodalmi politikájához. Jól ki is tudta válogatni a leghasználhatóbbakat, és jól látta a hibáikat is. De a hibáikat is értékesíteni tudta. Egyre több emberre lett volna szüksége, minthogy a gazdaságpolitika jelentősége abban az arányban növekedett, ahogy egyre több föld került vissza a török fennhatóság alól. Egyre több ember kellett hivatalnoknak, szakembernek, titkos megbízatásban tevékenykedőnek. És Kollonich nemegyszer panaszkodott magasabb rangú tisztviselői előtt, hogy nincs emberanyag. Az utóbbi időben különösképpen magyar nemesekre lett volna szüksége a magyarországi birtokpolitikához, olyan magyar nemesekre, akik segítségére siettek volna Magyarország elszegényesítésében, elnémetesítésében és katolizálásában. Jelentkezőben nem is lett volna hiány, ámde Kollonich legtöbb esetben úgy vélte, hogy válságos pillanatokban ezekre nemigen építhet, ezek nem érzik eléggé a feladatot, nem érzik eléggé fontosnak az egységes birodalom felépítését... Jól tudta azt is, hogy a legmegbízhatóbbak csakis azok közül kerülhetnek ki, akiket legkevésbé lehet becsülni.

Müller részletesen beszámolt a püspöknek a Báthori-ügyről. Részleteket olvasott fel a kérvényből, elmondotta hivatali idő után folytatott beszélgetésüket. Kifejtette, hogy szerinte Báthori közönséges bűnöző, s a leghelyesebb lenne kérelmét azonnal és végleg elutasítani. De nem hallgatta el azokat a szempontokat sem, amelyeket a sok nyelvet tudó és sokmindenhez értő ember a maga használhatóságáról felsorolt.

Míg beszélt, figyelte az elnök arcát, az meg figyelte a tanácsosét. Kollonich a trónszerű székben ült, Müller a dolgozóasztal másik oldalán, egy kisebb zsöllyében. A lefüggönyözött terem nagy lángú gyertyáinak fénye sárgásvörösen világította meg mind a két arcot.

Kollonich mozdulatlan vonásokkal hallgatott. Müller nem tudta kiolvasni, vajon a püspök osztozik-e Báthori véleményében, s valóban felhasználhatónak tartja-e a bűnökkel terhelt embert. Kollonich – aki szintén figyelte a beszélő vonásait – az őszinte utálkozást olvasta le Müller arcáról.

Végre megszólalt:

– Abban önnek van igaza, tanácsos úr, hogy a kérelem indoka alapján nem adhatunk földbirtokot a kérelmezőnek. Abban azonban a kérelmezőnek lehet igaza, hogy felhasználhatjuk olyan szolgálatokra, amelyekért birtokadományokat kaphat.

Müller arcáról könnyedén le lehetett olvasni, hogy nem tetszik neki a dolog. Kollonich kérdően nézett rá:

– Ön talán elmenne leskelődni mások magánügyei után?

– Hogy érti ezt eminenciád? – hökkent meg Müller.

– Úgy értettem, tanácsos úr, hogy néha az államérdek megkíván nem egy olyan cselekedetet, amelyet tisztességes ember nem végezhet el. Bizalmas tájékoztatások nélkül éppen úgy nincs széles látókörű politika, mint ahogy hóhér nélkül nincs bíráskodás. De a tisztességes ember bírónak megy és nem hóhérnak, illetve közigazgatási tisztviselőnek és nem besúgónak. A rend megköveteli, hogy a gyanúsaknak folyvást a sarkukban legyünk. És erre a feladatra nem mindenki alkalmas, csak az olyanfajta emberek, mint az ön Báthori Mohamedje. Ez az ember különösképpen alkalmas személy, mert előkelő származású, tehát olyan feladatokkal is megbízhatom, amelyeket nem mindenki tudna elvégezni. Ráadásul magyar nemes is, és ilyenre éppen szükségünk van.

Müller sokáig hallgatott. Végre ezt mondta:

– Minden valószínűség szerint igaza van eminenciádnak. De vajon a mi feladatunk-e az ilyesmi? A közrend igazán nem hozzánk tartozik.

– Dehogyisnem – vágta rá oktató hangon a püspök. – Vagy azt hiszi, tanácsos úr, hogy a földbirtok-politikához nem kell legalább annyi tájékozottság, mint, mondjuk, a bíráskodáshoz? Azt hiszi, azok a legveszélyesebb emberek, akiket felségsértés címén kivégeznek? Nem, tanácsos úr, a legveszélyesebb az a sokaság, amelyik a földet kezében tartja, és ellenségesen áll velünk szemben, de sokkal óvatosabb, hogysem belekeveredjék valamilyen főbenjáró ügybe. Ha Magyarországon valahol fellángol valami kuruc felkelés, akkor minden attól függ, hogy kik támaszkodhatnak a föld uraira, mi vagy ők? Tehát minden földadományozás előtt pontosan kell tudnunk, kié lesz a föld. Azt is pontosan kell tudnunk, hogy kik az ellenfeleink, és hol vannak. Erre kellenek nekünk az olyanfajta emberek, mint Báthori Mohamed meg a többiek.

Müller szeretett volna kérdezni valamit, de nem merte. A kérdés ez lett volna: „Tehát a mi birodalmunk a Báthori Mohamed-féle emberekre épül fel?” – Keserűséget és csalódottságot érzett, pedig már sejtette mindezt, de magának sem merte bevallani, Kollonich azonban szinte megérezte, mit nyelt el az öreg hivatalnok, és kissé gúnyos hangon mondta:

– Bizony, tanácsos úr, szükség van tisztességtelen emberekre is, hogy a tisztességes, istenfélő emberek nyugodtan élhessenek. Azt a Báthorit pedig holnap küldesse ide hozzám. Megnézem, és ha megfelel, őt fogom felhasználni a magyaróváriak ügyében.

Müller kérdőn nézett a püspökre:

– Hát mit szándékozik tenni ebben a kínos ügyben, eminenciás uram?

– Nem is olyan kínos ügy. Az a város közel húsz éve a prímás zálogbirtoka. Eddig semmi baj nem volt vele. Azután odaköltözött az a Szirmay István, és azóta nem jó nekik az érseki zálogbirtokos, meg akarják váltani magukat, szabad várossá akarnak lenni. Kétségtelen, hogy a törvény erre módot ad, csakhogy eddig maguk sem ismerték ki magukat a törvényben. Ez a Szirmay pedig, úgy látszik, nagyon jó jogász. Minden tanács, amit adott, egy lépéssel közelebb vitte a várost ahhoz, hogy megszabaduljon Széchényi érsektől. Széchényi természetesen nem enged, mert az egyháznak érdeke, hogy hozzá folyjanak be a város adói. A politikai érdek is az, hogy a föld ura az egyház maradjon, hiszen az egyház az egyetlen igazán megbízható támasz minden rendetlenség ellen. Tehát ha a törvény betűje nem felel meg az állami érdeknek, akkor politikai úton kell megakadályozni a magyaróváriak törekvését. Mi tehát a teendő? Rá kell venni Szirmay Istvánt, hogy álljon el a város támogatásától, a derék polgárokkal azután majd megegyezünk. Itt, úgy érzem, a veszélyes elem Szirmay István. Meg kell tehát jól nézni, kicsoda-micsoda ez a Szirmay. Annyit már tudok róla, hogy vármegyei főjegyző volt Nógrádban, de önszántából lemondott és Magyaróvárra költözött, ahol valami házat és bizonyára birtokot is örökölt. Annyit látok, hogy rendkívüli jogászi képzettsége van. De ez nem elegendő. Ismerni kell a hibáit és az erényeit, hogy tudhassuk, miképpen lehet befolyást gyakorolni rá. Márpedig egy ilyen magyar nemeshez hiába küldök el egy osztrák tisztviselőt, aligha lesz őszinte hozzá. De ha Báthori László, a királyi rokon, a fejedelmek és nádorok unokatestvére elmegy valamiféle jogcímmel Magyaróvárra, hát egész természetesnek fogja tartani, hogy mindenekelőtt nem a derék városi polgárokkal, hanem vele, a magyar nemessel barátkozik. Azután borral és szép szóval sok mindent meg lehet tudni. Hát ezért van szükségem Báthori Mohamedre.

– Holnap jelentkezni fog eminenciádnál – mondotta színtelen hangon Müller, és felállt. Kollonich csókra nyújtotta ametiszt gyűrűs kezét.

Másnap reggel hivatalos személy kereste a Vollandt-házban Báthori László urat. Írást hozott, amelyben Müller tanácsos értesítette, hogy Kollonich püspök, a bizottság elnöke, délelőttre várja. Báthori mosolyogva tette el az iratot, arany borravalót adott a darabontnak, majd a ház egyik szolgájával magához hívatta Offenreiter Gotthold Alajost. A polgármester sietve jött.

– Most értesített a püspök úr őeminenciája, hogy délelőttre vár engemet. Legyen nyugodt, kieszközlöm a maga számára a kihallgatást. Remélem, már holnapra, vagy talán mára.

Offenreiter hálásan hajlongott, szorongatta Báthori kezét.

– Az óvári polgárok sohase fogják elfelejteni nagyuram kegyességét.

Báthori gondosan öltözködött, majd elment. A polgármester izgatottan várakozott. Telt az idő: egy óra, vagy talán kettő is. Ott ült Báthori előkelő szobájában; a nagyúri pártfogó azt mondta, hogy csak maradjon és várakozzék.

Végre délidő tájt, széles mosollyal arcán, visszatért Báthori. A polgármester izgatottan elébe szaladt.

– Csak semmi izgalom, kedves barátom – mondotta nyugodt hangon, amit megígértem, megtettem. Megmondtam, hogy rám számíthat, őeminenciája kegyesen fogadja kihallgatásra ma délután. Én is magával megyek. Már ismeri az ügyüket. Csak semmi hálálkodás. Igazán nem volt nehéz, hiszen amúgy is sorra került volna, csak hát a Neoacquistica Commissio elnökének sok dolga van, nem ér rá mindenre azonnal. Most azonban a kedvemért megteszi, hogy soron kívül előveszi a maguk dolgát.

Offenreiter Gotthold Alajos rettentő izgalomba jött. összeszedte minden gondolatát, hogy előre megszövegezze, mit is mond majd a püspöknek. Félt, hogy bele fog sülni a mondanivalójába, és nagyon örült, hogy a pártfogó nagyúr vele lesz a kihallgatáson.

A délután derekán együtt indultak el a sárga hivatali épület felé. A polgármester lábai remegtek, minden lépésnél attól félt, hogy elesik.

Végre megérkeztek. Mentek fel a lépcsőn. Báthori úgy kalauzolta az elnöki ajtó felé, mint aki jól kiismeri magát a hosszú folyosón.

Az előszobában már nem volt várakozó, délután csak külön meghívott felek szoktak jönni. A titkárok sem akadékoskodtak, az egyik azonnal bejelentette őket. Beléptek, és mindketten mélyen meghajoltak az elnöki dolgozóasztal felé. Ott ült a püspök.

Kollonich felállt, és intett, hogy jöjjenek közelebb. Gyűrűs kezét csókra nyújtotta. Előbb Báthori, azután Offenreiter csókolta meg a gyűrűt.

A polgármester nagyot sóhajtott, azt hitte, belekezdhet az előadásba, de Kollonich feléje fordult, és ezt mondta:

– Átnéztem Magyaróvár ügyének aktáit. Megállapítottam, hogy a kamara nem vizsgálta ki, vajon a zálogbirtokos, az esztergomi prímás úr őeminenciája valóban megkapta-e adóban azt az összeget, amely mint kamat járt volna neki. Visszaküldhetném Pozsonyba a kamarához, de ezzel újabb időt vesztenénk. Így inkább ebben a kérdésben saját hatáskörömben intézkedem. Megbízható hívünk, Báthori László úr, amúgy is érdeklődött városuk sorsa iránt, és mivel úgyis hazautazik Magyarországra, megbízom őt, hogy mint a Neoacquistica Commissio meghatalmazottja, menjen el Magyaróvárra, ahol joga lesz bárkit megidézni, kihallgatni és a városi iratokba betekinteni. Tapasztalatai alapján tegyen jelentést, hogy mennyit fizettek eddig a város lakói az érsek úr őeminenciájának, továbbá, hogy nem forog-e fenn egyéb akadálya a záloghelyzet megszüntetésének. A jelentés megtétele után fogunk határozni. Báthori László úr a meghatalmazását holnap írásban vegye át.

És mielőtt bármit is szólhattak volna, újra csókra nyújtotta ametiszt gyűrűs kezét, jelezve, hogy a kihallgatás véget ért.

Offenreiter Gotthold Alajos pedig nagyon örült, hogy nem kellett beszélnie, és boldogság költözött szívébe, mert azt hitte, hogy most már minden rendben van, hiszen a püspök úr éppen a város jóakaróját küldi el kivizsgálni ügyüket. Márpedig azt még a rosszindulatú ember is megállapíthatja, hogy ők mértéken felül fizettek, hát még a jóindulatú ...

– Ön lesz a megmentőnk – hálálkodott a lépcsőn lefelé menet. – Magyaróvár polgárai ezt sohasem fogják elfelejteni.

MÁSODIK FEJEZET

Szirmay István azt hitte magáról, hogy képtelen volna bárkit is gyűlölni, és azt is bizonyosnak vélte, hogy őrá se gondol haragosan senki az égvilágon. Annyi bizonyos, hogy aki ismerte, az szeretettel gondolt rá, legföljebb azt mondogatta róla, hogy bizony kissé különös ember. Ezt a különös hírt sok egyéb közt az a szokása táplálta, hogy pipázott. A dohány élvezetét ugyan jól ismerték a törököktől, és a nagyvárosokban, például Bécsben, az úri kedvtelések közé tartozott a pöfékelés, de az olyan alig-városokban, mint amilyen Magyaróvár volt, egy kissé pogány dolognak érezték annál is inkább, mert annak idején a kuruc felkelők közt elterjedt szokás volt a pipázás, és pipáztak a császári zsoldosok is, akiktől a polgárok legalább annyira rettegtek, mint a kurucoktól. Szirmay pedig nem is olyan hosszú szárú, öblös pipát szívott, mint az urak, akik a törököktől tanulták el a mesterséget, hanem kurta szárú, cserépfejű füstszerszámot, amely a dolmány zsebébe dugható. Effélét általában katonáknál lehetett látni, kurucnál is, zsoldosnál is. Méltán csodálkoztak hát az óváriak, hogy miként szokott rá az istenes életű, szelíd szavú Szirmay erre a gyanús hírű gyönyörűségre.

Utcán ténfergők, ráérős emberek átbámulgattak napközben Szirmay házának kerítésén, s nemegyszer tapasztalhatták, hogy a nemzetes úr néha órák hosszat tud hallgatagon eljárkálni kertjének ágyásai és gyümölcsfái között. Szájában ott függ és füstöl a pipa. Ha kialszik, újratömi a zsebéből előkotort zacskóból, majd kova és tapló segítségével bonyolultan rágyújt. (A dohányleveleket maga termeszti kertjének egyik sarkában, és fenn szárítja a padláson.)

Sok ember számára volt vissza-visszatérő kérdés, hogy mi a csodán töprenghet ilyenkor Szirmay úr, és általában az volt a vélemény, hogy magányos sétálgatásai alatt is a Corpus Juris törvényein gondolkodik, hiszen oly jól kiismeri magát annak tekervényeiben, mint senki az egész tekintetes Moson vármegyében. A megyegyűlés urai is sokszor kocsiznak el hozzá Óvárra, hogy egy-két fogasabb kérdésben tanácsot kérjenek tőle; ilyenkor megvendégeli őket, és ebéd közben elmagyarázza, hol találnak kérdéseikre választ a régi és új törvényekben. Hívták is már nemegyszer a megyegyűlésbe, szívesen adtak volna neki bármiféle nemesi tisztséget, de – tudta egész Óvár – mindig mosolyogva utasította vissza a megtiszteltetést, mondván, hogy volt ő már vármegyei főjegyző is, de arról is lemondott, mert úgy találta, nem neki való a hivataloskodás. De tanáccsal bárkinek szívesen szolgál.

Voltak egyéb szokatlan tulajdonságai is. Így az sem volt mindennapos dolog nemesuraknál, hogy polgárokat is szívesen látott a házában. Hosszan eliszogatott tágas, fedett, szőlőfutotta verandáján a tanácsbeliekkel és az egyszerű mesterekkel is. A németekkel németül beszélt, a magyarokkal magyarul, vagy ha németek és magyarok vegyesen üldögéltek nála, úgy keverte a két nyelvet, hogy mindenki megértette. Hiszen Óvárott a magyarok is tudtak valamelyest németül, és a németek is valamelyest magyarul. Annyi bizonyos, hogy amióta Szirmay a városban lakott, a német és magyar polgárok jobban összebarátkoztak egymással. Szirmay hozzá tudott szólni azokhoz a dolgokhoz, amelyek őket érdekelték. Meg tudta magyarázni, hogy miért drágább a posztó, mint előző évben, vagy miért olcsóbb a cserzőanyag és más egyéb, mint tavaly. Persze hogy érdeklődve figyelték ezt a szabók, tímárok meg egyéb kézművesek.

Szirmay földje éppen akkora volt, hogy egy nemesi családot szorgalmas művelés mellett eltarthatott, István úrnak pedig családja sem volt. A határban elhúzódó földrész, amely a három éve elesett Szirmay Pál úr tulajdona volt, nem számíthatott nagybirtoknak, de az osztozkodásnál István úr ebből is csak a kisebbik részt kérte magának; a többit a téren álló udvarházzal együtt meghagyta másod-unokafivére özvegyének, Erzsébet asszonynak.

Ezt a kis birtokot zsellérek művelték, de Szirmay maga sem húzódozott a mezei szorgalomtól. A konyhakertben legszívesebben egyedül kapálgatott, a szántóföldön pedig nemegyszer együtt dolgozott a jobbágyokkal.

Ezen az életmódon a megye nemesurai olykor csodálkozva csóválták a fejüket. Mondták is, ha tanácsért mentek el Szirmayhoz, hogy elkapatja a jobbágyokat, de Szirmay ilyenkor megmagyarázta nekik: a parasztok sokkal szorgalmasabbak, ha az úr velük dolgozik, és még szorgalmasabbak, ha a munkájuknak maguk is hasznát látják, tehát – számítsák csak ki tollal és tintával – neki, Szirmaynak, sokkalta több a haszna, ha ilyen módon bánik a jobbágyokkal.

Minthogy pedig a nemesurak nem szerettek tintával és tollal kiszámolni semmit, inkább a fejüket csóválták továbbra is. Bizony Szirmay dolgai fölött volt éppen elég fejcsóválni való. Különböző adomákat meséltek bogarairól, de ha mesélték is, szeretettel mesélték, legföllebb mosolyogva. Valóban senkinek sem volt oka haragudni rá, mert aki hozzá fordult, az segítséget várhatott tőle, még akkor is, ha ez a segítség esetleg magának Szirmaynak került fáradságába.

Az egész ház két szobából állott, előtte nagy veranda. A kertben, hátul, volt egy másik épület is. Ott volt a konyha, ott lakott a kertész és a felesége, aki főzött, mosott és takarított a magányos uraságra. A gazdasághoz tartozó csűr, szín és istálló hátul állt a nagy udvaron, amelyet sűrű sövénykerítés választott el a kerttől.

A kétszobás úriház első szobájában sokan megfordultak, hiszen télidőben itt gyülekeztek a hívott vagy hívatlan vendégek. Itt nagy téglakandalló állott, a középen kecskelábú asztal, körülötte keményfából készült nehéz székek. A fal mellett egy szokatlan formájú, óriási üveges pohárszék. Ezt István úr Itáliában vásárolta. Az üveges felsőrészben metszett poharak és kancsók sorakoztak. A pohárszék állványán Németországból való ólomkancsó és egy sokágú gyertyatartó állott. A falakon néhány festmény is függött: dolmányos urak és csipkefejkötős nagyasszonyok, bizonnyal Szirmay úr szülei meg régebbi elődei.

A belső szobában azonban kevesen fordultak meg. Annak a berendezése egészen más képet mutatott. Tulajdonképpen ágyasház volt ez, minthogy ott állott István úr mennyezetes ágya. Ezt a díszes, faragott, oszlopos-függönyös építményt a szüleitől örökölte, onnét való volt a két nehézpántos láda is, melyben a ruhákat és fehérneműket tartotta és amelyeknek fontnál is nehezebb kulcsát állandóan a házat gondozó kertészné őrizte, mivel annak volt a tisztje, hogy amikor eljött az ideje, áthúzza az ágyat és kikészítse István úrnak a kikefélt ruhát és a mosott fehérholmit. De az ágyon és ládákon kívül azután mi sem emlékeztetett itt az úriházak hálószobájára. A helyiség legfeltűnőbb ékessége a mindenféle könyvekkel megrakott, magas könyvespolc volt. Mellette sokfiókos íróasztal állott, azon is könyvek hevertek és a sarkában egy Pallasz Athénét, a tudományok pogány görög istenasszonyát ábrázoló márványszobor húzódott meg. A szoba falán pedig két kép függött. Az egyikről hosszú arcú, sima képű szerzetes tekintett le. Olyannak tűnt, mint egy szent, csak éppen glória nem ragyogott a feje körül. Ez az olasz Giordano Brunónak, annak az olasz filozófusnak az arcképe volt, akit éppen kilencven évvel azelőtt égettek meg Róma egyik terén, mivel azt hirdette, hogy a világ végtelen, és hogy igazi bölcsességre csak az tehet szert, aki ismeri a természet titkait. A másik képről hosszú hajú, pödört bajuszú, apró szakállas férfiú nézett a könyvespolc felé. René Descartes-ot ábrázolta, a francia filozófust, akit Cartesiusnak is neveztek olvasói. Nevezetes bölcs volt, aki felismerte, hogy az emberi ész mi mindenre képes, hirdette, hogy megismerhetjük a világot, csak elő kell vennünk eszünket, s csak azt szabad igazságként elfogadnunk, aminek igazságáról saját magunk is meggyőződtünk. Tóth Márton tisztelendő úr, a helybeli plébános, egy ízben hosszan szemlélgette a képeket és a pogány márványszobrot. Meg is kérdezte Szirmaytól: hogyan lehetséges, hogy misére járó ember létére van a házában családi kép, földi bölcsességet hirdető filozófusok képe, sőt bálványszobor is, de nincs egyetlen szentkép sem? Erre Szirmay így válaszolt:

– Tudja, tisztelendő uram, a szent dolgok az ember szívébe vannak zárva. Meg aztán, ha szentképeket akarok látni, elmegyek a templomba. De az én házam nem templom, itthon szeretek annak áldozni, ami földi életünket a legboldogabbá teszi, és azt hiszem, hogy ez a tudomány.

Az effajta kijelentést bizonnyal mindenki másnál istentelenségnek tartották volna, de Tóth Márton tisztelendő úr nem is volt túlságosan szigorú ember, Szirmay István pedig annyira istenes ember hírében állott, hogy az ilyen szavakat is odasorolták a többi furcsasága közé. Mint ahogy azt is furcsaságnak tartották, hogy sok könyve van, sőt nap mint nap olvasni is szokott.

A könyvespolcon a könyvek a legnagyobb rendben sorakoztak. Látszott, a ház urának legfőbb szórakozása, hogy könyveivel törődjék. Latin, magyar, német, francia és olasz nyelven olvasott, volt is ott könyv mindezeken a nyelveken.

A legfelső sor könyvei mind latinul íródtak. Ezek jogi munkák voltak: törvények, és jogtudósok elmélkedései. Ott volt Werbőczi Hármaskönyve, óriási nagy könyv; mellette a magyar törvények, az egész Corpus Juris Szent István óta a legújabb évekig; néhány kötet, amelyből a római joggal lehetett ismerkedni; a német birodalom Büntetőtörvénye V. Károly császár korából; ennek szomszédságában a híres hollandus jogtudósnak, Grotiusnak a könyve a háború és béke jogáról. Erről a könyvespolcról táplálja Szirmay – mint mondják – nevezetes jogtudását.

A következő rekeszben sorakoztak a filozófusok művei: régi görög bölcsek, Platón meg Arisztotelész vastag kötetei, mellettük az annyit vitatott újkoriak, így Descartes elmélkedései franciául és latinul, utánuk a vértanúhalált halt Giordano Brunóé, a hollandus Spinoza erkölcstana. Ez a hollandus, akárcsak Giordano Bruno, azt tanította, hogy Isten azonos a természettel, és azt is, hogy az a szabad ember, ki uralkodni tud az ösztönein. Ezek után két magyar nyelvű könyv következett: Apáczai Csere János magyar enciklopédiája, amely hazai nyelven foglalta össze röviden mindazt, amit a tudományokról tudni kell, és ugyanennek a nemrég fiatalon meghalt erdélyi bölcsnek kis filozófiai munkája, a „Magyar logikácska”. Volt ott még egy logikáról szóló könyv, ezt Petrus Ramus írta, francia protestáns filozófus, akit az elvakult gyűlölet sok-sok hittestvérével együtt legyilkolt Szent Bertalan véres párizsi éjszakáján.

A filozófusok után pedig magyar könyvek ékeskedtek: ott voltak az urak közt népszerű öreg költőnek, Gyöngyösi Istvánnak hosszú, cikornyás, de kellemesen gördülő versei; ott voltak a negyedszázaddal ezelőtt meghalt hírneves hadvezér és politikus Zrínyi Miklós elmélkedő iratai és alig ismert költeménye is Szigetvár veszedelméről, azután Balassi Bálint Istenes Énekei, Lisztius László hőskölteménye a Mohácsi csatáról, Bornemissza Péter több mint százéves, görög tárgyú tragédiája, azután Pázmány Péter néhány könyve és a biblia magyar fordítása.

A magyar könyvek alatt azután háromsornyi könyv vonult szép rendben: versek, drámák, történelmi művek, kitalált elbeszélések, főleg olaszul, franciául és németül. Szirmay külföldi bolyongásai alatt gyűjtögette össze ezt a teméntelen sok kötetet.

Nem volt nap, hogy ne olvasott volna. Néha fel is olvasott legbizalmasabb ismerőseinek. Bár ilyen kevés volt. Nála sokan megfordultak, de ő kevés helyre járt. Tulajdonképpen csak két olyan ház volt Óvárott, ahol úgyszólván naponként megfordult. Az egyik a parókia volt. Tóth Márton plébánossal hosszan el tudott beszélgetni, nemcsak hitbéli dolgokról, de filozófiáról is. Néha együtt olvastak részleteket egy-egy régebbi vagy újabb bölcs könyvéből. A tisztelendő úr nem mindig értette pontosan, hogy mi is a jelentősége annak, amit Szirmay mond vagy felolvas, de mindig újra megállapította, hogy a furcsa nemesúr igen okos férfiú, akit még a sok olvasás sem bolondított meg, mert lám, ha kell, bárkinek hasznos gyakorlati tanácsokat tud adni, akár jogi kérdésről, akár valamelyik iparhoz szükséges anyag olcsóbb beszerzéséről van szó. A másik ház, ahová nap mint nap átment, özvegy Szirmay Pálné úrasszony rácsos kapus, zsalugáteres udvarháza volt. Unokasógornőjével, úgy látszott, szeretett együtt lenni. – Hozzá verses könyveket vitt át, és gyakran olvasott fel neki magyar verseket dallamosan, nyomatékkal hangsúlyozva a sorok ritmusát. Minthogy pedig Erzsébet asszony még nem volt idős fehérszemély – harmincadik esztendejét aligha léphette túl –, az óvári tereferélők közt elterjedt a hír, hogy István úr idővel feleségül fogja venni néhai másodunokafivére özvegyét, annál is inkább, mert akkor ismét egyesül a Szirmayék magyaróvári birtoka... S végtére egyszer István úrnak is meg kell házasodnia, ha eddig nem is adta tanújelét annak, hogy különösképpen érdeklődnék a megye valamelyik nemes leányzója iránt.

Azt egyébként nem tudták eldönteni, hogy mennyi idős is lehet Szirmay István úr. A tőle tanácsot kérők általában korosabbnak vélték saját maguknál, mivelhogy nagyon sokat tudott. Úgy vélték, tapasztalatokkal teljes élet áll a háta mögött. Külseje azonban nem mutatott idős férfiúra. Teste zömök volt, de nem volt hájas, inkább izmos. Haja barna, melybe némi ősz színezet is vegyült. Rendben tartott tömött bajuszában még nem mutatkoztak fehér szálak, de kissé sárgás volt a dohányfüsttől, egészséges fogain is látszott a dohányfüst. Arca sima volt, a faluvégi felcser – aki lovakat patkolt és fogat is húzott, ha éppen kellett – minden reggel eljárt hozzá beretválni. Ruhája mindig tiszta és rendes volt, de nagyon egyszerű: feketezsinóros szürke dolmányt viselt, dísztelen posztónadrágot és fekete csizmát. Vasárnaponként inge nyakára gyakran horvát módon kötött kendőt csavart (ezt a divatot a horvát zsoldosoktól ismerték meg errefelé, s a horvátok németes „kroát” neve után nevezték kroátlinak vagy később kravátlinak). Egyébként ez idő tájt éppen harmincötödik esztendejét töltötte be.

Ilyen volt Szirmay István, akiről a magyaróvári üggyel kapcsolatban sok szó esett Bécsben is. Őt kellett kiismernie Báthori Mohamed Lászlónak, hogy jelentést vigyen múltjáról és szándékairól.

Ez a múlt eléggé változatos volt.

A Szirmay-nemzetség, amelyből származott híres, kiterjedt nemzetség volt, ágazatai szétnyúltak Nógrád, Gömör, Borsod, Abaúj és Zemplén megyékbe. Árpád-kori nevekig vezették vissza családfájukat. Voltak közöttük nagybirtokos urak is, de legtöbbjük inkább katonáskodó nemes volt, közepes birtokkal, kevés számú jobbággyal és nagy megyei megbecsüléssel. Sokan viseltek közülük vármegyei hivatalt, s házasságok révén rokonságban álltak a legelőkelőbb famíliákkal meg a hétszilvafás nemesek szürke sokaságával is. A hitviták harcainak idején akadt protestáns is köztük, főleg a keleti vidékeken, de általában megmaradtak a katolikus egyház fiainak. A király és a fejedelem közti harcokban általában királyhűnek bizonyultak, s ha Thököly idején egyik-másikukat el is sodort a kuruc lelkesedés, legtöbbjük távol tartotta magát a belháborútól, és vagy igyekezett semleges maradni, vagy éppen a császári oldalon állott.

István úr a nemzetség egyik nógrádi ágából származott. Többen voltak testvérek, de a többi mind leány, elég nagy gondjára a szülőknek, akiknek az egy család számára elegendő középbirtokkal kellett úgy gazdálkodniok, hogy a sok leány számára maradjon hozomány.

Idősb Szirmay István úr vármegyei főjegyző volt Nógrádban. Tiszta kezű, tiszteletben álló férfi, aki a Thököly időkben fenntartás nélkül állott ugyan a császári oldalon, de bizalmas ismerősök körében elismerte, – hogy a kurucokat is meg kell érteni, hiszen a császári zsoldosok rablásai és erőszakoskodásai indokolt felháborodást keltenek a nép körében meg a nemesek udvarházaiban. Kurucellenességét azzal indokolta, hogy a kurucok veszélyeztetik a rendet és a jogbiztonságot. Márpedig idősb Szirmay István úr mindenekelőtt jogtudós volt, aki minden bölcsesség alapjának Werbőczi törvénykönyvét tartotta, noha saját jobbágyainak kevésbé volt embertelen ura, mint a megye nemességének legnagyobb része. Az öreg főjegyző, akárcsak a felesége, buzgó katolikus volt, és a római hit feltétlen tiszteletében nevelte gyermekeit is. Az apa leghőbb vágya az volt, hogy egyetlen fiából hírneves jogász legyen. A fiú különben is értelmes ifjúnak bizonyult, bár kissé kényelmes volt, nem szeretett lovagolni, bort is mértékkel ivott, mert hamar elrontotta a gyomrát, és noha izmos karjai fejlődtek, sohasem vett részt virtuskodó verekedésekben, amelyek eléggé szokásban voltak a megye nemes ifjai között. Ehelyett szeretett egyedül sétálgatni az erdős hegyoldalakon, izgatottan érdeklődött a virágok és füvek nevei után. Ezért hajlandó volt hosszasan elbeszélgetni a füvekben járatos, de megvetett és csak betegségek esetén segítségül hívott faluvégi javasasszonnyal. Szeretett tétlenül heverni a füvön, és nézegetni az eget, a felhőket és a csillagokat. Sokat olvasott, bár sok könyvhöz nem juthatott. Otthon csak a Corpus Juris akadt a kezébe, a plébánián pedig néhány szent olvasmány meg Pázmány Péter egy-két magyar nyelvű vitairata. Ezeket azonban lázasan többször is végigolvasta. Ezekből tanult meg már odahaza olyan jól latinul, hogy jogban jártas apja is elismeréssel bólintott hozzá. Magyarul Pázmányon kívül más szerző sokáig nem került kezébe.

Rendkívül szelíd ember hírében állott, és a vad modorú nemes fiúk között kissé tetszelgett is azzal, hogy igyekezett halk szavú lenni. Barátságos volt mindenkihez. Ez nem is tetszett túlságosan az apának, aki a nemesi erélyesség hiányának tartotta ezt a túlságos szelídséget.

Úgy tizenöt év körül járhatott, amikor egy élmény erős gondolkozásra késztette.

Egy éjszaka megzörgette valaki Szirmayék falusi kúriájának kapuját. Az elősiető cselédnek nem mondta meg a nevét, hanem suttogó hangon a ház urát hívatta. A főjegyző felkászálódott, kezébe ragadta a sarokban mindig ott álló buzogányt, mert nem lehet tudni, mit akar a jövevény.

István izgatottan figyelt. Odakintről halk beszédet hallott. Az egyik apjaura hangja, a másik dörmögő, idegen férfihang. Majd egyszerre kintről kinyitották kamrájának az ajtaját, és bejött idősb István úr, kezében pislogva égő szövétnek, nyomában egy nagy termetű férfi, bozontos bajusszal, régóta borbélyt nem látott arccal, oldalán széles fringiával. Egyebet a félhomályban nemigen lehetett látni belőle.

– Kelj fel, István fiam – mondta szokatlanul lágy hangon az apja. – Add át az ágyadat éjszakára Szuhay Matyi bátyádnak, te aludj ma a földön.

István kipattant az ágyból. Nagyon meglepte a név, Szuhay Mátyás neve. Az ő nemesi köreiben csak mint istentelen lázadót emlegették Szuhay Mátyást, akiről tudta, hogy anyja révén távoli rokona. Hát hogy mer ez az istentelen a hűséges főjegyző házába belépni, és a hűséges főjegyző miért fogadja olyan vendéglátó szeretettel, hogy még fiát is kikelti miatta az ágyból?

Ott állt ingben, mezítláb a csizmás-bozontos óriás mellett, aki mély hangon morogta:

– Dehogyis kell az ágyad, öcsikém, feküdj csak vissza. Jól elalszom én a pádimentumon is. Hónapok óta nem aludtam már vetett ágyban, az én derekam már felhorkan, ha valami puhát raknak alája. Csak hadd vetem le a csizmámat, mert jó néhány napja az se volt lenn a lábamról. És annyit tégy meg, Estván, hogy holnap még itt rejtőzködhessem a kamrádban. Alkonyatkor úgyis megyek tovább, messze innét már nagyon várnak engem. Ezért még a püspöki székesegyházban lakozó császári istened sem fog elkárhoztatni téged.

– Ne káromkodj, Matyi – suttogta a főjegyző. – Énfelőlem ugyan ítéletnapig is itt vendégeskedhetsz, ide zsoldos be nem teszi a lábát.

– Hiszen azért jöttem éppen ide. Köszönöm, Estván, a szívességedet; ha kívánod, egy egész kurucbrigáddal foglaltatom imádságba a nevedet, bár aligha hinném, hogy kívánod – s ezzel aprót nevetett nagy bajusza alatt. – Te meg, kisöcsém, csak feküdj vissza.

Természetesen István a világért sem feküdt volna vissza, sőt biztatta a vendéget, hogy nyugodtan foglalja el az ágyát, ő is megszokta, hogy az anyaföld kemény derékalján aludjon.

– Jól van, öcsém, köszönöm, elfogadom, mert nem akarlak megszégyeníteni. – És kezét nyújtotta a fiúnak. Óriási, kérges marok volt az. – Helyes dolog, hogy megszoktad a kemény fekhelyet, mert még szükséged lehet rá, ámbátor édesapád azt hiszi, hogy ha egyszer valaki lepaktált a császárral meg a császár istenével, akkor nem kerülhet sor a bujdosásra. De te azért csak szokjál hozzá a kemény fekhelyhez.

– Ne izgasd a fiamat — szólt közbe az apa –, én nevelem őt, és nem te.

– Jól van, Estván, neveld csak, de nemcsak te neveled, hanem az a sok minden, ami a világban történik.

Ezután apja kemény férfiszóval megfogadtatta vele, hogy soha senkinek nem beszél arról, hogy Szuhay Mátyás itt aludt az éjszaka, és itt lesz még holnap is egész alkonyatig, nem szól erről még húgainak sem. István büszke szívdobogással tette kezét a kinyújtott atyai kézbe. Saját fontosságát érezte növekedni azzal, hogy íme, főbenjáró titoknak lett tudójává. Az ugyanis azonnal kétségtelen volt előtte, hogy fejével játszik, aki Szuhay Mátyást, a kuruc portyakapitányt akárcsak egyetlen éjszakára rejtegeti.

Mikor magukra maradtak, megosztoztak a magasan polcozott ágy párnáin és takaróin, István fekhelyet rögtönzött magának a fal mellett, Szuhay pedig letette kardját, ledobta csizmáit, valahonnét ormótlan nagy pisztolyt húzott elő, és a párnája alá dugta, hogy keze ügyében legyen, azután lehányta ruháit, és bebújt a paplan alá. Hosszú sóhajtással nyújtózott el a rég nem érzett meleg és puha nyoszolyában. István jól látta a besütő holdfényben egész nekivetkezését, látta a pisztolyt, amely kalandos vágyakkal remegtette meg a szívét. Valami nagy tiszteletet érzett a viharvert vendég iránt. Nem akarta zavarni nyugalmát, de nagyon fúrta is az oldalát Szuhay Mátyás, akiről csak körülbelül tudta kicsoda, és alig tudta, hogy tulajdonképpen miért is harcol.

Végre mégis megszólalt, igen halkan, hogy ha már aludnék, fel ne riassza:

– Matyi bátyám!

– No mi az, öcsém? – dörmögött a kérdés az ágy felől.

– Meg ne haragudjék, ha kérdem, de mégis mondja meg, ki elől bujkál kegyelmed.

– Hát tielőletek, öcsém.

– Nem értem, bátyámuram. Kik elől?

– Tielőletek, apádurad elől, meg a többiek elől, akik segítenek a császárnak nyúzni a népet.

István még soha életében semmitől sem képedt el úgy, mint ettől a magyarázattól. Alig tudott szóhoz jutni. Össze kellett szednie minden gondolatát. Hanem amikor összeszedte, akkor már meg kellett kérdeznie ezt is:

– Hát, Matyi bátyám, ha az édesapám üldözi kegyelmedet, akkor kegyelmed hogyan szállhat minálunk, és az édesapám hogyan adhat menedéket kegyelmednek?

A válasz is olyan volt, hogy alig hagyta aludni azután az amúgy is izgatott ifjút:

– Ez azért lehetséges, mert a te atyád igen tisztességes ember, aki tudja, hogy nekünk van igazunk, de jobb szeret békességben élni, és ezért inkább szolgálja a bécsi urakat. Meg aztán ő még nem látja világosan, hogy olyan idők járnak, amikor előbb-utóbb mindenkire sor kerül, és azt reméli, ha ő csendben ül otthon, hát a zsoldosoktól mindhalálig békén maradhat. Ezért üldözi ő is azokat a derék embereket, akik erdőkben és hegyek között élnek és ki-kicsapnak a császáriakra, és így készítik elő az egész magyar nép nagy harcát a szabadságért. De ha üldöz is minket hivatalában, tudja, hogy igazunk van, és ha nagyon megszorul egy kuruc rokon, akkor annyit mégis vállal, hogy feje kockáztatásával éji menedéket adjon neki. Hát így lehetek én itt, öcsém. De tovább már ne is kérdezz, mert megígértem apádnak, hogy én nem nevellek, neveljen csak ő, és neveljenek azok a tapasztalatok, amelyeket amúgy sem kerülhetsz el ezen a császárverte szegény Magyarországon.

Szólt és falnak fordult. Nemsokára aludt is morgó horkolással.

István meg egész éjjel hol aludt, hol nem. Szuhay szavai ugyancsak motoszkálták a fejében. Nem is értette egészen.

Másnap egészen alkonyatig izgatott titkolódzással ólálkodott saját hálókamrája körül, de bemenni nem mert. Apja néha cinkos pillantást váltott vele, és ettől egyszeriben apja mellé férfiasodott. Tudta, hogy most már majd sok mindenről beszélgethet vele, ami eddig talán eszébe sem jutott.

Idősb István úr a nap folyamán egyszer-kétszer bement Szuhayhoz, különféle ennivalót vitt neki, amelyeket felesége készített a konyhán. Természetesen az asszony is tudott a titkos vendégről, hiszen az ő atyjafia volt. Végre, amikor a nap már leáldozott, s a levegő is sötétkékre vált, a szülők beszóltak Szuhayhoz, hogy nincs senki a közelben, nyugodtan útnak indulhat. A lányokat meg a cselédséget eleve távolra küldték, csak az öregek és István voltak otthon. Szuhay átölelte István anyját, és arcon csókolta, apjával keményen kezet fogott, azután megfogta István kezét, megszorította, s búcsúzóul ennyit mondott neki:

– Ne felejtsd el, öcsém, hogy néha jobb dolog a kemény fekhely, mint az olyan puha ágy, amelyben rossz lelkiösmérettel fekszik az ember.

Ezután elment az udvarház kerti kiskapuja felé, hogy a faluban meg ne lássa senki, miféle vendége volt Szirmayéknak.

Egy-két napig szó sem esett Szuhayról. István nyomban újra megfogadta, hogy ezt az éji látogatást mindörökre magába zárja. De nagyon nyomta a lelkét egy kérdés, és vasárnap, amikor a miséről már hazajöttek, de az ebédre még várni kellett, megkérte apjaurát, hogy járjanak egy keveset a kertben, mert fontos dolgot szeretne kérdezni tőle.

– Szuhayról, ugye? – kérdezte az öreg. Nyilván várta már, hogy fia érdeklődjék, s ezért készült is a kielégítő válaszra.

– Róla. Mondja, édesapám, mit akarnak ők, és miért üldözzük őket? Ha meg üldözzük, miért fogadjuk be a házunkba?

– Hát ide hallgass, fiam. Szuhayéknak meg a kurucoknak, még annak az országfelforgató Thökölynek is tulajdonképpen igazuk van. Ha már meglenne az az ország, amelyről ők ábrándoznak, az sokkal jobb ország lenne, mint ez, amelyben élünk. Jobb lenne a jobbágyoknak is, akikkel ők annyit komáznak, de jobb lenne nekünk is, hiszen a császári uralom sok bajjal és sok jajjal jár. Csakhogy ahhoz, hogy megváltoztassuk azt, ami van, nincs erőnk, tehát ha lázongunk ellene, csak rosszabbítja a sorsunkat. De ha volna is hozzá erőnk, mint ahogy a kurucok képzelik, ez annyi szenvedéssel járna, hogy nem volna érdemes felrúgni miatta a jelenlegi békét és nyugalmat. Mi vigyázunk a rendre, ezért üldözzük Szuhayékat, akik felforgatják a rendet. De közben ne feledjük el, hogy amiről ők ábrándoznak, az jó lenne, csak éppen lehetetlen, tehát káros ábrándozni róla. No és azt se felejtsük el, hogy közben egészen bűnös eszközökhöz is nyúlnak. Istentelenek, akiknek még a templomok se szentek; paktálnak a pogány törökkel is, és különösen azért veszedelmesek, mert nyomukban a jobbágyok azt képzelik, hogy ugyanolyan joguk lenne, mint a nemeseknek, ha győzedelmeskednék a kurucok küzdelme. Szuhay bátyád is többet van jobbágyokkal, mint nemesekkel, az ő hírhedt portyacsapata talán az utolsó szálig szökött parasztokból áll.

Ez az emlék kitörölhetetlenül belevésődött Szirmay István emlékezetébe, két változatos évtized sem homályosított rajta semmit. Ettől kezdve még elgondolkodóbbá vált, és még nagyobb szorgalommal tanulmányozta a magyar törvényeket. Már hangoztatta is, apja legnagyobb örömére, hogy jogtudománnyal akar foglalkozni.

A papi iskolában, ahová telente járt, a legjobb tanuló volt. De az iskola nem elégítette ki. Úgy vélte, még nagyon sok olyan tudnivaló van, amelyről fogalmuk sincs a derék szerzetes atyáknak. Ott az iskolában csak egy igazán érdekes újdonsággal ismerkedett meg, ezzel is a tanítási órán kívül: Horatius latin verseivel. A könyvet egyik tanára adta kölcsön a szorgalmas diáknak. Ettől kezdve verseket is próbált írni – latinul.

Szuhayra és a kurucokra sokat gondolt, de nem beszélt róluk, mert a szerzetesek csak átkok kíséretében mondták ki – ha kimondták – neveiket. A tanulótársak meg mind gazdag katolikus birtokosok fiai voltak, számukra egyet jelentett a gonosz, a kuruc meg a protestáns, és olykor örömmel újságolták, ha hazulról híre jött, hogy ezt vagy azt a protestáns földesurat perbe fogták és kivégezték.

Szerette ugyan az iskoláját, de jobban szeretett volna másfajta iskolába járni. Már kívánta, hogy alaposabban foglalkozhassék a jogok és kötelességek tudományával. Megcsillant előtte az a lehetőség is, hogy külföldre menjen tanulni. Apja se bánta volna, ha a bécsi egyetemen ismerné meg a császári politika eszméit, ott mégis rokonszenvesebb formában ismeri meg azokat, mintha a zsoldosok és basáskodó császári tisztviselők tanítják meg a birodalom mibenlétére. Édesanyja azonban húzni-halasztani szerette volna indulását, hiszen ha elindul a messze idegenbe, ki tudja, mikor vetődhetik megint haza. Azt is jól tudta István, hogy drága dolog a külföldi tanulás, ha az ember szüleinek szűk aranyait költi; a Szirmay család pedig elég módos volt az otthoni gondtalan életre, de nehezen tudta volna előteremteni a huzamos külföldi tartózkodás költségeit, hiszen nekik takarékoskodniok kellett a lányok hozományára. Ezért István már eleve kijelentette, hogy ő bizony hazulról nem akar pénzküldeményeket, hanem majd megél a maga emberségéből. Még nem tudta, hogy ez miképpen lesz lehetséges, de annyit tudott magáról, hogy nem retten meg a nélkülözésektől sem, és a legszükségesebbeket valamiképpen becsülettel meg tudja szerezni. Ezt viszont édesanyja nem akarta, féltette a fiát a diáknyomorúságtól, amiről külföldet járt ismerősöktől hallani lehetett. De amikor István tizenhét éves lett, apja-anyja mégis jobbnak látta, ha minél előbb minél messzebbre megy, és jó egy-két évig tájára se néz a szülői háznak. Az történt ugyanis, hogy tizenhét éves korában István szerelmes lett, méghozzá egy jobbágyleányba.

Nem lett volna nagy eset, hogy a tekintetes főjegyző úr fia megkívánja az egyik zsellérlányt. Ez igazán mindennapos dolog volt, hiszen tizenhét éves korukban az ifjak szerelmesek szoktak lenni, ez így is van rendjén. De István halálos komolyan vette a szerelmet, sóhajtozva és ábrándozva járkált a zsellérház ablaka alatt, alig merte megszólítani a leányt, s amikor végtére bevallotta érzelmeit, akkor minden nemesi szokás ellenére olyasmit cselekedett, hogy leült vele az árokpartra, és Horatius-verseket fordított neki, sőt latin verseket írt hozzá, amelyekben hol Szűz Máriához, hol pedig különböző pogány istennőkhöz hasonlította. A latin verseket pedig hosszasan magyarázta neki. A zsellérek persze megijedtek, hogy az ifiúr kerülgeti leányukat. Szirmayék csak akkor ijedtek meg, amikor kiderült, hogy ez a szerelem legföljebb néhány holdvilágos csókig ment el, de annál több versolvasással járt. Akkor figyelmeztették Istvánt, hogy nem illik nemesúrfinak nyilvánosan foglalkozni egy jobbágy lánnyal. Ha valami dolga van vele, intézze el titokban, de így rossz hírbe hozza magát is, és a lányt is szájára veszi a paraszti környezet. István erre kitárta szülei előtt a szívét, és bevallotta, hogy szeretné feleségül venni Máriát. Erre azután nagy családi feddés következett. Apja komolyan szemére vetette, hogy megfeledkezett nemesi nevéről.

István szótlanul hallgatta a rosszallást. Nem mondott ellene, és nem mutatott bűnbánatot. Este azonban felkereste Máriát, és azt ajánlotta neki, hogy szökjenek meg, bujkáljanak addig, amíg az első kuruc portyahadra akadnak, és csapjanak fel kurucoknak. Ott a nőket is használni tudják, hiszen szükség van asszonyokra, akik megfőzik az erdők mélyén a portyázók ennivalóját, és segítenek a harcokban is.

Mária megijedt az ajánlattól, és elmondta édesanyjának, az továbbadta nem kisebb ijedelemmel az urának, a zsellér pedig másnap reggel felment az udvarházba, és kalapját kezében gyűrögetve előadta a főjegyző úrnak, hogy mit tervez az ifiúr, és mire akarja rávenni az ő ártatlan leányát.

Idősb Szirmay István jól tudta, hogy az ilyen ügyet már nem lehet atyai feddéssel elintézni. Nem esett kétségbe, ifjúi hévnek tartotta a szöktetési tervet is meg a kuruckodást is (lehet, hogy a maga fiatalkorában neki is voltak hasonló hevületei), de úgy vélte helyesnek, ha István jó időre elmegy, mégpedig messzire. Elérkezett az ideje, hogy felkeresse a híres bécsi egyetemet, tanuljon csak ott minél több jogot, segítse az Isten útjain, és térjen vissza tudásban, tekintélyben gyarapodva, hiszen – úgy gondolta ő – akinek tekintélye vagyon e földön, az már nem akar jobbágylányokat feleségül venni, még kevésbé lázadozni azok ellen, akik elismerik a tekintélyét.

Minthogy pedig Mária sem akart megszökni Istvánnal, az ifjú is viszonylag könnyen beleegyezett az utazásba, hiszen amúgy is régóta vágyott külországot látni.

Azokban az években – az ezerhatszázhetvenes esztendők voltak ezek – lángolt fel országos méretűen odahaza a kurucmozgalom. Thököly neve nagy név lett a magyarok között, és ijesztő név Bécsben. Ugyanebben az időben kezdődtek meg azok a háborúk, amelyek tervszerűen akarták felszabadítani Magyarországot a török hódoltság alól. A hadműveleteket állandó és fokozódó sikerrel a császári vezérkar irányította.

Szirmay István a távolból figyelte az eseményeket. Annyit látott, hogy a császári seregek nyomják vissza dél felé a törököt, viszont a kurucok harcolnak a császáriak ellen. Tehát a kurucok a felszabadítást késleltetik, sőt Thököly egyenest a szultán szövetségese. A Szuhay-emlék óta titokban rokonszenvezett a kurucmozgalommal, képzeletét is izgatta a bujdosók kalandos élete, de most határozottan ellenük foglalt állást. Lehet, hogy igazuk van – ez volt a véleménye –, de mindenekelőtt az a cél most, hogy megszüntessük a hódoltságot, azután majd egymás torkának eshetünk. Általában így vélekedtek azok a bécsi diákok is, akik – akárcsak ő – nem tartották égetnivaló, istenverte latroknak a kurucokat, de azt remélték, hogy a törökök kiszorítása után majd valahogy békésen is meg lehet férni a császáriakkal. Voltak természetesen titkos kurucpártiak is a bécsi diákok között, olykor heves viták robbantak ki Thököly körül s minthogy Szirmay a maga csendes modorában több ízben kijelentette, hogy Thököly ártalmas országfelforgató – a lázongóbb hangulatúak előtt hamarosan labanc hírébe került. (Ez idő tájt kezdték labancnak nevezni a császárpárti magyarokat.) Ez a labanchír eljutott haza is, és a Szirmay família megelégedéssel vette tudomásul, hogy István úrfi némi kis kamaszkori okvetetlenkedés után hamar megtalálta a józan utat, amely a nemesurak számára a megyei, sőt talán az országos tekintélyhez vezet.

István egyébként Bécsben szinte állandóan tanult: gyönyörűségét lelte az újabb és újabb ismeretekben. A hazai jog, a birodalom jogrendje meg a római jog mellett át- meg áttanulmányozta a jogtudomány nagy elmélkedőit, régieket és újakat egyaránt. Különösen azok a tudósok vonzották, akik a józan ész nevében tették bírálat tárgyává az elavult törvényeket, és azt állították, hogy a helyes jog levezethető a természetes emberi észből.

Pénzküldeményt nem kért hazulról, ritka leveleiben mindig azt írta, hogy szorgalommal megkeres annyit, amennyire szüksége van. Ez körülbelül meg is felelt a valóságnak, mert szerényen élt, és ama szűkös ezüstöket, amelyekre múlhatatlanul szüksége volt, úgy szerezte meg, ahogy a többi pénztelen magyar diák: tanítással. Tanította szállásadója serdülő fiát latin nyelvre, mivel a polgárcsalád hivatalnokot akart faragni csemetéjéből. Ezért cserébe lakást és ebédet kapott. Ami még egyébre kellett, azt úgy szerezte meg, hogy egy Bécsben élő magyar nagybirtokos család két gyermekét németre oktatta. Ezzel a német tanítással maga is gyorsabban tanult meg németül. Olykor abból is érkezett rendkívüli pénzjavadalom, hogy nehezebb fejű egyetemi társat készített elő vizsgára, nemcsak jogtudományból, hanem más tárgyakból is. Ilyenkor a saját ismereteit is elmélyítette az illető tudományágban. Ily módon ragadt rá jó sok hittudomány és még több filozófia. Eközben kénytelen volt belekóstolni a görög és a zsidó nyelvekbe is, és néha maga is meglepődött, milyen könnyen jegyzi meg az idegen szavakat.

Kétségtelen, hogy sok minden nem tetszett neki a labancságból. Így sehogyan se tudott állást foglalni abban a kérdésben, hogy helyes volt-e kivégezni néhány év előtt Zrínyi, Frangepán és Nádasdy urakat, akik a maguk vagyonának védelme közben tulajdonképpen az egész magyar nemesség vagyonbiztonságát szerették volna megvédeni a császári hivatalnokok önkényétől, s ezért hűtlenség bűnéért vonták felelősségre őket. Persze az is igaz, hogy veszélyeztették a császári mindenhatóság megerősödését, amelyre pedig – a labanc álláspont szerint – szükség van márcsak a török háború eredményes befejezése miatt is. De azért mégsem tetszett neki. Nem is beszélt róla; mint minden kétes kérdést, ezt is elraktározta magában.

Bécset megint csak szerelmi história miatt kellett elhagynia, ámde ez egészen másforma dolog volt, mint az otthoni fellángolás a zsellérék Máriájáért. A Mária-láz hamar kihűlt a szívében, de mindig szívesen és derűs mosollyal gondolt vissza rá. Bécsben az első években alig ismert nőket. Később bejáratos lett néhány módosabb diáktársa otthonába, s ott találkozott azoknak nővéreivel. Így került el a gazdag polgárnak, Anton Hoffernek házába. Az ifjú Johannes Hofferrel együtt tanult. A ház ura az Udvar egyik legfontosabb pénzkölcsönzője volt, sima képű, nagy parókájú, tekintélyes uzsorás, aki elhatározta, hogy míg többi fia folytatni fogja a jövedelmező pénzügyleteket, egyik gyermekéből magas rangú hivatalnokot faragtat, tehát tanuljon a Johannes gyerek mindenféle tudományokat, legyen járatos a filozófia titkaiban is. Johannes pedig úgy látta helyesnek, ha megkéri nagy tudású diáktársát, a magyar nemes Stefan von Szirmayt, hogy segítsen neki a tanulásban. A gazdag polgár eléggé bőkezűen fizetett is ezért, hiszen büszke volt arra, hogy a pénzéért egy valódi nemes szolgálja a fiát. Olykor meg is hívták magukhoz estebédre. Itt ismerkedett meg Eleonóra Hofferrel, Johannes húgával. Azonnal megállapította, hogy a leány sokkal okosabb, mint a bátyja. Szeretett olvasni, érdekelte a költészet; az beszélt neki először a francia drámaköltőkről, főleg Racine-ról, aki olyan finoman tudja boncolgatni a női lélek rejtelmeit. István görög és latin irodalomról szóló fejtegetésekkel válaszolt. Idővel Eleonóra afelől érdeklődött, hogy mi érdekes van a magyar irodalomban. Erről akkoriban István még keveset tudott, Gyöngyösi versein kívül alig ismert magyar költeményeket. Egyelőre hát Gyöngyösiről beszélt, és igyekezett kapásból németre fordítani Gyöngyösinek ama sorait, amelyekben a női szépséget dicsőíti. Ezek a beszélgetések, bár a legszigorúbb illem szabályain belül, egyre barátságosabbak, egyre melegebbek lettek. István mind többet akart tudni a magyar költészetről, hogy büszkélkedhessek vele Eleonóra előtt. Felkutatta a Bécsben található magyar könyveket, irodalom iránt érdeklődő diáktársaival beszélgetett a kérdésről, és lassanként kezdett kinyílni előtte, amit addig maga sem tudott, hogy mennyi szépség található a magyar költészetben. Balassi, Bornemissza, majd Zrínyi véletlenül megtalált könyve új ritmust vert a szívébe: a magyar versek zenéjét. A vers és a szerelem pedig valahogy elválaszthatatlanul élt benne. Most a magyar, német és a még alig értett francia versek muzsikája közt bontakozott ki szerelme Eleonóra Hoffer iránt. Maga sem tudta, hogy szép-e a polgárleány, és igazán nem gondolt arra sem, hogy hihetetlenül gazdag. De egy napon megkérte kezét a gazdag polgártól.

Anton Hoffer pedig a legudvariasabb hangon válaszolt, elmondván, hogy rendkívül megtisztelő családja számára egy nemesember házassági szándéka, de sajnos a kérelmet nem teljesítheti, őszintén megmondja, hogy azért nem, mert amikor észrevette István érdeklődését, tájékozódni kezdett a magyar nemesek kilátásai felől az udvari körökben, s azt a tájékoztatást kapta, hogy magyar nemes, hacsak nem nagybirtokos, a birodalomban nem juthat fontos hivatalhoz, mivelhogy a magyar köznemesség általában nem megbízható az udvar politikája szempontjából. Azt pedig Szirmay is megértheti, hogy neki családi érdeke leánya jó házassága, és pénzemberi hitelét rontaná, ha veje nem lenne az udvar előtt fenntartás nélkül kegyben álló ember. Egyébként továbbra is biztosította őt a legnagyobb tiszteletéről.

Ez az elutasítás kétszeres fájdalmat okozott Szirmaynak. Tudta, hogy a kuruc lázadásokban sok magyar köznemes szerepel, s így megértette, hogy az udvar előtt méltán lehet gyanús az egész magyar nemesség; megértette azt is, hogy a gazdag polgár, akinek udvari kapcsolatai közismertek, nem adhatja lányát olyan férfihoz, akit nem néznek jó szemmel, aki nem feltétlenül becsült személy a legfőbb helyeken. Szirmay általában mindent meg tudott érteni és meg tudott magyarázni magának, de mégis nagy keserűséggel töltötte el, hogy hiába áll ő a birodalom mellett, a birodalom urai ellenséget látnak benne, és még ennél is jobban sebezte szerelmes szívét a kikosarazás, hiszen ábrándozásaiban már úgy építgette jövendőjét, hogy abban Eleonóra Hoffer volt az élettárs.

Nem volt már tizenhét éves, húszesztendős is elmúlt, és még többnek látszott. Nem akarta hát megszöktetni Eleonórát, mint annak idején Máriát, nem is ment többé feléjük. De tűrhetetlenné vált a számára Bécs is, ahol elutasítják őt, akár szerelemmel, akár politikai hűséggel közeledik. Hazamenni nem volt kedve. Hová hát? Ki a nagyvilágba! – Volt erre egy mód a nemesi diákok számára. Bécsből állandóan jártak követek vagy egyéb politikai megbízottak mindenfelé. Itáliába úgyszólván hétről hétre indult nagy kísérettel valami nagyúr. Ehhez a kísérethez sok egyéb közt jogban és latin nyelvben alaposan jártas titkárokra volt szükség. Ha tehát egy nemesdiák rendelkezett ezekkel az ismeretekkel, könnyen szerét ejthette, hogy jó néhány hétre külországba kerüljön, ahol legtöbb esetben alig akadt hivatalos dolga, hiszen nem a kísérő jogászok tárgyaltak, és nem ők szövegezték a hivatalos írásokat. Csupán afféle kisegítő munkát végeztek. Ha valamelyik küldött úrnak hirtelen szüksége volt holmi szövegezésbeli felvilágosításra, akkor gyorsan összehívták ezeket a kísérőket, és tanácsot kértek tőlük.

István kitűnő ajánlásokat kaphatott az egyetemről. Jogtudása, latin nyelvi ismerete nevezetes volt. Nemsokára tehát be is osztották egy követjárásba. Még fizetést is kapott azért, hogy világot láthasson.

Így került Rómába.

Mikor pedig néhány hét múltán a követségbe küldött nagyúr, kíséretével együtt, hazaindult, ő nem tért vissza velük. Nem volt mit keresnie Bécsben. Róma és az idegen föld elragadta.

Több mint öt évig csavargott a messze országok útjain. Volt úgy, hogy faluról falura vándorolva koldusként kérte be magát vendéglátó viskókba, máskor huzamosabb időre telepedett le egyik-másik városban, ahol tovább tanult, mert minden érdekelte, és tanított, hogy legyen miből tanulnia. Bologna ősi egyetemén például egy egész esztendőt töltött. Itt ismerkedett meg az új filozófiával. Itt ismerte meg a gondolkodásáért máglyára hurcolt Giordano Bruno műveit és az annyi vita középpontját képező descartes-i bölcseletet. Megismerte Galilei írásait is, s szeme előtt egyszeriben megváltozott az égboltozat.

A föld forog – hirdette az új tudomány.

A világ mindig volt és mindig lesz – bizonyította az új bölcsesség.

Az emberi ész hatalmaskodhat a természet erői fölött – ujjongott az új tudás.

Hát a szentírás? Mit szól ehhez a szentírás?

Szirmay István éjszakákat virrasztott át kétségek között. Az otthon emléke, neveltetése, az iskola: mind a szentírás egyedüli igazságát hirdette. Ámde nemcsak a hitnek voltak szent hitvallói és még szentebb vértanúi. Hát vajon Galilei nem mond többet a világmindenségről, mint a teremtés könyve? A descartes-i „módszer” nem bölcsebb-e Szent Pál leveleinél? Bruno nem olyan vértanú-e, mint a hitvallás mártírjai? És itt van Spinoza, ez a szelíd bölcselő. Hiszen ő is ugyanúgy részegült meg Istentől, mint az első keresztények, csakhogy az első keresztények a természeten kívül és a természet ellen keresték Istent, Spinoza pedig, akárcsak a vértanú Bruno, a természetben találta meg. De hiszen éppen itt, Itáliában élt egyszer régen amaz Assisi Szent Ferenc, aki már sejtette, hogy Istent a természet csodáiban kell keresnünk, mert csakis ott találhatjuk meg.

Az egyház azonban kérlelhetetlenül üldözi az új tudás híveit. Galileit megkínozta a szörnyűséges inquisitio, Brunót máglyára vitték. Descartes hazátlanul bolyongott Európa országaiban, és Spinoza koldus üvegcsiszolóként tengette életét. Ők mind tudták, amit egyszer Szuhay mondott az akkor még félig gyerek Istvánnak, hogy jobb a kemény fekhely, mint az a puha ágy, amelyben rossz lelkiösmérettel fekszünk.

– Ezt a kemény fekhelyet azóta István is jól ismerte, és nagyon-nagyon sokszor gondolt Szuhay Mátyásra.

Bolognában egy napon egyszerre megváltozott életének menete. Eddig jobban hasonlított a koldusdiákokhoz, mint a magyar nemesurakhoz. De egyszer csak gurulni kezdett hozzá az arany. Ezt jogtudásának köszönhette. Történt ugyanis, hogy egy gazdag polgár meghalt, és örökösei összekaptak a hagyatékon. Az egyik távolabbi rokon olyan szegény volt, hogy nem tudott ügyvédet fogadni, ezért elment az egyetemre, és érdeklődött, hogy ki volna az a jogban jártas diák, aki tanáccsal szolgálna neki, de pénzt csak akkor kap, ha megnyeri az ügyet. István vállalta. Bonyolult história volt, de ő kiismerte magát benne, és olyan tanácsokkal látta el a szegény olasz kisárust, hogy a bíróság neki adott igazat, és egyszeriben dúsgazdaggá lett. Nem is volt hálátlan, és Szirmay István arra ébredt egy reggel, hogy gondtalan emberré lett. A szerencsés ügyfél minden ismerőse hozzá fordult tanácsért.

Itt volt a nagy kísértés: letelepedni Bolognában, tekintélyes ügyvéddé lenni, soha többé határát sem látni Magyarországnak ... De nem maradt. Néhány hónap lefolyása alatt igen tekintélyes összeget keresett. Akkor elkezdett vásárolni, főleg könyveket, majd nemsokára összecsomagolta minden holmiját, és most már nem gyalog, hanem úri módon; kocsin utazott tovább.

Sokfelé járt. Megismerte Párizst, ahol a királyi hatalom az idő tájt számolt le a lázongó nagybirtokosokkal. Megértette itt, hogy az állam és a hatalmas nagybirtokosok közt mindenütt élethalálharc folyik, s az állam addig nem tud gondoskodni polgárairól, amíg nem végzett a leghatalmasabb birtokos urakkal. Ez rendben is volna. Igen ám, csakhogy itt francia az állam is, és a francia alattvalók érdekében tartja féken a francia nagybirtokosokat, otthon azonban a császár német és a német urakért és német uzsorásokért irtja a magyar nagybirtokosokat. Tehát még sincs az egészen rendjén. Azt azonban csodálkozva vette tudomásul, hogy Párizsban elég sokat tudnak a kurucokról, és hogy a franciák rokonszenveznek a kurucokkal. Ha ezt hallotta, csak hallgatott; nem szólt ellene.

Járt azután Hollandiában is, Spinoza szülőhazájában, ahol Descartes is húsz évig élt. Egy kicsit félt odautazni, mivel ott protestánsok voltak a polgárok. Bizonyosnak tartotta, hogy azok elevenen ápolják a nagy bölcsek emlékét, és nem szívesen lett volna egy véleményen protestánsokkal. Azonban megelégedetten vette tudomásul, hogy a református papok ugyanúgy szidják kedves filozófusait, mint a katolikusok. De egyelőre nem értette még, hogy miért vannak ebben a kérdésben egy véleményen a különböző felekezetek papjai.

Csodálkozva tapasztalta azonban, hogy Hollandiában nincsenek jobbágyok, ennek ellenére az emberek gazdagabbak, mint akárhol másutt. Itt minden polgár olyan jómódúnak látszott, mint Bécsben Anton Hoffer, az udvari uzsorás. Bezzeg a bölcs és szelíd Spinozának nyomorúságosan kellett élnie e gazdagság közepette!

De annyi bizonyos, hogy Hollandiában nem voltak jobbágyok. És megint felrémlett Szuhay annyiszor visszatérő emléke. Ő jobbágyokkal együtt harcolt, és a magyar nemesek féltették a maguk jólétét attól, hogy a jobbágyok emberré emelkedhetnek. Pedig – lám! – itt nincsenek jobbágyok. Igaz, a kikötők munkásai ugyanolyan nyomorúságosak, mint otthon a zsellérek, de a polgárok sokkalta jobban élnek, mint otthon a nemesek. Ezt jól meg kell jegyezni, hiszen protestánsoktól sem árt tanulni...

Néhány hónapig élt Amszterdamban. Érdeklődve figyelte a kikötő óriási forgalmát, az árbocrengeteget, a ki- és berakodó munkásokat. Megtudta, milyen szabadságharcot vívott a holland nép a spanyolok ellen. És végül győzött, és gazdag lett. Arra gondolt, hogy talán ugyanezt vagy ehhez hasonlót akarnak otthon a kurucok is. Igaza van abban az édesapjának, hogy ez a harc, még ha győztesen végződik is, rengeteg szenvedéssel jár – de vajon nem érné-e meg?

Ott Amszterdamban divatos dolog volt a pipázás. Megismerte ezt a füstölő gyönyörűséget, rá is szokott. Gyakran járt Amszterdam híres könyvesboltjaiban, ahol több könyv volt, mint bárhol másutt a világon. Itt több szép francia könyvet vásárolt, mint Párizsban. És itt, a hollandus nagyvárosban találkozott a hazai filozófus műveivel: itt látta meg Apáczai Csere János könyveit, itt vette tudomásul, hogy volt már, aki Descartes nyomán, magyar nyelven tolmácsolta az ész filozófiáját. El is kellett pusztulnia nyomorúságosan az erdélyi nemesurak között.

De a legnagyobb meglepetést egy olasz író kötete okozta, amelyet véletlenül vásárolt meg egy csomó egyéb könyv között. Tommaso Campanellának hívták az írót. A kötetben néhány vers volt és egy különös regényféle. Az olasz versek arról szóltak, hogy azért van nyomorúság a földön, mert az egyik embernek van vagyona, a másiknak pedig nincs, és a vagyonosok rabságban tartják a szegényeket. Ha minden közössé válnék, megszűnnék minden rossz ezen a földön. A regényke címe pedig „Napállam” volt. Ezt latinul írta a szerző, s azt mesélte el benne, hogy valaki eljutott egy csodálatos országba, ahol minden jószágot közös tulajdonba vettek, s így megvalósult az emberek között az egyenlőség. Sokat gondolkozott a különös író különös írásain. Nem hitte, hogy megvalósítható, amit elképzelt, de annyi bizonyos, hogy sokban igaza van... Persze – mint megtudta – ez az író, aki olasz szerzetes volt, akárcsak Bruno, szintén nem élhetett nyugodt életet, és emberszerető tanításai miatt évtizedekig raboskodott.

Szirmay Isván sokat tapasztalt és sokat tanult ezen a hosszú külföldi úton, de fogalma sem volt, mit fog csinálni, ha egyszer mégis hazamegy. És egyszer mégis haza kellett mennie. Amszterdamban érte utol anyja levele, amelyben fájdalmas szavakkal értesítette, hogy atyjaura, idősb Szirmay István, a vármegyei főjegyző elhalálozott az Úrban. Jöjjön hát haza a külhonban bolyongó fiú, hiszen férfi nélkül maradt a ház. Szirmay István akkor huszonhatodik életévében járt, a történelem az ezerhatszáznyolcvanas évek legelején tartott.

Összecsomagolta egyre gyarapodó holmiját, szekérre rakatta a sokfelé vásárolt ingó vagyont, és megindult a messze Európából Nógrád vármegye felé.

Kalandok nélkül érkezett haza. De minél jobban közeledett az otthonhoz, annál elevenebbé váltak a hazai gondok. Nyomorúságos falvak közt vezetett az útja; kuruc és labanc versenyt nyomorgatta a népet. Az ország nagy része ugyan felszabadult a török iga alól, de a császári tisztviselőkre többet panaszkodtak, mint a basákra. Magyar nemesurak egyre nagyobb számmal kényszerültek bujdosásra, és keresték az utat a portyázó kurucok felé.

Otthon azonban rend és békesség honolt. Anyja sírva borult a megférfiasodott vállakra, húgai szeretettel vették körül. Két húga már férjhez ment, kettő még leány volt. A birtok nagy része már elment hozományba, a két hajadon lány szorongott, hogy mi jut majd nekik. István azonnal felajánlotta, hogy ő maga lemond az örökrészéről a hozományuk javára.

Erre azok is sírva borultak bátyjuk nyakába.

Körülnézett, hogy mit is kellene csinálnia. Hollandiában megtanulta, hogy nem szégyen kereskedni. Igaz, hogy azok reformátusok, de okos emberek, akiktől tanulni lehet. Egyébként is a legnagyobb birtokosok már itthon is régóta űzték a lábasjószág-kereskedelmet. Még István egyik sógora is belekóstolt a marhakivitelbe, s úgy látszott, gyarapodott is a vagyona.

Ezt a sógort Görgey Ferencnek hívták. Fiatal, nagy szakállú úr volt, aki nemegyszer maga kísérte a felhajtott jószágot egészen az ausztriai vásárokig, ahol maga kupeckedett az állatok eladásánál. Nemegyszer átlátogatott Istvánhoz, hogy egy-egy jogi ügyét megbeszélje vele. Istvánnak nem tetszett, hogy sógora mennyire helyesli a protestáns marhakereskedők gyakori pörbefogását.

– Hidd el, sógor, hogy istentelen emberek azok – bizonykodott ilyenkor Görgey. – Istentelen emberek, akik csak úgy nyüzsögnek a vásárokon. Rontják az árakat, elhalásszák a hasznot a tisztességes katolikusok elől. Ha a császár számítani akar ránk, akkor mindenekelőtt irtsa ki a protestánsokat, legelőször is a protestáns marhafelhajtókat.

Egy napon azonban Görgey rosszkedvűen, mérgesen állított be Istvánhoz a szomszéd faluból, és nagyot sóhajtva vetette magát a karosszékbe.

– A fene megette ezt az egész marhavásárt. Most meg már a császáriak tőlünk is ugyanolyan vámot szednek, mint a kálomistáktól. Amíg sok volt a kálomista jószágfelhajtó, addig békében hagytak minket, mi pedig sürgettük, hogy irtsák ki azokat az istenteleneket. Hát a protestánsok valóban egyre kevesebbet forgolódhatnak a vásárokon, a legtöbb megszökött, és kuruc lett belőle. Hát most nem rajtunk akarják behajtani a teméntelen vámot? Most már főbenjáró ügyet csinálnak abból, ha valaki átcsempészi a határon a jószágot. Még a katolikusokat is törvény elébe idézik. És akit egyszer beidéznek, nem sok biztatót találhat már az életben.

Szirmay István karba fonta a kezét, és szembenézett nagy szakállú sógorával:

– Látjátok? Hát miért sürgettétek a protestánsok kiirtását?

– Miért? Miért? – dohogott amaz. – Ki a fene gondolta volna, hogy ez lesz a vége? Abba is hagyom az egész lábasjószágüzletet, mert jobban szeretem a fejemet.

Ebből István azt a tanulságot szűrte le, hogy maga sem kezdett kereskedni. Igyekezett szerényen élni kis vagyonából, s arra gondolt, hogy a húgai javára lemondott örökrész helyett igyekszik valami kis gazdaságot szerezni.

Közben azonban híre kerekedett nevezetes jogászi ismereteinek; jó híre volt a családnak, és jó emléke a halott édesapának is. Ezért ifjabb István urat megválasztották atyja utódának. Nógrád megye főjegyzője lett huszonhét éves korában.

Pontos és tisztességes megyei hivatalnok volt öt éven keresztül. Tekintélyt is szerzett, a nemes kisasszonyok szívesen hozzámentek volna feleségül, ő azonban semmi hajlandóságot nem mutatott a nősülésre. Mintha várt volna valakit.

Férjhez adta két hajadon húgát is, és kettesben élt édesanyjával a családi udvarházban.

Azután egyszer édesanyja is beteg lett, és a következő tavasz elvitte őt is. István végig ott ült ágya mellett, mesélt neki, mint máskor is, a messze országok érdekességeiről, míg örökre le nem hunyta szemét. Akkor a fiú egészen egyedül maradt. Anyját kikísérte az apa mellé a falusi temető sírboltjába. Sírni nem látták, magányosan sírt. Élete pedig még egyhangúbbá vált: hivatal, olvasás, magányos sétálgatások és pipázgatás. Pontosan, hivatali pontossággal járt el a templomba is. Mindenkihez kedves volt, senkinek sem volt barátja. Már ott Nógrádban kezdték különös embernek tartani.

1687-ben pedig az történt, hogy a császári kormányzat gyökeresen le akart számolni a megbízhatatlannak tartott magyar nemességgel. Caraffa tábornagy elnökletével Eperjesen felállítottak egy minden más bíróság felett álló törvényszéket, ahová egymás után idézték be a magyar nagybirtokosokat, s a legkülönbözőbb vádakat hozták fel ellenük. Eperjesről azután kevesen érkeztek haza. Onnét az út egyenesen a vérpadra vezetett. Ezért, aki idézést kapott Eperjesre, az rendszerint azonnal összeszedte, amit összeszedhetett, és eltűnt hazulról, kereste a menekülés útját. Ez az út a kurucokhoz vezetett. Thököly országos mozgalmát ugyan leverték, de a bujdosók száma még jobban megszaporodott, és különösen az ország keleti részein egész bujdosótelepek létesültek az erdőkben és a hegyek völgyeiben. Innét csaptak ki a kuruc portyázók a császári zsoldosokra, s ha tehették, felégették a császári hivatalokat. Nyilvánvaló volt, hogy a nagy leszámolás még csak most fog következni. De addig még nagyon sok embernek nagyon sokáig kemény derékaljon kell töltenie az éjszakáit... Ez a kemény derékalj azonban valóban tisztább lelkiismeretet jelentett, mint tiszteletben álló hivatalnoknak lenni, és puha ágyban aludni vagy hánykolódni éjszakákon keresztül. Annyi bizonyos, hogy Szirmay hallgatagabb lett, mint valaha.

Egy éjszaka megzörgették az udvarház kapuját. Ugyanolyan volt ez, mint akkor nagyon régen, amikor Szuhay kért bebocsáttatást és menedéket éjszakára. Szirmay maga ment kaput nyitni. Szinte várta, hogy ugyanúgy csizmásan-kardosan-borostásan Szuhay Mátyás áll majd a kapu előtt, s felszólítja őt, hogy kövesse a kurucok közé, a bujdosásba...

Görgey Ferenc volt, a nagy szakállú sógor, aki az előbbi években olyan jól keresett a marhakivitelen, nyilván tehát szemet szúrt az eperjesi vérbíróság besúgóinak.

Görgey belerogyott a karosszékbe.

– Beidéztek Eperjesre – lihegte. – De nemcsak beidéztek, hanem a zsoldosok már kerestek is odahaza. Hová menjek?

– Maradj itt – mondta határozottan Szirmay. – Ez a főjegyző háza, ide nem fognak bejönni, itt nem keresnek. Menj be a kamrába – s oda mutatott, ahol ő aludt gyermekkorában, és ahol Szuhay akkor egy éjszakát töltött. – Maradj ott holnap alkonyatig. Addig a hivatalban majd kiállítok neked egy más ember nevére szóló igazolást. Vágd le a szakálladat is. Senki sem fog megismerni...

– De hová menjek azután?

– Kelet felé, mindig csak kelet felé. És keresd meg a kurucokat...

– Kuruc legyek? Én?

– Van-e más utad?

Görgey lehajtotta a fejét, harapdálta az ajkát, halkan mondotta:

– Igazad van, nincs más út. De hol találom meg őket?

– Kérdezősködj minden faluvégen. A nép tudja, és fel fogja ismerni, hogy bujdosó vagy. De ne állj szóba mással, csak jobbággyal vagy olyan nemessel, aki már maga is bujdosó, mert mindenki más elárulhat. Csak a népben bízhatsz, mert annak nincs más útja, mint neked: kuruccá lenni és harcolni.

Másnap megcsinálta sógora számára a hamis iratot, Görgey levágta szakállát, Istvántól más ruhát is kapott. Senki a környéken nem ismerhetett rá.

– És mi lesz a feleségemmel? – kérdezte búcsúzáskor.

– Ha az én feleségem volna – válaszolta Szirmay –, a helyedben magammal vinném, a bujdosóknak asszony is kell, aki megfőzi a levest, aki társ a társtalanságban. De mert a húgom, légy nyugodt felőle. Ha vagyonodat elkobozzák, mert biztos, hogy elkobozzák, nálam elélhet, úgyis üres ez a ház.

Görgey elment; hátul a kertajtón lopódzott ki. Másnap pedig Szirmay bejelentette, hogy lemond a főjegyzői állásról, mert beteg, és nem tudja ellátni a fontos tisztséget. A megye nemesurai bánkódva vették tudomásul a híres tudós és tisztességes hivatalnok visszavonulását.

Attól kezdve Szirmay alig mozdult ki az udvarházból. Olvasott napestig. Néhány hét múlva azután húga, az eltűnt Görgey felesége is odaköltözött hozzá, minthogy minden vagyonát lefoglalta a kincstár.

István úr, amióta lemondott tisztéről, azon töprengett, hogy összeszedi mindazt, ami az övé, és elutazik. Két városra emlékezett vissza úgy, hogy szívesen laknék ott. Az egyik Bologna, ahol ügyvéd is lehetne; a másik Amszterdam ... bár ott sem szeretik Descartes-ot és Spinozát, de az ottani kalmárok is megbecsülik a jó jogászt.

Új fordulatot vett azonban élete, amikor elég rövid kallódás után egy hivatalos irat jutott el hozzá. Ebből tudomásul vette, hogy Kara Musztafa hadjárata alkalmával Magyaróvárott elesett Szirmay Pál úrnak nincs közelebbi élő rokona, mint másodunokafivére, Szirmay István úr. Szirmay Pál úr vagyonát csupán az özvegy haszonélvezete terheli, egyébként átvehető, és a tekintetes mosoni megyegyűlés hajlandó az örököst beiktatni megillető nemesi birtokába.

Ez is megoldásnak látszott. Pál urat soha életében nem látta, bár tudta, hogy ott a nyugati végen is él egy ága a famíliának. Úgy látszik, ennek volt utolsó tagja a bizonnyal gyermektelen Pál úr. Magyaróvár jó menedéknek látszott. Ott a nyugati végen, Bécs tőszomszédságában nincsenek kurucok, Eperjes figyelme sem fordul a kisvárosi szerény módú polgárok felé, akik bizonyára nagyobb számban németek.

Bizony Magyaróvár jó rejtekhelye lehet annak, aki kívül akar lenni a világ bajain, és a legszívesebben csak olvasna és magányosan elmélkedne. Magyaróvár az ilyen ember számára talán még messzebb van, mint Bologna vagy Amszterdam.

Nem késlekedett. Becsomagolta bútorait, könyveit és egyéb értéktárgyait. Zacskóba rakta és magához vette takarékosan őrzött pénzvagyonát. Az atyai házat örök használatra átadta .húgának, Görgeynének, aki azóta sem és soha többé nem hallott férjéről. Majd megindult, hogy végleg elhagyja az elődök lakhelyét.

Csak a temetőbe ment búcsúzni.

Erzsébet asszony nagy ijedelemmel fogadta az ismeretlen unokasógort. Remélte, hogy a távoli nemesi atyafiság nem fog igényt tartani a szerény birtokra. De íme egy napon nagy szekérrel beállít egy tömött bajuszú, kissé őszülő hajú, csendes szavú férfi, aki kijelenti, hogy igényt tart a családi örökségre.

Erzsébet szép asszony volt. Ezért vette feleségül Szirmay Pál, noha az asszony szülei igen szegény, jobbágyrokonságú óvári polgárok voltak. Szép házasságban éltek, amíg nem jött a török veszedelem. Akkor Pál úr az asszonyt a menekülő polgárokkal együtt elküldötte a Fertő mocsaraiba, ahol megmenekült a lakosság nagy része, míg Pál úr és azok, akik otthon maradtak, hogy szembenézzenek Musztafa nagyvezír mindent elözönlő seregével, utolsó szálig elpusztultak. Az özvegyet azóta is kínozta a lelkifurdalás, hogy nem maradt hűségesen férje mellett, és nem halt meg vele együtt. Nemcsak szerette, hanem hálás is volt neki, hogy kiemelte a szegénysorból. Óvárott akkoriban nem is élt más nemesember, s ez különös tisztelettel övezte a Szirmay-házat. Nem is tartoztak a városi tanács fennhatósága alá, a város határában fekvő kis birtok Moson vármegye nemesi területéhez számított. Az egész városban csak nekik nem kellett adót fizetniük a zálogbirtokos esztergomi prímásnak.

Gyermekük nem volt, és ez külön bánata lett Erzsébet asszonynak. Hiszen ez azt jelentette, hogy Pál úr családjának ez az ága megszakad, s az ismeretlen atyafiság jogot formálhat vagyonukra. Az özvegy szorongva várta, mi lesz. De nem volt tétlen. Nagy eréllyel építtette fel a megrongálódott udvarházat, ahol példás rendet tartott, körmére nézett házban és földön a cselédeknek, polgári gondossággal tartotta kézben a nem nagy, de mégis jó életet biztosító vagyont.

Alighogy néhány szót váltott a sógorral, kezdett megbékülni.

István először is hozzá indult, mielőtt beiktattatását kérte volna a megyétől. Szekerét beállíttatta az udvarház udvarára, és komoly arccal mutatkozott be az elébe jövő sógorasszonynak, aki jóval a gyászév eltelte után is feketében járt.

Mikor Erzsébet bevezette a nagyházba, és szorongva ült le vele szemben, István úr elmondotta, hogy hát ő volna az örökös, ő azonban nem akarja megbolygatni sógorasszonya nyugalmát, és nem is kívánja tőle, hogy özvegyi haszonélvezete jogán csak amúgy félig kegyelemkenyéren éljen nála. Lehet az is, hogy az asszony perre gondol, hogy legalább húzza-halassza a birtok kiadását, ő azonban helytelennek talál effajta családi háborúságot. Inkább azt ajánlja, hogy éljenek békés rokonokként egymás mellett. Tudja, hogy Pál úrnak több háza is volt. Ő nem akarja ezt a szép udvarházat, amelynek birtoka megkönnyíti, hogy az özvegy könnyebben férjhez menjen. – Erzsébet elvörösödve tiltakozott. – Ő tehát a többi ház közül egyet kér magának, válassza ki a sógorasszony akár a leggyatrábbat, majd ő rendbehozza. Azután az egész földre sem tart igényt, osszák meg a birtokot oly módon, hogy mindketten megélhessenek belőle. Neki jó lesz a kisebb rész is.

Erzsébet elcsodálkozott, nem értette ezt a nagylelkűséget. Valami jogászi furfangot vélt lappangani mögötte. Meg is kérdezte, hogyha ilyen keveset óhajt, akkor megérte-e neki, hogy ezért elhagyja a nógrádi otthont, az atyai birtokkal együtt. Erre azután István elmagyarázta, hogy azt elosztotta húgai közt, hogy azok illően férjhez mehessenek. Jómaga tulajdonképpen külhonba akart elvándorolni, amikor hírét vette, hogy itt a nyugati végen örökség vár rá. Nem akar dúskálkodó lenni, csupán egy apró kis helyet kíván magának, ahol nyugodtan élhet.

Így került hát Szirmay István Magyaróvárra. Ott hamar megismerték a polgárok, megismerték nagy jogi tudását is, amellyel szüntelen szíves szolgálatára volt a városi hivatalnak. Offenreiter Gotthold Alajos polgármester és hivatali társai lépést sem tettek jogi ügyekben anélkül, hogy meg ne kérdezték volna Szirmay véleményét. A város tudomásul vette különösségeit, és ezekkel együtt megszerette, ő is tudta, hogy szeretik, és jólesett neki a szeretet.

De látogatóba csak a plébánoshoz és sógorasszonyához járt.

A plébános, Tóth Márton tisztelendő, nem tudta, tulajdonképpen mint is vélekedjék a nagyon sokat tudó, nagyon emberséges nemesúrról, aki egyetlen miséről sem marad el, aki olyan jártas az egyházi tudományokban, mint egy kanonok, de aki olyan gyanúsan sokat tud a földi tudományokból is. Nagyon tisztelte, az kétségtelen, és az is bizonyos, hogy vele lehetett legokosabban beszélni egész Moson vármegyében. De valami azért nem volt rendben Szirmay körül. Inkább tudna kevesebbet a hittudományokból, még a miséket sem kellene olyan pontosan betartania, de az a sok könyv, azok a pogány képek, azok a furcsa kijelentések bizony valahogy gyanússá tették. De hát Tóth Márton tisztelendő sem vette szigorúan Szirmay különösségeit.

A polgárok azonban nemcsak tisztelték, hanem szerették is, különösen azóta, hogy megmagyarázta nekik: ki lehet kerülniük a prímás úr zálograbságából. Pontosan elmagyarázta, mi a teendő, és lépésről lépésre ő irányította az eljárás lefolytatását. Úgy látszott már, hogy sikerül is a városnak felszabadítania magát, de most a Neoacquistica Commissio előtt egy kissé elakadt az ügy. Ezért biztatta Szirmay a polgármestert, hogy menjen csak fel Kollonich püspök elé. Nem mintha azt remélte volna, hogy a püspök egyszeriben elintézi az ügyet, de úgy vélte, majd abból, amit az mondani fog, kideríthető, hogy mi legyen a következő lépés.

Lassanként egyre jobban megismerte sógorasszonyát, ezt a feketében járó, dús szőke hajú, kék szemű asszonyt. Termete, arca feltűnően szép volt. Erélyességéről, rendszeretetéről tudott az egész vidék. És mindenki komolynak ismerte, vonásain legföljebb egy szomorú mosoly jelent meg a férje halála óta, és már kevesen emlékeztek, hogy azelőtt sokat szeretett nevetni. Nemcsak ruhájával gyászolt, gyászolt a szívében is. De most, hogy az új rokon valahogy férjére emlékeztette, noha semmiben sem hasonlított hozzá, mintha enyhült volna a bánata, ő is szeretett együtt üldögélni Istvánnal, és főleg hosszú téli estéken, az udvarház nagyszobájának kandallója előtt sokat beszélgettek néhai Szirmay Pálról. És István előtt kibontakozott ismeretlen rokonának képe. Arcát is megismerte egy festményről, amely ott függött a szobában. Körszakállas, barna férfi volt, s tekintetében István felfedezett valami olyat, amit pontosan nem is tudott volna körülírni, de ami mégis halott apjára emlékeztette. Csak Pál úr vonásai keményebbek voltak. És keményebb volt az élete is. Elszánt, kitartó, jogokért mindhalálig kiálló ember élete volt ez. Feleségül merte venni a szegény mesterember leányát, akinek dédapja még jobbágy volt, noha szülei ugyanúgy ellenezték ezt a házasságot, mint annak idején István úr Mária iránti szerelmét az ő szülei. De Pál úr kierőszakolta nemhogy az esküvőt, de még a szülők hozzájárulását is. Később Erzsébet egészen jó viszonyban volt ipával-napával egészen azok haláláig. Igazmondó ember volt Pál úr, aki véleményét mindig megmondta, és hajlandó volt heves szóharcra menni érte. Mások védelmében is akárhányszor kardot húzott. Kissé még kötekedő hírében is állott, de mindig volt oka a kötekedésének. Amikor pedig jött a török, nem volt hajlandó vér nélkül odaadni a házát.

Mikor ezt egyszer részletesen elbeszélte az özvegy, István belebámult a kandalló pirosan lángoló tüzébe, és ezt mondta:

– Az én helyemben bizonyára rég elment volna kuruc portyakapitánynak.

Erzsébet kék szeme kitágult, úgy bámult rá:

– Kurucnak? Portyakapitánynak? Hiszen istenes ember volt...

– Talán éppen azért, Örzse, talán ha valaki valóban istenes ember, akkor az a leghelyesebb, ha elmegy kurucnak ...

– Hát ha így véled, István, miért nem mentél el te? – kérdezte a sógorasszony, és szemében megjelent egy rég nem látott derűsebb mosoly. De István arca nem derült fel, mikor így válaszolt:

– Mert én nem is vagyok olyan nagyon istenes ember, csupán a templomot látogatom szorgalmasan, mivelhogy kényelmetlen volna felhagyni ezzel a gyermekkorban hozzám nőtt szokással. De vajon helyes-e tétlenül, biztos távolba menekülve figyelni, hogyan halmoznak bűnt bűnre az emberek ellen?

És akkor elkezdett mesélni. És mesélt, mesélt a maga életéről.

Ettől kezdve nem múlt el nap anélkül, hogy ne idézte volna fel Örzsének élete elmúlt esztendeit. Az asszony pedig tágult szemekkel figyelte.

Beszélt Szuhayról, beszélt Máriáról és Eleonóráról, költőkről és filozófusokról, Bécsről, Bolognáról és Amszterdamról. S ahogy beszélt, maga is egyre jobban emlékezett.

Azután felmerültek vidám emlékek is, amelyeken mind a ketten nevettek, noha a városban igen komoly embereknek ismerték őket.

Mikor kimelegedett a nyár, odakint a filagóriában töltötték beszélgetés közben az alkonyi órákat. Hiányzott volna mindkettejüknek, ha csak egy nap is elmúlik anélkül, hogy találkoznának, Örzse ruhájának feketéjébe már egy-egy színes folt is került. István pedig ismerni akarta a sógorasszony életét is. Hallgatta, amint az elmondta a nehéz kislánykort a szűk köszörűsműhelyben, a sok testvér között, azután a boldog házasságot. Istvánnak néha már úgy rémlett, mintha ismerte volna néhai Szirmay Pált, egyben-másban szeretett volna hasonlítani is hozzá.

Egyszer pedig azt vette észre, hogy verseket olvas fel Örzsének, magyar költőket. Máskor meg francia drámákról beszélt neki, főként Racine-ról, aki olyan mesterien boncolgatta a női lélek rejtelmeit.

Ők még nem mondták egymásnak, de Óvárott a polgárok már biztosak voltak benne, hogy Szirmay István úr előbb-utóbb feleségül fogja venni másodunokafivére özvegyét. Tóth Márton tisztelendő már mosolyogva készülődött is, hogy megkérdezze, mikorra hirdetheti ki az esküvőt.

HARMADIK FEJEZET

Nagyon meleg július végi nap volt, amikor Báthori László és Offenreiter Gotthold Alajos megérkezett Magyaróvárra. Kora reggel indultak Bécsből öblös gyorsszekéren, és delet sem harangoztak, mire megálltak az óvári főtéren.

Tiszta, csinos város volt Magyaróvár, nyoma sem látszott, hogy alig három éve felégette a török, legföljebb abból lehetett sejteni, hogy házai mind újak vagy frissen helyreállítottak voltak. A külső utcák ugyan semmiben sem különböztek a falusi utcáktól, de az a tér – ha kicsi volt is – mégis városra vallott. A világossárga városháza zöld zsalugáteres ablakaival és pántos kapujával úgy festett, mintha egy bécsi hivatali épületet kicsinyített volna le egy hozzáértő kéz. A templom sem volt nagy, de csúcsíves ablakai arra mutattak, hogy nagyon régen épülhetett, és a sisakos tornyot csak utólag ragasztották hozzá. A paplak szép kertje s a kert mélyén a szőlőfutotta lugas szelíd és barátságos arculatot adott az egész térnek. És ott volt a város közepén a régi fal a régi kapuval; még a rómaiak építették, minthogy itt már az ókorban is város állott. De azért a legszembetűnőbb látnivaló a Szirmay-kúria volt, amelyet Szirmay Pál úr épített. A török is csak éppen megrongálta, de egészen nem dúlhatta fel, s Erzsébet asszony hamar rendbe hozatta. Valóságos úri kastély volt ez, vasráccsal, pázsitos kis parkkal, lépcsőfeljárós kapubejárattal, két sor zsalugáteres ablakkal. A kis parkban filagória kőpaddal és kőasztallal. (Ott szokott üldögélni alkonyórákon István és Erzsébet.)

Báthorinak nagyon tetszett itt minden. Arra gondolt, hogy nem lehet rossz egy ilyen tiszta és bizonnyal módos városka zálogbirtokos urának lenni. Nem csodálkozott azon, hogy az esztergomi érsek nem akarja kiadni a kezéből.

Báthori egyébként erre az útra másképpen öltözött, ruházata ezúttal nem a lengyel király rokonát sejttette, hanem az öntudatos magyar nemest. Bajusza hegyesre volt pödörve, és két szárával az ég felé mutatott, süvege olyan volt, mint egykor a Bocskai-hajdúké, testén sujtásos piros dolmány, lábszárán zöld nadrág, amelyet piros szattyáncsizmába húzott, oldalán nagy markolatú kard.

– Ez a Szirmay háza? – érdeklődött a polgármestertől, minthogy mindenekelőtt ott kívánt látogatást tenni.

Offenreiter megmagyarázta, hogy ez ugyan Szirmay-kúria, de itt Pál úr özvegye lakik. István úrnak az egyik mellékutcában van egy kis lakóháza, mindössze két szobával.

– Pedig hozzá akartam szállni, hiszen más nemesember nincs a városban; özvegyasszonyhoz, különösen ha fiatal is, nem illik beszállni. De ha Szirmay úrnak csak két szobája van, bizonnyal alkalmatlan volnék vendégnek.

A polgármester erősködött, hogy szó sem lehet bármiféle vendégeskedésről, Báthori uraság a város legkedvesebb vendége, és a városháza vendégszobájában kell laknia. Nem lesz méltatlan hozzá, az érsek is ott lakott, amikor egyszer itt járt, hogy megtekintse zálogbirtokát, és annak idején maga a néhai Nádasdy Ferenc úr is aludt benne, pedig ő volt egész Magyarországon a legkényesebb igényű ember. Azonnal meg is kezdik a szoba takarítását.

Báthori hozzájárult ehhez, és elhatározta, hogy amíg a vendégszobát kitakarítják, megkeresi Szirmayt. A polgármester azonban felvilágosította, hogy az a ház ugyan itt van a szomszédban, de Szirmay urat nem fogja otthon találni, mivelhogy betakarítás ideje van, ilyenkor az uraság is kinn dolgozik a jobbágyokkal. Most mindenki kinn van a földeken, még a polgárok legnagyobb része is, hiszen egy csepp földecskéje a legtöbb mesterembernek is van. Ezért olyan üres a város.

Báthori a fejét csóválta, de mosolygott is. Az olyan uraságnál, aki együtt dolgozik a jobbágyokkal, nem lesz nehéz olyasmit találni, amibe bármelyik bécsi hivatal vagy bíróság belekapaszkodhat. Ha pedig van ilyesmi, akkor majd lehet okosan is beszélni Szirmay úrral.

Szirmayval tehát csak késő délután fog beszélni, de nem kevésbé fontos a számára, hogy a plébánossal szót váltson. Biztatta tehát Offenreitert, hogy csak nézzen utána a városházi teendőknek, vitesse be csomagját, hozassa rendbe a vendégszobát, önmaga addig tiszteletét teszi a tisztelendő úrnál. Még azt is elhárította, hogy a polgármester vezesse el a parókiába, azt a néhány lépést ő egyedül is meg tudja tenni. Azt is megígérte, hogy ebédre visszajön, addigra a polgármester összehívja az egész tanácsot, és majd együtt fogják meginni ügyükre a déli áldomást.

Tóth Márton tisztelendő úr előjött az ajtónyikorgásra. Báthori hangos latin szóval köszöntötte a papot. Bemutatkozott, és megkérte, hogy szenteljen neki egy rövidke beszélgetést. A plébános a látogató nevéből, ruhájából és főleg magatartásából úgy sejtette, hogy fontos ember fontos ügyben keresi. Látta az ablakon keresztül, hogy a polgármesterrel érkezett, tehát lehet, hogy a város dolgában jár. Ebben az ügyben pedig Tóth Márton már régóta nem tudta, hogy miképp illik viselkednie. Jól tudta, hogy a polgároknak igazuk van, mivel az érsek követelte szolgáltatások alaposan próbára teszik a mesterek teherbíró képességét, de még ennél is sokkalta jobban gyötrődnek az érseki zálogzsarnokság alatt a külső utcasorok jobbágyai, akiknek még sanyarúbb az életük, amióta a zálog terhe rajta fekszik a városon, hiszen az ő munkájuknak minden eredménye Esztergomba vándorol, és Esztergomnak semmi sem elég. Nos, Tóth Márton jobbágyfiúként született, aki könnyű szívvel viselte a polgárok megpróbáltatását. Csak fizessenek a mesterek az egyháznak, hiszen amellett azért nem kell éhezniük ... A jobbágyok azonban valóban éheztek, és a pap mégiscsak közülük emelkedett ki, tehát lelke mélyén kívánta, hogy szabadítsa meg az Úr a népet az esztergomi megpróbáltatástól. Ámde pap volt, az egyház szolgája, aki álmában sem bírálta volna felettesei tevékenykedését, s meg volt győződve, hogy amit Esztergomban jónak vélnek, azt bizonyára a mennyekben is jónak vélik, tehát jó... Jó még akkor is, ha mindenkinek rossz ezen a földön. Így hát számára nyomasztó teher volt, hogy ez a zálogügy egyáltalában létezik. Jól tudta, hogy Szirmay sokat tevékenykedett a város érdekében, és titkon remélte, hogy úgy intéződik el az ellentét az érsek és a polgárok között, hogy a város is megszabadul a záloghelyzetből, de az érsek sem fog haragudni emiatt, és áldás kíséretében veszi át ama harmincezer forintot, amely immár együtt fekszik a városháza hét lakattal lezárt pántos ládájában.

Jól sejtette, hogy Báthori látogatásának valami köze van ehhez az ügyhöz. Buzgó udvariassággal vezette az előkelő vendéget a lugasba. Nyomukban egy házvezetőnő-féle kövér asszonyság nagy tálcán bort, poharakat, egy tál töpörtyűt és kerek fehér kenyeret hozott, s elébük tette a kecskelábas kerek asztalra. A pap töltött, és csak azután ült le ő is a vendéggel szemben. Gyanította, hogy most nem mindennapi dolgot fognak mondani neki. De ami következett, az több volt, mint amit várt.

Báthori belenyúlt dolmánya zsebébe, s onnét egy pecséttel ellátott hivatalos iratot húzott elő.

– Reverendissime! Olvassa ezt el, azután beszélgessünk egy kicsit. – Ezzel széthajtogatta és átnyújtotta a cikornyás betűkkel írott levelet, amelyet Kollonich Lipót püspök úr személyes aláírása tett nyomatékossá. Az írásból pedig az derült ki, hogy Báthori László úr nemcsak a Neoacquistica Commissio teljhatalmú kiküldötte, aki bárkit kihallgathat, és bármely ügykezelésbe betekinthet, hanem az is, hogy az egyház szolgáinak úgy kell tekinteniük őt, mint bizalmas embert, aki az egyház érdekeit képviseli, és annak érdekében jár el.

Tóth Márton visszaadta az iratot, és ültében mélyen meghajolt Báthori felé, és fölöttébb udvarias mozdulattal jelezte, hogy rendelkezzék vele.

A vendég pedig lehajtott egy pohár bort, hátradőlt a padon, és így szólt:

– Arról, amit most beszélni fogunk, ne szóljon senkinek. Az egyház érdeke hallgatást parancsol. Megértette-e, reverendissime?

Tóth Márton igent bólintott, teste egy kissé remegett az izgalomtól és a kíváncsiságtól.

– Hát ide hallgasson, reverendissime, mit tud maga Szirmay Istvánról?

Ez a kérdés eléggé meglepő volt, és alaposan fejbe kólintotta a papot. Miért éppen Szirmayról akar beszélni vele az egyház érdekeit képviselő férfiú? Igaz, Szirmay sok jó tanácsot adott a polgároknak, de hát mégse róla van szó, hanem a harmincezer aranyforintról. A kérdés azonban Szirmayról érdeklődött, ő hát róla beszélt. Elmondotta, hogy nagyon nagy tudású férfiú, különösen jogtudománya híres, ebben a zálogügyben is ő a polgárok tanácsadója.

– Ennyit én is tudok, arról beszéljen, mik a szokásai, miket szokott beszélni, miféle szenvedélyei vannak. Ne habozzon, reverendissime. Maga nyilván szereti Szirmay urat, de azért legyen őszinte, mert ha arról van szó, hogy Szirmay úr az egyház érdekeit fenyegeti, hát akkor a szent kötelesség fontosabb a barátságnál.

Tóth Márton összerezzent. Hogy Szirmay István veszélyeztetné az egyház érdekeit? Hiszen szó sincs róla, különös ember, de nincs nála szorgalmasabb templomjáró egész Óvárott. Az igaz, hogy néha furcsákat mond a természetről, de ilyenkor is a pogány tudósok mellett Assisi Szent Ferencre szokott hivatkozni. Az idegen úr talán mégis tudhat róla valamit...

– A szokásai... – kezdte habozó gondolkodással a választ. – Hát néha vannak különös szokásai. Például pipázik. Meg sokat olvas...

– Miféléket olvas?

– Olvas ő mindenfélét, verseket is meg szent iratokat is, meg filozófusokat is.

– Protestáns könyveket nem olvas?

– Azt hiszem, nem, bár nem tudom, hogy sok könyvének írói közt nincs-e kálomista.

– Nem szokta szidni a császárt?

– Soha, sőt éppen ő szokta magyarázni a polgároknak, hogy mennél erősebb a császári hatalom, annál jobb lesz az élete az iparosoknak és kereskedőknek.

– Hát az egyházat nem szidja?

– Sőt, ő jár a legbuzgóbban a templomba egész Óvárott.

– De hiszen ő izgatta az esztergomi prímás úr ellen a polgárokat...

– Bizony nem izgatott ő senkit, csak azt magyarázta meg, hogy ebben a zálogügyben a városnak joga van megváltania magát úgy, hogy az érsek urat se érje károsodás, és megkapjon mindent, amit a törvény megenged. Még azt is megtiltotta a polgároknak, hogy bármiféle jogtalan lépéshez folyamodjanak.

– Hogyan bánik a jobbágyokkal?

Tóth Márton arca erre egészen fellelkesült.

– Higgye el, tekintetes uram, hogy nincs az egész megyében még egy nemesúr, aki ennyire emberséges volna, együtt dolgozik a parasztokkal, tanácsot ad nekik, kevesebbet követel tőlük, mint bárki más...

– Nem lázítja őket?

– Hova gondol, tekintetes uram! Éppen arra biztatja őket, hogy mindig legyenek hűségesek egyházukhoz és császárukhoz, mert akkor nem érheti baj őket.

– Ravasz ember, ravasz ember – mormogott Báthori.

– Dehogyis ravasz! Olyan egyenes, amilyen nincs még egy hét vármegyében. Csak egy kicsit furcsa.

– Hát miért furcsa?

– Mondottam már azt is. Pipázik, mint a zsoldosok, többet olvas, mint egy kanonok, együtt dolgozik a parasztokkal, sohasem káromkodik. Meg aztán nem jár asszonyok után, illetve egyetlenegy asszony körül legyeskedik azóta, hogy itt él nálunk. El is vehetné, de még sohase mondta, hogy el akarja venni... Pedig már kérdezni is akartam felőle.

– Ez kiféle asszonyszemély?

– A Szirmayné nagyasszony, Szirmay Pál úr özvegye.

– Szóval rokona.

– Rokonának aligha volna mondható. Néhai Szirmay Pál úr másodíziglen való unokafivére volt Szirmay István úrnak.

– Hát, reverendissime, még ma tudja meg tőle, hogy akar-e házasodni, vagy sem, de nehogy elárulja, hogy ezt én akarom tudni. Vigyázzon a nyelvére, az egyház érdeke forog itt kockán – mondta, és olyan szemekkel nézett Tóth Márton plébánosra, hogy annak hideg futott végig a hátán. – És legyen nyitva a szeme. Tudja-e, hogy az egyháznak nincs tetszésére ez az ügy?

A pap hümmögött. Hiszen sejtette ő ezt, meg mintha sejtette volna azt is, hogy Szirmay körül sincs rendben minden. Az a pipa meg az a sok könyv nem vezethet jóra. Az is eszébe jutott, hogy Kollonich püspök úrnak most őrajta, Tóth Márton plébánoson a szeme, és jaj neki, ha az derül ki ebből a históriából, hogy Szirmay valami istentelenségbe vitte a polgárokat, és ebben ő támogatta a pipázó nemesurat. Megígérte hát nagy buzgalommal Báthorinak, hogy ügyelni fog, nehogy bármi is másképp történhessék, mint ahogy azt az érsek és a püspök úr jónak látja.

Miután a városi tanács eszem-iszommal jól ellátta, üdvözölte, felköszöntötte, és a város jótevőjének nevezte, Báthori teli gyomorral lefeküdt egy kis délutáni szunnyadásra. Mikor felébredt, úgy gondolta, hogy már Szirmay is hazajöhetett a munkából, tehát rendbe hozta ruházatát, oldalára kötötte a kardot, és megkérdezte a városháza udvarán tevékenykedő jobbágyasszonyt, hogy melyik házban lakik Szirmay István úr. Azzal elballagott a közeli nemesi lak felé.

Ez a kis ház semmiben sem hasonlított a városi körülményekhez képest pompás Szirmay-kúriához. Tiszta és rendes volt, mint a legtöbb épület errefelé, de a módosabb polgárok is díszesebb házban éltek.

Szirmay otthon volt már, mostanában jöhetett haza, félmeztelenül mosakodott a kertben egy dézsa fölött. Ezt a napközben való tisztálkodást is furcsaságnak vélte Báthori. A vendég jöttére felnézett, látta, hogy ez valami úrféle. Vizes kezét nyújtotta feléje, és bocsánatot kért, hogy így fogadja, de nem volt elkészülve a látogatóra. Üljön csak le a tornácon, ő is jön azonnal.

– Sose zavartassa magát, domine protonotari, megszoktam, hogy minden házban más a szokás, így hát azon se csodálkozom, ha verőfényes délutánon a ház urát mosakodni látom.

– Munkából jöttem, és igen megizzadtam – magyarázta Szirmay, akinek alaposan megütötte a fülét, hogy a vendég „domine protonotari”-nak, azaz főjegyző uramnak szólítja. Meg is jegyezte:

– Rég nem vagyok én már főjegyző. – Közben már törölközött is, majd magára öltötte ingét, amelynek ujjait válláig tekerte fel.

– Vegye le az úr is a dolmányát, hiszen igen meleg vagyon – biztatta a vendéget. Csak most mutatkozott be. Báthori is megmondta, kicsoda. Kezet szorítottak.

Mikor leültek a hűs verandára, Szirmay előkotorta a pipáját, és elnézést kért vendégétől a füstölésért, de hát igen megszokta, és legfőbb szórakozása. Báthori mosolyogva húzott elő a maga zsebéből is egy tajtékkőből faragott, finoman vésett és ezüsttel díszített borostyán szopókás kis pipát, amelyet láthatóan török mesteremberek készítettek.

– Magam is élek vele, de csak magányomban szoktam előhuzigálni, mert az ostoba emberek megbotránkoznak tőle, és pogányságnak mondják. De várjon csak, domine, van nekem olyan dohányom, amilyet életében sem szívott. – Ezzel egy másik zsebéből ötvözött aranyszelencét kotort elő, amelyben aranysárga és messzire illatozó dohány volt. – Ez egyenest a szultán udvarából való Sztambulból. Kóstolja csak meg!

Szirmay nem tudta, kit tiszteljen a vendégben. A Báthori név legföljebb annyit mondott neki, hogy előkelő nemessel, alighanem nagybirtokossal ül szemben; fogalma sem volt, mit akarhat tőle, de majdcsak meg fogja mondani, ha már idejött. A dohányt azonban elfogadta, és nagy csipettel vett ki az elébe nyújtott pikszisből. Igazán jó dohányt, amilyet Amszterdamban szívott, rég nem ízlelt az ínye, itthon csak a maga termesztette csípős kapatermést élvezheti. Ez pedig bizonnyal finomabb minden eddig élvezett, valaha is megkóstolt vágott levélnél.

Báthori is rátömött, majd Szirmay kovával és taplóval parazsat csinált, és mindketten élvezetes pöfékeléssel dőltek hátra. Volt ugyan bor előttük az asztalon, de hozzá se nyúltak. Bőséges füsttel áldoztak néhai való Nicot mester emlékének.

Közben Báthori szótlanul előkaparta az emlékezetes pecsétes iratot Kollonich aláírásával, és némán átnyújtotta, majd tovább bodorította a füstöt. Szirmay felvette az írást, elolvasta, azután visszatette, és ő is tovább eregette a szagos felhőt.

Szirmay jól megérezte a hivatalos irat szövegéből, hogy most következik a harc az esztergomi érsek és Óvár polgárai között. Az első ütközet nyilván itt, az ő verandáján zajlik le, pipaszó mellett. Jól összeszedte gondolatait, de vonásain semmi se látszott, ugyanolyan közömbös tekintettel fújta a füstöt, mint a hasonlóképpen közömbösen néző Báthori. Úgy festettek, mintha semmi egyéb nem érdekelné őket, mint a szultán dohányának hetedik paradicsomot idéző zamata.

– Kemény ellenfél – gondolta Báthori.

Mikor azután mindketten elszívták a dohányt, a szék karfájához verték a pipát, s gondosan belefújva megállapították, hogy nem maradt a szárában eldugaszoló szutyok, s ezzel el is tették a füstszerszámot, megszólalt Báthori:

– Akar-e kegyelmed birtokadományt a Neoacquistica Commissiótól?

– Nem én – válaszolt egyszerűen Szirmay. – Jól megélek én a magaméból. Magányos ember vagyok, többre nincs szükségem.

– Hát azt akarja-e, hogy a Neoacquistica Commissio elvegye azt a földjét is, ami van?

– Nem én – mondotta ugyanolyan nyugodt hangon István. – Nincs is rá oka.

– Dehogyis nincs, domine protonotari, hiszen kegyelmed az egyház ellen izgatja a jobbágyokat.

Szirmay arcán nyoma sem volt meglepetésnek vagy felháborodásnak, hiszen éppen húsz esztendeje tudja, hogy egyszer mindenkire sor kerül, nem lehet kitérni előle, hacsak rossz lelkiismerettel nem él az ember. Éppen húsz esztendeje tudja, azóta, hogy Szuhay megmondta ezt a tizenöt éves ifjúnak, és az eltelt húsz év alatt minden Szuhay Mátyásnak adott igazat. Nem kereste ő az alkalmat, sőt óvatosan kikerülte, de ha egyszer rákerült a sor, felveszi a harcot – ezt is jól tudta magáról. Szirmay Pál úr, az ismeretlen rokon bizonnyal már előbb kardot húzott volna, ő meg túlságosan sokat elmélkedett, ahelyett, hogy cselekedett volna. De elég volt egyszer odaállni egy város nyilvánvaló igazsága mellé, hogy íme elkövetkezzék az idő, és őrá kerüljön a sor. Készült tehát erre, ezért tudott olyan nyugodtan válaszolni.

– Én bizony nem izgatok semmiféle jobbágyot, hiszen ha izgatnám, magam ellen izgatnám őket. Én vagyok a földesúr, és az én érdekem, hogy a jobbágy ne mozgolódjék. Az egyház ellen pedig annál kevésbé is izgatok bárkit, mivel az egész város tudja, hogy én járok itt legtöbbet templomba.

– Hát a polgárok ügye az egyház ellen?

Szirmay arcán átlebbent a fölényes tudás mosolya.

– Az bizony nem a polgárok ügye az egyház ellen, hanem a polgárok ügye a zálogbirtok felszabadítása érdekében, amire a Corpus Juris ad jogszerű lehetőséget, és amelynek indokoltságát a pozsonyi kamara is elismerte. És csak nem állítja, domine spectabilis, hogy a kamara egyházellenes?

– A kamara csak a törvény betűjét nézte, és nem vette észre, hogy itt az ellenfél, akit kiforgatnak jogaiból, maga az esztergomi érsek.

– Az esztergomi érseket senki nem forgatja ki jogaiból. A harmincezer forint, amelyet kölcsönadott őfelségének, a császárnak, ott van a városháza ládájában, bármikor átveheti, a törvényes kamatoknál pedig sokszorosan többet szedett be adóban.

– Szóval, domine protonotari, ezekkel a látszólag ártatlan érvekkel azt állítja, hogy az esztergomi érsek, Magyarország prímása uzsorás.

– Én nem azt állítom, domine spectabilis, hanem azt, amit a császár őfelsége pozsonyi kamarája hivatalosan megállapított, hogy az esztergomi érsek úr többet szedett adóban, mint amennyi kamatban járt volna neki. Ha kívánja, jelentse fel a kamarát, hogy uzsorásnak állapította meg Magyarország prímását.

– Azaz, domine protonotari azt állítja, hogy őfelsége kamarája rágalmazó híreket terjeszt Magyarország prímásáról.

– Nem, domine spectabilis, én azt állítom, hogy ebben az ügyben a tényeket nem én és nem is az óvári polgárok állapítják meg, hanem a legfőbb állami és egyházi hatóságok, s ezeket a megállapításokat nekünk, mint őfelsége hű alattvalóinak és az egyház hű gyermekeinek szó szerint tudomásul kell vennünk.

A beszélgetés nyugodt hangon folyt, csak a mondatok lettek egyre határozottabbak. Olyan volt ez, mint egy hegyes vívótőrökkel vívott életre-halálra menő párviadal.

– Végül is mit remél ettől az ügytől, domine protonotari?

– Én? Semmit. Nekem semmiféle érdekem nem fűződik hozzá, de azt hiszem, hogy az óvári polgárok végül is érvényt szerezhetnek jogaiknak, amelyeket törvényeink biztosítanak nekik.

– Ha semmi érdeke nem fűződik hozzá, miért avatkozott bele?

– Nem avatkoztam én semmibe, domine spectabilis. Tanácsot kértek tőlem, és én tanácsot adtam, mert az a hivatásom. Jogász vagyok, tehát segítenem kell az embereket, hogy kiigazodjanak a jog útvesztőiben.

– Azt, ugye, tudja, hogy ha ön nincs itt és nem ad tanácsot nekik, ma is ott tartana ez az ügy, ahol két év előtt, vagyis sehol sem, és azt is tudja, hogy ha ön eláll az ügy további irányításától, nem lesz olyan jogász széles e birodalomban, aki elvállalná, hogy az egyház ellen harcoljon, s ebben az esetben az ügy megint ott fog tartani, ahol két év előtt, azaz sehol sem.

– Tudom.

– Hát akkor honnét veszi ezt a bátorságot, domine protonotari, hogy nyíltan tanácsokat adjon az egyház érdekei ellen. Nem fél az egyháztól?

– Mi félnivalóm van nekem az egyháztól? Én jó keresztény vagyok, aki megtartom hitvallásom szabályait.

– Az nem elég. Ön rossz példát mutat a polgároknak, és ami még veszedelmesebb, a jobbágyoknak, azzal, hogy büntetéstől se félve nyíltan előkészíti az egyház anyagi megkárosítását.

– Hiszen ön is tudja, domine spectabilis, hogy az egyház nem károsodik; a kölcsönt visszakapja az érsek úr, és a kamatokat már rég busásan megkapta, legalábbis így állapította meg a kamara, és nincs jogunk kételkedni őfelsége kamarájának megállapításában.

– Igen ám, de a jobbágyok ebből csak annyit látnak, hogy domine protonotari tanácsokat ad az egyház ellen, méghozzá nem is titokban, és ezért semmi bántódás nem éri. Ez megrendíti bennük az egyház tekintélyét. Attól pedig egy lépés sincs, hogy a császári tekintély is megrendüljön, miáltal ön a kuruc lázadók érdekeit szolgálja.

– Hát erre a bonyolult okfejtésre sem a polgárok, sem a jobbágyok nem gondolnak, minthogy ön is tudja, domine spectabilis, hogy nem igaz. De ha az egyház el akarja kerülni a látszatot, úgy ne húzza tovább ezt az ügyet, hanem vegye át a harmincezer aranyát, és fejezzük be az egész jogvitát.

– Mit képzel, domine protonotari, az egyházról? Elfogadjon harmincezer aranyat, amikor jó gazdálkodás mellett tíz év alatt behajthat annyit, és teheti azt az idők végtelenségéig?

– De ehhez nincs joga! – Ezt Szirmay valamivel emelkedettebb hangon mondta, mire Báthori fölényesen elnevette magát.

– Mégsem olyan nagy jogász ön, mint amilyen a híre. Hát nem tudja, hogy mindenkinek ahhoz van joga, amit hatalmában van keresztülvinni?

– Ezt ön mondja, domine? Ön, aki az egyház nevében beszél itt nekem? Mit szólna az egyház, amelyet képviselni akar, ha szavait hallaná?

Báthori tenyerével térdére támaszkodott, és szembenézett Szirmayval.

– Hát mit gondol, kedves főjegyző úr, én találtam ki mindezt, amit itt elmondtam? Ez magának Széchényi érsek úrnak az álláspontja, aki megírta Kollonich püspök úrnak, aki viszont közölte velem, hogy adjam tudtára. Tehát az egyház nem azon háborodik fel, amit én mondok, hanem az ön magatartásán, és általam felszólítja önt, hogy azonnal fordítson hátat ennek az ügynek, bízza az egyház belátására a polgárok sorsát. Ez esetben önnek nem lesz semmi bántódása, sőt a polgároknak sem, csak fizethetik a jobbágyokkal együtt tovább az adót Esztergomba az idők végtelenségéig.

Szirmay felállt, kezével megfogta nadrágja szíját, és szembenézett Báthorival:

– Domine spectabilis, az én lelkiismeretem tiszta, és ha kell, szívesebben alszom bujdosóként a kemény földön, mint megszokott puha ágyamban rossz lelkiismerettel. Ha az én hűségem nem elegendő az egyháznak, ám vegyék el ezt az apró kis birtokot is tőlem, de az én jogászi becsületem nem engedi, hogy magukra hagyjam ezeket a gyámoltalan embereket. Én nem az egyház ellen harcolok, még kevésbé – a fennálló rend ellen, tehát törvényes jogcím nincs ellenem, és ha engem, aki túlontúl ismert labanc vagyok nem egy megyében, perbe fognak, annak csak a kurucok fognak örvendeni, de minden labanc hitét megrendíti az egyházban is, császárban is. Ezt jegyezze meg magának ön is és Kollonich püspök is, aki a nyakamra küldte.

Báthori is felállt.

– Ön tehát még ma el fogja mondani Offenreiternek és a polgároknak, hogy ne bízzanak bennem, mert az ellenfél embere vagyok.

– Igen, el fogom mondani.

– Figyelmeztetem, hogy tartózkodjék ettől, mert nekünk hatalmas erőnk van a megtorlásra.

– Én nem félek, önök végezhetnek velem, de ha énrám is sor kerülhetett, akkor az önök napjai meg vannak számlálva.

– Szóval kuruc felkeléssel fenyeget.

– Többel, uram, labanc fölkeléssel; azzal fenyegetem önt és önöket mind, hogy maguk kényszerítik a kuruc táborba még a labancokat is, és önök kényszerítik leghűségesebb nemeseiket arra, hogy az önöket legjobban gyűlölő jobbágyokkal egy seregben húzzák ki a kardjukat önök ellen.

– Tudja-e, domine protonotari, hogy ezekért a szavakért önmagában véve is fővesztés jár?

Szirmay megvetően nézett Báthorira.

– Ezzel ugyan már nem tud megijeszteni, hiszen ha önöknek éppen az én fejem kell, akkor akad tanú ellenem, és ha szükséges, úgy ezeket a szavakat a fejemre idézhetik akkor is, ha sohase mondtam. Hát akkor inkább kimondom, hogy jegyezze meg, és mondja el Kollonich Lipót püspök úrnak is... Állhatok még valamivel a szolgálatára?

– Igen. Ha meggondolta magát, keressen fel a városházán. Szokott ön kockát játszani?

– Nem – mondta meglepetten a kérdéstől Szirmay.

– Ugyanis a kockajátékban ismeretes a dupla vagy semmi tét. A játékos vagy mindent elveszt, vagy megduplázza a tétjét. Mi is azt játszunk most. Öntől függ, hogy még akar-e birtokot, vagy el akarja-e veszteni azt is, amije van. És a földdel együtt az ember feje is könnyen elgurulhat. Hát a viszontlátásra, domine protonotari.

Szirmay, amint a kéretlen látogató elment, hátára dobta dolmányát, és átsietett az udvarházba. Erzsébet azonnal látta, hogy valami nagyon feldúlhatta megszokott nyugalmát. Arcvonásait addig fegyelmezte, amíg Báthori nézte; annak semmi köze hozzá, mekkora felindulást keltett benne a megkezdett küzdelem. Csalódást tulajdonképpen már nem érzett, két évtized tapasztalata lassanként kiölt belőle minden ábrándot egyházról és császári rendszerről. Amikor lemondott főjegyzői hivataláról, azért mondott le, mert nem akarta tovább szolgálni azt a birodalmat, amelyet atyja mindhalálig tisztességgel szolgált, és amelynek ő maga is sokáig jó sáfára volt. Azt is régóta tudta magáról, hogy hithűsége sem egyéb megrögzött szokásnál, hiszen az uzsoraüzletekkel foglalkozó prímást igazán nem érezhette lelki főhatóságának, s az egyház, amely üldözte s nemegyszer máglyára vitte azokat a bölcseket, akik kitárták értelmének a világ titkait, rég nem volt előtte az igazság vitathatatlan forrása.

De most ebből a párbeszédből, amelyet Báthorival folytatott, kétségtelenné vált annyit kételkedő értelme számára, hogy a császári hatalom – bíráival, zsoldosaival, besúgóival és hivatalnokaival együtt – ellenség. Ellensége minden tisztességes embernek. Az egyház pedig nem véletlenül áll szemben Óvár polgáraival, hiszen az egyház szétválaszthatatlanul fonódott össze a sötét császári hatalommal. Most értette csak igazán, mennyire nem véletlen, hogy a földbirtokadományokat intéző bizottság élén Kollonich személyében egy egyházfő áll, hogy a hatóságok folytonos akadályokat gördítenek Óvár jogszerű kérelme elé, mert az harácsolásában rövidítene meg egy érseket – bizony, ez mind nem véletlen, hiszen ugyanannak a hatalomnak két arca a császárság és az egyház. Az egyik zsoldosokkal kényszeríti ki az adót, a másik kenetes vagy szigorú szavakkal, de adó kell nekik, és katona, és lábasjószág a bécsi vásárokra.

És van még, aki hisz a szavuknak? Vagy aki azt képzeli, hogy ha hűségesen viselkedik, akkor nem fog sor kerülni rá...? Persze, a jobbágyok tudják, hogy akár hű cseléd az ember, akár morgolódó – nekik kell dolgozniok, és másé a munka haszna. Ezért azután csakis bennük, a jobbágyokban lehet minden remény, csak bennük bízhat, aki más jövőről álmodozik... Milyen jól tudta ezt Szuhay Mátyás!

Ült a filagóriában, könyökére támaszkodott, belenézett Örzse nagy kék szemébe, és miután részletesen beszámolt a Báthorival folytatott beszélgetésről, mindezt nagyon világosan, félreérthetetlenül mondotta el neki.

– És most mit fogsz csinálni, István?

– Most? Most jobban a kezembe veszem a polgárok ügyét. Egyelőre, azt hiszem, közvetlen veszedelem nem fenyeget. Ez a Báthori csak ijesztgetett, hiszen semmiféle jogcím nincs ellenem, és annál már óvatosabb jogász vagyok, hogysem én szolgáltassak nekik jogcímet. Igyekszem tehát felvenni a harcot a sötétséggel. Ha azután megszorul körülöttem a világ, akkor tudom már, hogy a keleti végeken kell keresnem a további teendőket. De azt hiszem, helyesebb lesz, ha téged is elkerüllek, Örzse, nehogy te is gyanúba keveredj.

Örzse pedig két kezébe fogta István fejét, és azt mondta gyengéd és nagyon határozott szavakkal:

– Hát azt hiszed, István, hogy én még egyszer elbújok, amikor az a dolgom, hogy ott legyek a harcos mellett? Nem, István, én a te feleséged leszek, és ha te mégy, megyek én is veled, hiszen a kurucoknak asszonyokra is szükségük van, hogy a hegyek rejtekeiben megfőzzék az ebédet, amíg a férfiak portyaúton vannak...

Szirmay István érezte, hogy a boldogság egész testében elárad. Arra gondolt, hogy előbb meg sem érdemelte ezt, csak most, amikor lerázva magáról egész múltjának tunyaságát, eldöntötte: úgy fog cselekedni, ahogy tiszta lelkiismerettel cselekednie kell.

Tóth Márton plébános urat igen meglepte, amikor Szirmay azzal rontott be hozzá: hirdesse ki a templomban Erzsébet asszonnyal kötendő esküvőjét. Hiszen éppen efelől kívánt volna ő érdeklődni István úrnál.

Vasárnap hirdették ki először a templomban Szirmay István és özvegy Szirmay Pálné esküvőjét. A város népe nem lepődött meg, mindenki várta már ezt a hírt. Szombaton azonban futár érkezett Tóth Márton tisztelendő úrhoz. Esztergomból hozott hivatalos iratot. A plébános úgy meglepődött, hogy a lélegzete is elállt, és le kellett ülnie: maga a prímás írta alá. Az állott pedig benne, hogy hírül vétetett Szirmay István és özvegy Szirmay Pálné esküvőjének kihirdetése. Az illetékes egyházi hatóságnak ugyanakkor tudomására hozták, hogy házassági akadály áll fenn, minthogy a jegyesek egymás rokonai, lévén a menyasszony a vőlegény elhalt másodunokafivérének egykori felesége. Az illetékes egyházi hatóság megvizsgálta az ügyet, és a tiltó okot fennforgónak találja, miért is megtiltja Tóth Márton plébánosnak és az egyház bármely más papjának, hogy papi áldásával megszentelje a házasságot.

Tóth Márton egy szót sem értett az egészből. Hiszen még az egyszerű sógorság is nehezen mondható vérrokonságnak, és az egyház olykor még vérrokonok házasságát is megengedi. De hogyan állítható, hogy bármilyen szabály tiltaná azt, ha valaki feleségül akarja venni halott másodunokafivére özvegyét? Visszaemlékezett rá: Báthori kérdezett valami olyasmit, hogy rokona-e Erzsébet asszony István úrnak, de akkor azért nem volt szó házassági tilalomról.

Tóth Márton fogta a levelet, amelyet maga a prímás írt alá, és nehéz szívvel ment át az udvarházba, ahol ilyenkor a filagóriában együtt lehetett találni István urat és Erzsébet asszonyt. Leült gondterhelt arccal, és szótlanul tette elébük az érseki határozatot.

Azok elolvasták és összenéztek. Azután a plébánosra néztek.

– Nem értem – mondotta rekedten, mentegetődző hangon.

– Én értem – válaszolta István nyomatékkal. – Ha Magyaróvár polgárai nem ragaszkodnak jogaikhoz, azonnal jogunk lesz összeházasodni.

A pap fölcsattant:

– De hát mi köze van ennek a két dolognak egymáshoz?

István úr lassan, megfontolt szavakkal magyarázta:

– E kettő közt azért van összefüggés, mert Magyarország prímása nemcsak uzsorával, hanem zsarolással is foglalkozik.

A pap felháborodott arccal állt fel, ajkán volt már a szó, amellyel visszautasítja a káromló szavakat. De azután egyszeriben eszébe jutottak Báthori szavai, hogy az egyháznak mennyire nincs ínyére mindaz, amit Szirmay a polgárok érdekében tesz. Nem szólt semmit. Fejét is lehajtotta, mert nem tudta elviselni azoknak a tekintetét. Azután szótlanul elment, elvitte magával a prímás levelét.

Erzsébet Istvánra nézett.

– És most mi lesz?

– Most, Örzse? – mondotta, és két kezével fogta az asszony két kezét. – A feleségem leszel.

– A papok nem akarják, István.

– Ha a papok nem akarják, Örzse, hát papok nélkül.

Az óváriak ügyében csak nem akart határozat jönni Bécsből. Elmúlt a nyár, a szeptemberi vénasszonyok nyara is elmúlt, de hír nem jött. Egy napon határozat helyett Esztergomból érkezett sürgető irat, hogy fizessék már be az idei járandóságot. A város már nem panaszkodhat a rombolásokra – írta az érsek titkára –, hiszen már mindent felépítettek, és a polgárok sok árut adtak el a különböző vásárokon.

A tanács aggodalommal ült össze. Szirmaytól már jó ideje nem mertek tanácsot kérni, de ahogy múlt az idő és még mindig nem jött a határozat, egyre gyanúsabbá vált Báthori – akiről azóta se hallottak, hogy néhány napos itt-tartózkodás után visszautazott Bécsbe – és egyre jobban erősödött Szirmay hitele.

Igaz ugyan, hogy az a házassági história furcsa egy dolog, meg az sem helyénvaló, hogy az egyház házassági tilalma ellenére annyit jár a sógorasszonyához. No meg aztán még egyéb pletykát is suttogtak Szirmayról és Pál úr özvegyéről. De még ha István úr felettébb erkölcstelen férfiú is, annyi mégis bizonyos, hogy csak ő ismeri ki magát a törvénykönyvekben, és eddig is készségesen állt rendelkezésükre.

A tanács tehát úgy döntött, hogy Offenreiter Gotthold Alajos és még néhány tanácsbeli átlátogat Szirmayhoz, és újabb tanácsot kér.

Barátságosan, borral az asztalán fogadta őket. Pipára gyújtott, és leült közéjük. Megnézte az Esztergomból érkezett sürgető iratot, s miközben fel-alá sétált az asztal körül, egy kicsit töprengett, majd bement a belső szobába is, hogy belekukkantson egy vastag könyvbe, azután mosolyogva visszaült közéjük, és elmondta, hogy mit írjanak a válaszban.

Ennek a levélnek az volt a tartalma, hogy tekintettel a pozsonyi kamara határozatára, mely szerint a prímás úr adóban a kamatokat is többszörösen visszakapta, attól a perctől kezdve, hogy a polgárok felajánlották a harmincezer forint tőke kifizetését, nem jár többé adó a prímás úrnak, ellenben jogában áll felvenni a harmincezer forintot. Igaz ugyan, hogy a Neoacquistica Commissiótól még nem jött megerősítés, és még nem oldották fel a zálogot, de elutasítás sem jött, tehát nincs jogalapja az adókövetelésnek. Mindezt igen sok paragrafus idézésével támasztották alá. A polgárok hálásan szorongatták Szirmay kezét.

Bécsben, Kollonich hivatali termében ilyenkor késő őszidőn már nagy hasábok égtek a kandallóban, és a szolgák még hamarabb húzták össze a fekete függönyöket.

A lobogó piros gyertyaláng fényében a püspök hátratámaszkodott trónszékében. Előtte feküdt az óváriak levele, amelyeket az esztergomi érseknek válaszként írtak. Az asztal másik oldalán ült Báthori.

A püspök hangja kimért volt:

– Most azután be kell fejezni az ügyet. Azok a vádak, amelyeket maga ajánlott, nem megfelelőek, mert nem keltene jó hatást, ha megint hűtlenségi ügyet indítanánk egy olyan ember ellen, aki császárhű és buzgó katolikus hírében áll. Az eperjesi törvényszéket is fel kellett oszlatnunk. Más, alaposabb vagy legalább hangzatosabb vád kell, méghozzá olyan, amely a polgárokat is elrettenti Szirmaytól.

Báthori gondolkodás nélkül válaszolt:

– Azt hiszem, két napon belül lesz, csak el kell mennem Magyaróvárra, hogy magam is megnézzem, alapos-e a gyanúm. És ha nagyon terhelő adatot hozok, eminenciás uram? ...

– Akkor megkapja a kért birtokot.

Báthori kezet csókolt a püspöknek.

Azt már látta, hogy itt komolyabban mennek a dolgok, mint ahogy ő török múltjának tapasztalatai és otthoni megyei ismeretei alapján gondolta, tehát az óvári harmincezer forint sehogyan sem lesz az övé... De legalább egy szép birtok. És ha egyet már szerzett az ember, újabb szolgálatokkal újabb birtokot is lehet szerezni.

Offenreitert nagyon meglepte Báthori megjelenése. A többi polgárt is. Azt hitték, a Commissio határozatát hozza. Csalódottan néztek rá, amikor kijelentette, hogy arra még várni kell, de minden jóval biztatta őket, hiszen Kollonich püspök tudja már: többet is fizettek, mint amennyit fizetniük kellett volna.

Visszatért azonban Szirmay ügyére. Hangoztatta, hogy Kollonich a lehető legrosszabb néven veszi tőlük, hogy megint az istentelen Szirmayhoz fordultak tanácsért, hiszen más nem is sugallhatta azt a levelet, amelyet Esztergomba küldtek.

– De hát inkább fizettünk volna? – kérdezte a polgármester, a tanácsbeliek pedig együtt bólintottak a polgármesterrel.

– Semmi esetre se kössék sorsukat Szirmayhoz. Hiszen még üdvösségük is kockán forog.

– Üdvösségünk? – kérdezte csodálkozva Offenreiter.

Báthori felcsattant:

– Vagy talán nem istent és embert botránkoztató parázna, aki isteni tilalom ellenére él rokonával?

A tanácsbeliek meghökkenten néztek össze. Erről ugyan egész Magyaróvár pletykál, de honnét tudják ezt Bécsben?

– Ne is tagadják – dörögte most már Báthori –, hogy a legfertelmesebb bűn, Szodomához és Gomorához méltó fajtalanság folyik a kapuik között, és semmit sem tesznek ellene a lelkük üdvösségéért.

– Hát annyi igaz lehet belőle – mondotta halkan Offenreiter hogy Szirmay úr meg Erzsébet asszony, amióta az érsek úr megtiltotta a házasságukat, nem törődnek a tilalommal. De miért tiltotta meg az érsek úr, hiszen nem is vérrokonok?

– Azt eldönteni nem a városi tanács dolga, hanem az egyházé – jelentette ki kemény, oktató hangon Báthori. – Amit azok elkövetnek, halálos bűn, maguk pedig bűnpártolók!

Szorongó csönd keletkezett a tanácsteremben. Végre az egyik, egy kocsikészítőmester halk hangon így szólt:

– Mit tehettünk volna mi? Hiszen mi polgárok vagyunk, és csak nem tilthatjuk meg a város egyetlen nemesurának...

A többi bólintott

– Fel kellett volna régen jelenteniök ...

Egy ijedt hang szólalt meg az asztal sarkáról:

– Pedig már viselős is az asszony.

Báthori a nagy csöndben, amely erre következett, alig tudta megállni, hogy elégedetten ne mosolyogjon: itt van a jogalap a perbe fogásra, megvan a birtokadomány.

– Látják, látják – mondotta csendesen, szemrehányóan. – Még jó, hogy kibökték, hiszen saját magukat keverték volna a legnagyobb bajba, ha ez a csúfság bekövetkezik itt a városukban.

Alig telt el néhány nap, és megjött az idézés Esztergomból, amely nemes Szirmay Istvánt és nemes özvegy Szirmay Pálnét vérfertőzés vádjával terhelten a prímási bíróság elé idézi.

– Elmegyünk? – kérdezte Erzsébet.

– Nem megyünk el – felelte István. – Aki oda elmegy, élve nem jön vissza. A vérfertőzés büntetése halál.

– De hiszen mi nem vagyunk rokonok.

– Az igaz, de ezt ők is tudják ott fenn.

– Tehát eljött az idő? – kérdezte Erzsébet, és urára nyitotta nagy kék szemét.

Elhatározta már, hogy büszkén fogja viselni terhét, de most mégis örült, hogy nem itt, a bámész polgárok közt kell mutogatni állapotát, és majd valahol, talán erdő mélyén, ahol tiszta lelkiösmérettel él az ember, szülheti meg a gyermekét.

Késlekedésre nem volt idő. Ha holnap nem indulnak Esztergomba, három nap múlva már zsoldosok jöhetnek értük. Sok holmit pedig nem is vihettek arra, kelet felé, ahol már várják is őket, várják mindazokat, akik tudják, mi a teendő a zsarnoki hatalmak ellen.

Harmadnap reggel Magyaróvár lakói arra a hírre ébredtek, hogy üres a Szirmay-kúria, és üres István úr háza is. Senki se tudta, merre tűntek el, mikor tűntek el. Ötödnapra pedig zsoldosok jöttek értük, s minthogy nem találták meg őket, kirabolták mind a két házat. Birtokaikat pedig néhány nappal később elkobozta a császári kincstár.

BEFEJEZÉS

Karácsony előtt megjött a Neoacquisbica Commissio határozata Magyaróvárra. Ebben az állott: Igaz ugyan, hogy Magyaróvár lakói pontosan fizették eddig az adókat az esztergomi érsek javára, de a záloghelyzet alól mégsem szabadulhatnak fel, mivel pártolták az istentelen fajtalanságot mívelő Szirmay Istvánt és özvegy Szirmay Pálnét, bűnüket nem jelentették fel, sőt titkolták. A bizottság megállapítja: a város polgárai nem érdemelték ki, hogy felszabaduljanak záloghelyzetükből, miáltal a záloghelyzet fenntartandó, és az adókat az esztergomi érsek úrnak az idei elmaradt adóval együtt és visszamenőleg meg kell fizetniük, ellenkező esetben joga van az érsek úrnak zsoldosok igénybevételével végrehajtást eszközölni valamennyi lakos vagyonára.

A határozatot a tanácsban a polgármester olvasta fel. Mikor idáig ért, egy sóhaj hangzott fel az asztalvégről. De még nem volt vége, és a vége volt a legmegdöbbentőbb, így hangzott:

Minthogy pedig a polgárok bűnpártolás bűnébe estek, amikor nem jelentették fel a köztudomás szerint falaik közt űzött paráznaságot, a várost büntetésül harmincezer forint büntetéssel sújtja a bíróság, amelyről a bizottság úgyszintén jelen határozata útján értesíti őket, és kötelezi a tanácsot, hogy a zálogmegváltásra amúgy is összegyűjtött harmincezer forintot nyolc nap leforgása alatt küldje be a bécsi császári kincstárhoz.

Egy hang felordított, egy másik hörgött. Egy harmadik így szólt:

– Ha itt volna Szirmay István, ő tudná, hogy ez szabálytalan. Mi is tudjuk, csak nem tudjuk, miért, és hogyan kell védekezni ellene. Tehát fizetnünk kell... Hej, Szirmay István! Hol lehetsz most?

Körülbelül ugyanekkor vette át Báthori László a határozatot, amely arról értesíti, hogy tekintettel kitartó kérelmezésére és egyéb érdemeire, mintegy hatszáz holdnyi birtokadomány urává lett Heves megyében. A birtokot egy nemrég kuruccá lett nemesúrtól kobozták el.

Báthori, kezében az adománylevéllel, még egyszer kihallgatásra jelentkezett a püspöknél. Kollonich arcán mosoly bujkált, a gyertya lobogó lángja sápadt fényt vetett rá:

– Nos, Báthori, meg van elégedve?

Báthori mélyen meghajolt Kollonich előtt.

– Eminenciás uram, mindig számíthat a szolgálataimra.

– Tudom – felelte nyomatékkal Kollonich. – Még szükségünk lesz rá. Akkor majd hívatom. – És csókra nyújtotta ametiszt gyűrűs kezét.

És Szirmay?

Ő eltűnt az emberek szeme elől.

Csak hosszú évek múltán, 1697 végén kelt szárnyra felőle egy bizonytalan mendemonda Magyaróvárott.

Ebben az évben a Hegyalján jobbágyzendülés tört ki. A hegyek közt rejtőző parasztok kirontottak, levágták a zsoldosokat, felgyújtották a császári hivatalokat és laktanyákat. A zendülők Rákóczit éltették, de Rákóczi akkor még nem akart a felkelők élére állni.

Nos, e zendülés napjaiban Sátoraljaújhelyen, a vásáron összetűzött a nép a zsoldosokkal. A császári katonák öldösni kezdték a parasztokat. Óriási volt a kavarodás. És ekkor egyszerre előrobogott egy lovas sereg, karddal és fokossal, rá a zsoldosokra, akik meglepetten ugrottak szét a váratlan roham elől. De azok követték őket, és lekaszabolták mind egy szálig a császáriakat, majd ahogy jöttek, úgy nyargaltak tovább, és eltűntek a hegyek közt.

Ott a vásáron volt akkor két óvári vásáros is. Ezek elmesélték, hogy a meglepetésszerűen előrobogó diadalmas portyacsapat élén egy tömött bajuszú, erősen őszülő férfi lovagolt, arca sima, szeme villámló, a legtöbb zsoldost ő maga vágta le. És a két óvári polgár egybehangzóan úgy mesélte, hogy ez a harcos férfi Szirmay István volt.

A LEGHUSZÁRABB HUSZÁR

zálogosdi bécsi módra

„A leghuszárabb huszár – ez Hadik András, a magyar történelem legpéldátlanabb katonai karrierjének hőse. Korképet, kalandregényt, jellemrajzot, egy kicsit talán életbölcsességet is akartam egybevegyíteni, amikor ebben a kisregényben megpróbáltam felidézni alakját és életútját, .amely ugyanúgy kívánkozik hőskölteménybe, mint anekdotába. A kor, amelyben élt, nyomasztó – a kuruckor bukása utáni két sötét emberöltő – de a leleményes és bátor férfi története mégis derűs, és irónikus egyénisége, remélem, képes érzékeltetni a felidézett kor kritikáját is. – Merőben másfajta történet a ' Zálogosdi bécsi módra, habár itt sem hiányzik az anekdotisztikus elem. Elindul egy bonyolult ügy, és egészen máshonnét elindul egy tisztességes jogász életútja. Az ügy és a jogász történetesen összetalálkozik, és akkor – Rákóczi felkelésének előestéjén – az derül ki, hogy a becsületes labancnak választania kell, hogy becsületes maradjon-e vagy labanc maradjon. A becsület útja a nép felé, a kurucok közé vezet. Az okosságra kényszerülő bátorság és a bátorságra kényszerülő okosság példázatait szerettem volna megírni ebben a két kisregényben. Talán egy és más sikerült belőle.”

MÓRA KÖNYVKIADÓ