FEJŐS ÉVA

MEGHALNI ÉRTED

Copyright © Fejős Éva, 2024

©Erawan Könyvkiadó, 2024

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: Freepik.com

Elektronikus formátum

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-65-2

A könyvről

A történet minden szereplője költött személy, a helyszín viszont létezik. Huahin az egyik kedvenc thaiföldi városom, idén januárban ott, a tengerparton, a lovakat nézve, a pálmafák árnyékában találtam ki: mi lenne, ha egy magyar szereplőm egy thai regényhős bőrében ébredne? És lőn. A képen clipart, vázlat, hangulatjel, kör látható Automatikusan generált leírás

Fejős Éva

ROLAND

– Ne! Még ne!

– Muszáj mennem. Tudod jól, hogy amikor hívnak, mennem kell.

– Még egy kicsit maradj!

A tököm kivan ettől a tapadástól. Miért kell mindig mindent elrontani?

Ha valaki kamaszkoromban azt mondja nekem, hogy ilyen nehéz lesz a jó nőket lerázni, hát egy jót röhögök. De ez a helyzet. Ragadnak rám, mint a legyek, minden beképzeltség nélkül. A tapadástól a hideg kiráz. Pedig eddig minden jól ment, nagyjából.

Inez egy hihetetlenül menő kis influenszerjelölt, és interjút készített velem, aztán ez a vége. Huszonegy-két éves, és itt könyörög, hogy maradjak.

De hát az élet zűrös, még így, a harminchatodik évemben is, és egyáltalán nem tudok békés, nyugodt kikötőt találni magamnak. Nem is akarok, a tapasztalataim alapján.

– Figyelj, tényleg muszáj indulnom! – simítok végig az arcán. Elkapom és megcsavarom az egyik hullámos, sötét hajtincsét, mélyen a szemébe nézek, amitől itt a vég. De ígéretet is kiolvas belőle.

Egyébként zöldesbarna a szemem, néha sárgás, néha egészen sötétbarna. Az utóbbi jelenti az ígéretet.

Hogy most milyen színű épp a szemem, azt nem tudom.

Inez bájos lány, mindent bedob, amije csak van, és kellemes volt vele a délután.

De hamarosan eljön az este, és azt nem fogom itt tölteni.

– Visszajössz? – kérdi.

– Nem tudom – áltatom. De már tudom, hogy nem.

Nem viselem jól, amikor valaki már az első találkozás után jogot formál rám.

Annál én sokkal nehezebb eset vagyok, mint hogy egy ilyen kérdés után bármilyen ígéretet tegyek.

Valamivel később a motoromon ülök, és érzem, ahogy a hűs tavaszi szellő tisztára sikálja a gondolataimat.

Olyan könnyű vagyok, mintha nem is lenne testem.

Köszi, Inez.

Az otthonom egy kívülről lepattant, de belül, mondjuk úgy, elég jól felszerelt lakóhajó a Dunán. Állandó kikötési engedéllyel. Egykor hajó volt, most a lakásom, és nem szívesen gondolok rá, kikkel kellett bratyiznom ahhoz, hogy megkapjam az engedélyeket. Felgurulok a hídra. Hídnak nevezem, de egy masszív stég, ami bevezet a hajó belsejébe. Ez egyébként nem úszóház, mint amiket a hollandoknál lehet látni, hanem egy igazi hajó, amiről várost lehetett nézni, születésnapi vacsorát foglalhattak kisebb társaságok, és még élő zenét is hallgathattak, míg fel-le ringatóztak a Dunán. Lelakott állapotban vettem meg, és kívül nem is szépítgettem nagyon, legfeljebb a dekket – azonban belül minden nagyon fasza, egy igazi okoshajó: immár napelemes, víztisztítós, modern kéró. Bent járt már néhány nagyhal, és mind meg akarta venni tőlem, de nem eladó. A gépház mellett leparkolok, aztán irány a nappali. Innen és a hálóból nyílik a teraszom, ami a Dunára néz. Mondhatom, hogy alattam van az egész Római-part. A vízi hotelem egyetlen negatívuma a nyári szúnyoginvázió. De ezen az évnek ebben a szakában még nem kell mérgelődnöm.

Ledobom a farmeremet. Holnap jön Marcsi, a takarítónő. És pénteken is. Sokkal szívesebben fizetek neki, és engedem be reggel hétkor, majd elhúz délután háromkor, mint hogy egy szerelmes csaj becuccoljon ide, még ha netán rendszerető is. Bár ezekre a huszonéves lányokra a tapasztalataim szerint nemigen jellemző a rendszeretet.

Mindegy.

Nem vagyok alkalmas az együttélésre. Fogjuk rá, hogy próbáltam, de nem megy.

Az életben sokkal több ajándékot kapsz, ha egyedül utazol. Én ilyen szólista vagyok, aki mellett mindig vannak nők, de elköteleződésről szó sem lehet.

A fürdőszobába megyek.

Szeretek a saját, normális zuhanyom alatt állni, és ott felfrissülni. Inezkének ugyan van valami kacifántos fürdődézsája, amit egy szponzortól kapott, de eszem ágában sem volt belemászni.

Felfrissülök, utána a tükör előtt megtörülközöm. A tükör hatalmas, és jól látom benne magam, az izmaimat.

Nem iszom, nem dohányzom, sportolok, van saját TikTok-profilom, van véleményem, és bármiről tudok beszélgetni pár percet. A legtöbbet persze a munkámról kell, ami néha kellemes, máskor nyomasztó, és ha sztorizom valamelyikről egy társaságban – már amiről lehet –, akkor percek alatt én vagyok a figyelem középpontjában.

Pólóban és alsógatyában leülök a nappalimban, szemben velem a Duna, de a panorámaablakok előtt ott a nagyképernyős tévém, amin általában csak azokat a műsorokat nézem meg, amikben szerepelek, egyébként természetesen netflixezem. Most bekapcsolom, hogy jöjjön egy kis háttérzene. Sötétedik odakint, ilyen ez a tavaszelő. Már mindjárt itt az igazi tavasz, az évszakom. Aki motorozik, tudja, miért. A döglesztő nyarat nem csípem, akkor már inkább jöjjenek a mínuszok – de a tavasz és az ősz nagyon rendben van.

A tabletemen szerkesztem meg a videót, egy kis ízelítő a napomból. Mármint a munkarészéből, amit lehet. Egy odaút a helyszínre, egészen lehúzós sztori, két szomszéd összeverekedett a kocsmában, aztán egyikük leszúrta a másikat. Életvédelmi nyomozóként, mint az osztály vezetőjének, ott a helyem a gyilkossági helyszíneken. Na persze nem mindegyiken. Itt az áldozat kórházban van, csekély a sansz rá, de lehet, hogy megmentik. Az odautat videóztam, a kocsma bejáratát, pár csikket, üres poharakat, egy kabátot, aztán az elkövetőt hátulról, ahogy beültetik a kollégáim a kocsiba. Ezekből összevágok a TikTokon egy elég nyomasztó, de pörgős videót, sötét szűrővel, és alámondom, hogy mikor mi történik. Ráeresztem az elejére az It’s a sin-t, egy dalt, ami már afféle ismertetőjelem, aztán beszélni kezdek.

– Kora délután kaptunk bejelentést egy kocsmai dulakodásról, amelynek végén az egyik verekedő egy kést bökött az áldozat mellkasába. – A TikTokon nem feltétlenül nyomok szakzsargont, minek? Ha nem beszélnék érthetően, akkor nem is követnének több százezren. – Az üzletvezető hősiesen lefogta két vendéggel az elkövetőt, miután hívták a mentőket és minket. Ilyet csak akkor csináljatok, ha nektek is van segítségetek, mert könnyen kaphatott volna a tulaj is egy bökést, ha még ketten nem állnak mellé…

Blablabla… Gyorsan lenyomom, már csak két mondat. Újra fel kell mondanom, mert többet dumálok, mint a videó hossza, aztán, amikor már elégedett vagyok vele, eleresztem. Közlés, menjen!

Ebben a pillanatban kezd rezegni a telefonom.

Bazmeg, Inez! Hát nem. Nem veszem fel.

IDA

– Hát aztán mikor jöttök haza? – Nem kellett volna ezt a kérdést feltennem, pontosan érzem.

De hogyan parancsolhatnék magamnak? Már két éve nem láttam a fiamat, nemhogy az unokáimat. A kicsi, Máté pontosan kétéves volt tavaly karácsonykor, amikor hazalátogattak. Azóta már egy igazi nagyfiú, és én, aki itthon vagyok, lemaradok a fejlődéséről, a mosolyáról, a csintalanságáról.

– Hogy érted, hogy haza? – mosolyog bele a fiam a telefon kamerájába.

– Hát ide, mihozzánk. Itt van a hazád! – mondom, vagy kérdezem, ki tudja. – Amióta azoknál a kutyaevőknél vagytok…

– Nem esznek kutyát! – kúszik be a képbe Enikő mosolyogva, és valószínűleg látja magát is, mert igazgatni kezdi nagy hajkoronáját, göndör, szőkés fürtjeit. – Ez már városi legenda.

– Jó, hát akkor kígyót.

– Azt sem. Tücsköt-bogarat még csak-csak… – neveti el magát Zsolt. – De majd úgyis meglátod.

– Én? Soha!

Aztán nézem a gyerekeket, épphogy itt a rügyezés, ezek meg egy szál pólóban, mezítláb futkosnak.

– Húsvétra csak hazajöttök, nem? – kérdezem reménykedve. Újra Zsolt feje bukkan fel a telefonban.

– Van egy meglepink, anyukám!

– Na, akkor csak hazautaztok!

– Nem, édesanyám. Nem tudunk hazajönni, mert Enikő is megkapta a munkavállalási engedélyét, az állással együtt.

– Ő is munkát kapott Thaiföldön?

Sóhaj. Bent tartom. Nem engedem ki. Soha.

Ez az én gyerekem, aki itt bazsalyog? Most közli, hogy örökre kint fognak élni, vagy mi a nagy feneség?

– Igen. Ő lesz az orvos-igazgatója a Huagran Nemzetközi Kórháznak.

– Hua…? Huahinen, ahol laktok?

– Igen.

– De hiszen úgy volt, hogy neked már csak másfél éved van kint, és visszajöttök!

Csend. Szakítani lehetne a csöndet. Enikő kisurran a képből, Máté jön oda integetni.

– Enikő jelenleg egy évre kapta a megbízatást – mondja végül a gyerekem. – Nekem is leketyeg még majd a 2025, aztán csak visszajövünk Európába.

– Azaz Magyarországra. Ha ezt még Európának veszed – pontosítom a fiamat. – És akkor most valami ferdeszemű bébicsősz fogja felügyelni a gyerekeiteket, és eteti majd őket kígyóval-békával?

– Szóval, a helyzet az, anyám, hogy merénylet készül ellened.

– …

– Arra gondoltunk, hogy kijöhetnél hozzánk, amolyan igazi nagyinak.

– …

Ezek vajon normálisak?!

– Már ki is néztem a repjegyedet.

– ???

Ezek valóban nem normálisak! Hogy gondolják ezt, hiszen még sosem mozdultam ki az országból. A várost se nagyon hagytam el.

– Együtt ünnepelhetjük a húsvétot!

Az egész család ott mosolyog a telefon kijelzőjén, mint valami násznép. El fogom küldeni őket a fenébe ezért a rossz viccért.

– Na de tényleg, mami – húzza maga elé a telefont Enikő. – Remekül éreznéd magad, a két gyerek megfiatalítana, egyébként is ovi meg suli van, nem kell folyton a gyerekekkel lenned, napközben lesétálhatnál a tengerpartra, lennének új barátaid…

– Na jól van, most már elég legyen. Még sosem jártam külföldön! – A saját hangom csak úgy dörren a fülemben. Vajon most kiabálok? Vagy csak felerősíti a fülem a hangomat? És miről beszél? Tengerpart?? Pont engem érdekelne a tengerpart, engem, aki Debrecenben születtem, itt is nőttem fel, és tengert legfeljebb akkor nézek, amikor az Álomhajót adja a tévé?! – És nem is tervezem! Még hogy repülőre üljek, igaz, na azt szeretnétek, hogy megálljon a szívem? Igen?

– Ugyan már! Ne nevettess! – A fiamnak van képe mosolyogni. – Te olyan vagány vagy, anyám!

– És vén, mint az országút! Főleg ahhoz, hogy ilyen hülyeségeket hallgassak! Szívgyógyszert szedek, elfelejtettétek?

Tényleg, el is felejtettem már napok óta bevenni. A beszélgetés után bepótolom.

– Az tulajdonképpen magnézium, és Aszpirin protect – csiripel közbe Enikő, és mindkét kezével a haját sodorgatja, mintha ideges lenne.

– De nekem szívgyógyszerként írta az orvosom! Aki belgyógyász! És egy kicsit kardiológus is!

Akadozva sóhajtok. Még az orvosomat is felülbírálja a menyem. És ők valóban fájdítják a szívemet, ezek a fiatalok. Kitalálnak nekem valami őrültséget, amibe bele is halhatok.

– Rendben, anyám, de nem vagy öreg. Hetvenhét az manapság nulla.

– Hetvenhat! – hőbörgök.

– Na látod. Ha még csak hetvenhat, akkor már most itt lenne a helyed.

– Nem voltam már vagy… – gondolkodom el, majd egy bólintás után folytatom – öt éve Budapesten.

– Nem is Budapestre szól a jegyed! Hanem Bangkokba.

– Elég a hülyülésből, fiam. Nekem még egy vonatjegyet se küldjél!

Ez a gyerek megbuggyant. Mit képzel, mégis?

– Meg aztán mit csinálnék én ott?

– Egy kis ebédet. Néha. Meg elhoznád a gyerekeket az óvodából, iskolából, vigyáznál rájuk, amíg hazaérünk.

– …

– Együtt lehetnénk.

Ó, jézusistenem.

– Megőrültetek? – kérdem. – Teljesen megőrültetek?

Egy fél órával később még mindig a konyhában ülök, két szívgyógyszer – Enikő szerint csak Aszpirin – után egy hideg vizes borogatással próbálom magam életben tartani.

Még ilyen ökörséget!

Nem léptem ki a városomból már öt éve. Azóta az emlékezetes karácsony óta nem hagytam el a várost, és bizonyossággal mondhatom, hogy azt is megbántam már ezerszer.

Itt ez a ház, öreg, mint az országút, tele emlékekkel, itt a kert, a nyári konyhában ott növekszenek a palánták, amiket el kell majd ültetni, hogy idén is legyen édes paradicsom, répa, ha meg nem zabálják a lótetűk, mint tavalyelőtt. Lesz hagyma, petrezselyem, paprika, lesz sárgabarack és meggy is, abból főzöm a lekvárt – ha megélem. A fene tudja.

És akkor most azt akarják, hogy elutazzak egy gyanús, koszos helyre, egy rémisztően megbízhatatlan járművön, ahol bizonyára a vécéajtót sem tudnám kinyitni, és aztán ott lakjak másfél évig, ahol kutyákat meg kígyókat zabálnak ferdeszemű ázsiaiak. Hát ebből nem esznek.

Máskülönben az unokáimat már másfél éve nem láttam.

Máté elmúlt három, Eliza meg a hetedik évében jár. Elizával, aki nekem csak Lizácska, még jutott egy-két nagymamás év, mielőtt Zsoltinak jött az a bekattanása, és elfogadta a világvégi állásajánlatot.

Ideje borogatást cserélnem. Nem is tudom, hová tegyem, a homlokomra-e. Vagy a szívemre.

INEZ

– Hogyan indult a napom? Nézzétek, készítettem egy könnyű reggelit, egy kis zabpehely, gyümölcs, mellé két főtt tojás, de csak a fehérjét ettem meg.

A kezemben tartom a telefont, és a megszerkesztett videóra rámondom a szöveget. Klikk a közzétételre, és szabad vagyok, mint a madár!

Ebbe a nagy szabadságba csak az a faszkalap rondíthatott bele. De ennek persze megvan az előzménye.

– Hárman maradtatok versenyben, mára csak ketten vagytok – tájékoztatott a magazin főszerkesztőjének asszisztense (értsd: titkárnő), aki egyébként a gyerekkori barátnőm, és tényleg bennfentes információt árult el nekem egy citromos málnakoktél mellett.

– Biztos Heli az – legyintettem bosszúsan. Heli egy nálam is fiatalabb influenszer, aki a rúzsokon kívül nem ért túl sok mindenhez, mégis mindent vele reklámoznak a cégek, még a pisiseknek szóló gyümölcsteákat is.

– Tévedsz – rázta a fejét Lilla. – Egy pasiról van szó.

– Pasi? – kerekítettem el a szemem. A férfi influenszerekről megvan a véleményem. Ott van például az a csávó, aki mindig fürdőgatyában mutogatja magát különböző tengerpartokon, és kínlódik, hogy szponzort találjon, el is játssza, hogy cégek finanszírozzák az utazásait, de közben a bútorgyáros biszex pasija tartja el. Vagy egy másik srác, aki híres élsportoló volt, de a szavakkal elég sokat küzd, és az még nagyobb kihívás számára, hogy ezekből mondatokat varázsoljon. Vagy az egykori tűzoltó, aki most megmentendő macskákért megy fel a fákra, ő jó fej, de nehogy már megelőzzön, én fősulira járok, tehát valójában képzett kommunikációs szakember leszek, és már vagyok is egy kicsit, mert bár csak jövőre lesz papírom róla, már egy csomó mindent csináltam, ami mind-mind a kommunikáció szak tananyaga, én pedig magamtól jöttem rá és próbáltam ki, mielőtt még tanultam volna róla. Van egy saját mini PR-cégem, ahol magamat adom el, és hetente öt videót készítek! Velem reklámoztatják a legújabb lazacos krémet, a macskakaját, egy erotikus könyvsorozatot, hajra mindenféle anyagot és hajszárítót, egy matracos cég arca is vagyok, szóval ne már, tiszta sor volt, vagyis egészen biztos voltam benne, hogy én fogom megnyerni a lap által meghirdetett influenszerversenyt! Szavazásos versenyt, ráadásul!

– Igen – tette le a poharát. Rám bámult, és kimondta a nevet: – Fehér Roland.

– Ó, ne már! – fakadtam ki. – De hát ő nem is influenszer! Ő egy kurva nyomozó.

– Nem kurva, de beszavazták az olvasók a döntőbe, és hát végül is a pasi influenszer. Van saját TikTokja, ott van a Facebookon, szóval influenszer.

– De nincs is YouTube-csatornája! – Kiakadtam, szó szerint.

– Ez nem feltétel. Attól még lehet influenszer. Több millió lájkot kap minden videójára a TikTokon. Az influenszer az, aki – folytatta kioktatón – hat a tömegekre, befolyása van rájuk.

– Egy pasi megelőzhet? – kortyoltam bele a limonádémba. Hát sok mindenre gondoltam, de erre még álmomban sem.

– Ne érezd úgy, hogy ez ciki. Ettől még igenis neked van nagyobb követőtáborod. Csak tudod, a nőknek bejönnek a pasik, ez az alapképlet. És mivel nőkből áll a magazin olvasótábora, nők a szavazók is, tehát…

– Tehát… azt mondod, hogy Fehér Rolandnak nagyobb esélye van a nyerésre, mint nekem?

– Pillanatnyilag ez a helyzet – bólogatott Lilla, és együttérző tekintettel szívta fel a szívószállal a limonádéját. – De mondom, nem kell kiakadnod, mert a női versenyt, a nézettségi versenyt, a reklámozós versenyt… szóval mindet te nyered meg, jelen állás szerint.

– De ő kapja Az év influenszere címet – feleltem, és azért raktam magamban egy kis kérdőjelet a mondat végére. Hátha mégse… hátha van valami kiskapu, kiút, bármi.

Nekem KELL ez a trófea!

– Úgy néz ki – vágott egy sajnálkozó grimaszt Lilla,  és megpaskolta a kezem. – Szép színű a körömlakkod.

– Ez már a tavaszi színem, metálos barack – hadartam, aztán visszatértem a témára. – És semmit sem tudok tenni? Mi kellene ahhoz, hogy én nyerjek?

– Ahhoz? Hát, ha mondjuk megölnéd – mosolygott. Kezdtem érezni, hogy mindenki ellenem van. – De nem jó, mert akkor lecsuknak, és nem tudom, büntetett előélettel megkaphatnád-e.

– Nagyon vicces. Nincs mégis valami épkézláb ötleted?

– Beizzítod a rajongóidat.

– Már megtettem.

– Még jobban.

– Ühüm. Nincs más?

– Nem nagyon.

– Nem lehet valahogy megbundázni?

– Nem. Élőben láthatod majd a szavazatokat. Online megy a szavazás, és mindent kinyitunk a végére, láthatóvá tesszük, ki hogy áll.

– És ő… – kaptam a fejemhez, mert támadt egy ötletem – ő maga mit tudna tenni, hogy ne nyerjen?

– Miért akarna bármit is tenni ezért?

– Jó, akkor egy induló mivel zárhatná ki magát a versenyből? Mondjuk oké, ha megölném, kiesnék. Van még valami hasonlóan jó lehetőség?

– Hogy te magad kiess? – Látszott rajta, hogy minimum full bolondnak tart.

– Mondjuk. Csak játsszunk el a lehetőséggel!

– Hát jó. Például úgy viselkedsz, hogy a szavazók ellened fordulnak. Mondjuk összejössz egy híres, nős pasival, és ellopod őt a családjától. Akkor tuti nem nyersz, mert nem fognak beszavazni.

– Jó. Mi van még?

– Hát mondjuk… sok meztelenkedés. Egy csomóan ellened fordulnának, ha öncélúan meztelenkednél itt-ott. Vagy bunkóskodnál a nőtársaiddal, gyerekekkel, ilyesmi. Ezzel rengeteg szavazót veszítenél.

– Hm.

– De hogy vele mit tegyél, hogy átfordítsd a szavazatok állását, azt nem tudom.

– Miért szeretik őt szerinted? Olyan jó fej?

– Azt nem mondanám, de nem is vagyok szavazó… Ez a pasi nekem túl arrogáns. Viszont nőtlen, ami, bocs, hogy ezt mondom, de a női szavazók körében egy pluszpont számára. Mert így elérhetőnek tűnik. Aztán izgalmas a foglalkozása. Ki ne lenne kíváncsi egy gyilkossági nyomozó életére?

– Jó ég. Engem aztán egyáltalán nem érdekelne!

– Akkor üdv a valóságban: a nők többségének kifejezetten vonzóak azok a férfiak, akik veszélyes hivatást gyakorolnak. Szóval ez a kettő a legnagyobb vonzereje, szerintem. Elérhető, vagy legalábbis annak tűnik, és nagyon okos, hiszen gyilkosokat kap el, nem igaz?

– Uhhh. Vagyis akkor nincs gyenge pontja?

– A nők szemében?

– …

– Nem tudok róla.

Akkortól kezdve vált a mániámmá Fehér Roland.

Nem sok idő telt el a beszélgetéstől kezdve, hogy megpróbáljam becserkészni őt.

Sikerült, ahogy sikerült, mehetett volna jobban is az egész.

Viszont, bár a terveim szerint ez csak a negyedik randin lett volna aktuális, az első randin egy ágyba keveredtem vele, és most egy cseppet sem állnak jobban a dolgaim. Se a versenyben, se az életben.

Így aztán, hogy egy elhamarkodott szex után Fehér Roland a telefont sem vette fel nekem, a nem túl biztos terveim helyett is próbálhatok kitalálni valami újat, de immár ezerszeres okom van arra, hogy gyűlöljem a riválisomat.

Egyfolytában az jár a fejemben, ahogy az a beképzelt faszfej elrobog a motorján. Milyen kínos ez az egész, főleg, hogy rácsörögtem egyszer-kétszer. A végén még azt hiszi, hogy beleszerettem, pedig ez az igazságtól a lehető legtávolabb áll.

– Pillanat, mindjárt előkeresem a meghívómat – mosolygok rá a hoszteszre. Azért a ma esti thai sajtóeseményt még Fehér Roland kedvéért sem hagytam volna ki, főleg mert a szervezőiroda tulajdonosa személyesen hívott meg, és sejtette, hogy lesz folytatás is, nem csak egy egyszeri eseményen kell részt vennem.

– Nem kell, köszönjük! Téged mindenki ismer. Vitár úr rögtön érkezik a feleségével.

Egy Buddha-bár csodás előcsarnokában várom a Vitár urat, akinek számos masszázsszalon és egy utazási iroda is a tulajdonában van, vagyis ma este tökéletesnek kell lennem, nem cseszhetem el a hosszú távú szerencsémet egy faragatlan sztárrendőr miatt.

Köszöngetünk néhányan egymásnak, egyre többen gyűlünk össze. A legfiatalabb és a legmenőbb vagyok itt. Ez most jót tesz a lelkemnek. Jönnek, köszönnek. Puszi-puszi, aztán persze mind megfojtanának egy kanál vízben, mert ugye mögém szorultak a szponzorlehetőségekben és természetesen a versenyben is.

De hát mondanom sem kell, a résztvevők egy része nem igazi meghívóval és nem saját jogon van itt, hanem azért, mert ő „valakinek a valakije".

– Menő az outfited! – hajol közel érkezés után egy kolléganőm, aki saját magát a rajongói előtt Peppánénak nevezi, és félelmetesen nagy tábora van, pedig semmi mást nem csinál, mint kajál a kamerák előtt. Eszik kifőzdében, eszik étteremben, bejárása van a fine dining helyekre is, de legtöbbször mégis panelkonyhák étkezőasztalán eszik, és még az adott étel készítőjét is megmutatja pár másodpercre. Hát igen, ott vannak azért érdekes karakterek. Peppáné a kajálási szokásainak megfelelően testileg a molett tartományban tartózkodik, és most izzadságcseppek is megjelentek az arcán a smink fölött, vagy az izgalomtól, de inkább a hely hőmérsékletétől.

Az outfitem amúgy egy tojásfehérje színű szűk top, egy rózsaszín zakó, és egy ballonfarmer. Vagyis ballonfazon, csak úgy lebeg a lábam körül. Persze jobban szeretem én is a skinny fazont, de nyilvánvalóan nem jelenhetek meg 2024-ben egy szűk gatyában egy efféle rendezvényen, mert akkor engem a divatcégek többé nem keresnek. Nekem mindig élen kell járnom, right?

Szóval megvizsgálom magam egy óvatlan pillanatban a budoárszerű lobbi egyik nagy tükrében, és szinte elégedett is vagyok a látvánnyal. A hajam hullámos, mintha így teremtette volna az ég, és nem a balfasz távozása után tökéletesítettem volna a trendi hajvégi hullámokat az új curly szárítómmal, amit egy szponzorcégtől kaptam a díjazás mellé, mert egyszer bemutattam a TikTokomon a működését. Hullámos, sötétbarna. A sminkem korrekt, az eseményhez illően nem túl szolid, de nem is harsány. Egyszerűen csak jól nézek ki: vékony réteg alapozó, vagyis színezett krém fedi az arcomat, egy kis pír a csontokon, egy kis highlighter itt-ott, rózsaszínes-barnás matt rúzs. A pilláim tökéletesek, a szemhéjfényem árnyalata harmonizál a rúzsoméval.

A buborékok versenyt futnak a pezsgőmben, melyik ér fel először. Nem szoktam alkoholt inni, de ez egy Veuve Clicquot pezsgő, palackja húszezer forintnál kezdődik, vagyis most kivételt teszek, és megkóstolom. Nálam nagyon gyorsan megérkezik a hatás, és ha kifejezetten ritkán pezsgőt iszom, akkor vagy az igazmondó korszakba érkezem, vagy nyihogva röhögök, mint egy ló. Remélem, most inkább az igazmondás jön, mert nem akarok holnap szégyenkezni. A legjobb, ha egy kortyot sem iszom, de ezen már késő gondolkodni.

Vitár úr és kedves felesége, egy nálam pár évvel idősebb, lófarkas szőke csaj már mikrofonnal a kezében vár valamilyen jelre. Aztán megkapják, mert indul a duma. Én már előre tudom, hogy most nyitják meg az exkluzív belvárosi thai szalonjukat, ahol nemcsak thai masszázst kaphatnak a vendégek, hanem thai étterem, egy thaiboksz-aréna és egy thai főzőiskola is várja őket. Utóbbi és Vitárék utazási irodája ázsiai utakat is szervez, többek közt gasztroutazásokat. Ebben reménykedem: egyszer el kéne jutni ingyen Ázsiába. Ez a Buddha-bár az összekötő láncszem a különböző helyiségek, az étterem, az aréna és a főzőiskola, meg az új utazási iroda között. Én már jártam itt, amikor kész lett, de még nyitás előtt. Van is egy klassz bejelentkezésem róla, majd összerakom a mai videómmal.

Az ünnepélyes megnyitóra több Magyarországon élő thai diplomata, üzletember is meghívást kapott, a megnyitóhoz thai táncosnők szolgáltatják a vizualitást, kecsesen mozognak a thai zenére, készítek róluk pár percnyi felvételt, meghallgatom a beszédeket, összemosolygok híres és kevésbé híres influenszerekkel, alanya vagyok jó pár fotónak és videónak, persze úgy teszek, mintha nem venném észre, hogy szerepelni fogok a képen vagy a klipben.

Aztán jön, amit Vitár úr már beígért.

A masszázs.

Jó, nem az a típus vagyok, aki rárepül egy ingyen masszázsra. Nem. De amikor összefutottunk, azt ígérte, megkapom a legjobbat, aki valaha is létezett. Hogy is fogalmazott?

– Azt a masszőrt adom, aki a thai király masszőrétől tanult, és sokkal nagyobb a tudása holmi testgyúrásnál. Ő az, aki még a jövőt is látja.

Aha. Akkor jót nevettem rajta, de amikor elolvastam a kis összefoglalót, amit a nőről átküldött, úgy döntöttem, egyszer majd kipróbálom. Ugyanis a masszőr sztorija szerint egyszer elkapta őt egy tigris, és csodával határos módon megúszta. Akkor volt tizenegy éves, és meghallott egy égi hangot, és mintha a tigris is meghallotta volna, mert elengedte, szinte kiköpte őt. Megúszta egy-két karcolással.

De hát nem is én lennék, ha nem ellenőriztem volna, hogy egyáltalán járkálnak vagy járkáltak-e az elmúlt évtizedekben tigrisek szabadon Thaiföldön. És meglepő módon: buddhista szerzetesek fenntartottak egy-két egész jól jövedelmező tigrismenhelyet, amelyek közül néhányat az utóbbi időben felszámoltak, mert éheztetett, bedrogozott tigriseket tartottak és mutogattak jó pénzért a nagyközönségnek. Ploy, mert így hívják, az egyik külső gondozó lányaként került kapcsolatba a ragadozókkal. Több fotót találtam róla az interneten, amikor veszélyesen közel került az állatokhoz, persze nyilván a balesete előtt.

A hang, amit hallott, azt kiáltotta neki, hogy merevedjen meg, és nézzen a jövőbe.

A váratlan szabadulását követően Ploy számos különleges képességre tett szert. Hogy egy ilyen nő mit keres Vitáréknál?

Nos, fél évre jött, a szalont bevezetni, a dolgozókat betanítani, Vitár szerint „egy vagyonért". De Vitár csak ilyen, eljátssza a csórót, aztán ötmillió vállalkozása van, és gyűjti a sportkocsikat. Majd egyszer felidézem az első találkozásunkat, most arra koncentrálok, hogy megkapjam Ployt. Egy ilyen különleges embertől masszázst kapni, vagy egyáltalán találkozni vele szuper lenne.

A hallból egy budoárszerűségen át vezet az út, vörös bársonnyal bevont, süppedős kanapék, arany lábakon magas háttámlájú, puha, vörös fotelek, amelyekben szinte el lehetne bújni, és végül Vitár felesége elkapja a kezem. Na, nem volt hiábavaló a kaviáros krémgyűjtemény, amit a videózás után egy kivételével továbbítottam neki. Nem mintha ne engedhetné meg magának, hogy megvegye, de azt figyeltem meg ezeknél az ultragazdagoknál, hogy imádnak kapni, spórolni, hozzájutni valamihez ingyen.

Bevezet egy szűk, félhomályos szobába, ahol mécsesek pislákolnak, és egy tatami van a szoba középpontjában, rajta hófehér lepedővel leterített matrac, hófehér, puha törülközők és egy vadonatúj, még gyári csomagolásban lévő masszázsruha.

Bent minden vörös, vörös és fekete, te jó ég, én már egy másik korszak gyermeke vagyok, és mégis eszembe jut a szüleim könyvespolcán lévő Stendhal-könyv. Na, de ne gondolja senki, hogy olvastam. Ne higgye ezt senki. Egyébként nem vagyok műveletlen, csak én már nem szeretem ezeket a régi könyveket. Az anyám szerint így el fogok butulni. Jó, hát az anyám magyartanár egy gimiben. És biztosra veheti a családom, hogy én miatta gondoltam ki azt a pályát magamnak, amin most vagyok.

A családtagjaim titokban azért mélységesen lenézik ezt a dolgot, a tesómmal az élen, de én most már fel tudok mutatni egy kocsit, egy lakást, és természetesen nagyon szeretem őket, de egy másik világban élek. Anyámnak az a szerencséje, hogy apám autószerelő, és meg tudja teremteni azokat a dolgokat, amit anyunak sohasem sikerült volna, egyszerűen az alulfizetettsége okán, például nyaralást, meg a kis Peugeot-ját. A szüleim nem néznek le, nagyon szeretnek mind a ketten, csak „jót akarnak nekem", mert szerintük – pontosabban anyu szerint – abból, amit én most csinálok, nem lehet felépíteni egy életet. Megjegyzem, anyu felemelte magához aput, mert apu irodalmilag anyu szerint jelentősen le volt tőle maradva, nyilván én is le vagyok, bár én igyekszem elolvasni legalább azokat a kortárs modern könyveket, amik egy kicsit szórakoztatnak. De! Én nem akarok halálról meg negatív dolgokról olvasni! Itt van a telefonom, ha akarom, ha nem, bevillan minden ilyen szar hír. Én ezt nem akarom, arra utazom, hogy az én világomban legyen minden napfényes meg rózsaszín, amíg csak lehet. Úgyhogy anyuval nem teljesen értünk egyet, de nem néz le, csak azt mondja, hogy szerinte műveltebbnek kellene lennem, meg hogy ez a mai felsőoktatás lószart sem ér. Mondjuk nem pont ezeket a szavakat használja, hiszen magyartanár a gimnáziumban. Na mindegy.

– Szóval akkor készen állsz, Inez? – kérdezi Vitár, amikor utánunk jön. Természetesen, bólintok. Bármire készen állok, nemhogy egy jó kis masszázsra, egy különleges masszírozásra, mert ez a nő sokat tud, ráadásul majd videózom őt egy kicsit, és bemutatom a követőimnek, hogy ő még a thai királyt vagy a királyi családot is masszírozza – nekem egyre megy, de azt hiszem, királyt fogok mondani, az jó lesz.

Aranyozott az ajtó, ami kinyílik előttem. A falak mintha fekete bársonnyal lennének letapétázva. Vitár igazán kitesz magáért. Nem tudom, hogy csak a sajtótájékoztató miatt készült, vagy egyébként is ilyen ez a szobája, de egy picit álmélkodom, mert a falakból, a sötét háttér mögül apró, pici tűszúrásnyi lámpák világítanak, nagyon hangulatos, olyan, mintha millió csillag fénylene itt bent. Vitárék kimennek, egyedül maradok. Ekkor elém lép egy HÖLGY. Ezt csupa nagybetűvel mondom, mert ő valóban egy hölgy, nem pedig nő, ő nem egy csaj, ő nem egy asszony. Ő egy hölgy. Nem tudom biztosan megtippelni a korát, pedig ebben viszonylag jó vagyok, különösen a nők korának eltalálásában. Ázsiai arca van. Szinte ránctalan, talán a harmincas éveiben járhat, de a masszőr múltja miatt azt kell gondoljam, hogy legalább tízzel vagy tizenöttel több. Teljesen fekete a haja, a mesékben ilyesmi lehet Hófehérke hajkoronája – de az is lehet, hogy csak a sötét bársonytapéta adja hozzá a plusz árnyalatot. Egyenes, fényes haját egy köves hajgumi fogja össze, ami szikrázik a kis apró fények kereszttüzében.

– Ploy vagyok. – Angolul beszél. Áldom anyám eszét, meg persze az enyémet, hogy az angol nyelv különösen fontos dolog volt az én életemben, és most is az.

– Hi, my name is Inez – mondom neki.

– Gyere, Inez – folytatja angolul, és meleg, sima tenyerébe veszi a kezem. – Gyere, beszélgessünk!

Beszélgessünk? Alig várom, hogy megérintsen. Ploy kimonószerű arany overallt visel, ami valójában egy nadrág meg egy rövid ujjú blúz, ami a trendeket figyelembe véve biztosan ciki lenne az utcán, de rajta nagyon jól áll. A ruhája is csillog, ahogy a nő megmozdul.

– Majd elkezdjük, csak egy kicsit beszélgessünk – ismétli.

Örömmel ülök le a tatamira, amire rámutat. Elém tesz egy műanyag vödörben egy kis vizet, hogy rakjam bele a lábamat, mielőtt teljesen levetkőznék. Lábmosás közben beszélgetünk.

Ez nekem nagyon furcsa, mert nem szeretek vadidegeneknek túl sokat elárulni magamról.

Az egy dolog, hogy létezik rólam egy kép, amit azok a csajok – mert többnyire ők még csajok, akik követnek – ismernek. Egy menő fiatal nő vagyok, akinek sikerült talán a stílusa, talán a megjelenése, talán minden együtt. Én azt hiszem, hogy inkább az a titok, hogy jól meg tudom szólítani ezeket a lányokat, és meg tudom érezni azt, hogy nekik mi a gondjuk. Ugyanis én nem felejtettem el a saját tizenéves koromat, nem felejtettem el a gimit, és pontosan tudom, hogy ilyenkor mi fáj a legjobban a csajoknak.

Nekem is az fájt. Én pedig megtalálom ezt a fájó pontot, és addig mártom bele a tőrt, amíg csak lehet, amíg újraélik a fájdalmat, aztán velem kigyógyulnak belőle. Hiszen én a gyógyulást kínálom nekik, akár egy életérzéssel, akár egy rúzzsal, akár egy nagyon klassz szandállal, mert ezek a dolgok gyógyítanak, bár anyám – aki nyilvánvalóan elég sznob – azt gondolja, hogy ez nem gyógyít, de apám pontosan tudja, hogy ez mind gyógyít, hiszen ő azt is tudja, hogy a férfiak legnagyobb problémáit is képes egy autó meggyógyítani.

Nagyon furcsa, hogy nekem kell mesélnem magamról, nem is nagyon tudok mit. Tehát előadom, hogy mivel foglalkozom.

– Tulajdonképpen egy ismert influenszer vagyok – kezdek bele, de Ploy nemet int az ujjával, miközben mosolyog.

– De mi a legnagyobb drámád? – kérdezi.

– Drámám? – nézek rá vissza. Aztán rájövök. Te jó ég! Ez a nő ugyanazt csinálja, mint én! Ez a nő a fájó pontodat tapintja ki. És ekkor, mintha átszakadt volna bennem belül egy gát, elkezdek mesélni Rolandról. Jézusom, most ismertem meg, és már képes vagyok egy igazi drámát gyártani belőle. Normális vagyok? De elhessegetem ezt a belső kételyt, és hagyom, hogy történjen, aminek történni kell. És hogy mi történik? Meglepő módon belőlem csak ömlik, ömlik, ömlik a szó. Magam is elcsodálkozom, de Ploy bólogat, a meleg kezével és a langyos szappanos vízzel mossa a lábam, közben bólogat, és én elmondok mindent az egyéjszakás kalandról. Egy olyan pasiról, aki csak azért léphetett be az életembe, hogy bosszút álljak rajta, amiért képes lenne megnyerni előttem egy influenszerversenyt. Hát normális vagyok? Tényleg érdekelnek ilyen szinten engem a pasik? Épp elég volt a gimis korszak. És igazából nekem Roland sem fontos, mint férfi. Nekem ebben az egészben az a fontos, és az a fájó, hogy így viselkedett, miközben megelőzött és a versenyben előttem áll. Remélem, hogy ezek után egyszer csak lehagyom.

– Miért lényeges ez neked? – kérdezi Ploy, mintha csak egy álomból ébresztene fel. – Miért fontos, hogy te nyerd meg ezt a versenyt?

Kapásból nem tudok mit felelni. Először azt akartam mondani, hogy szeretek nyerni, de aztán rájövök, hogy ha egy nő állna előttem a versenyben, akkor annyira nem zavarna, hogy a második helyre csúsztam.

– Azért, mert pasi és mert nagyon rondán viselkedett velem – csúszik ki a számon.

– Rondán viselkedett?

– Igen, nem hívott vissza. Nem veszi fel a telefonjaimat, nem kíváncsi rám, mint nőre.

– De te kíváncsi vagy rá?

– Igen, és nem bírom a bunkóságot. – Remélem, nem veszi észre a hazugságot. Bár talán nem is hazudtam olyan nagyot, mert most már kicsit kíváncsi vagyok arra, hogy ki az, aki ezt meg meri velem tenni.

– És mit szeretnél? Mi a legnagyobb vágyad? Megnyerni azt a versenyt?

Lehunyt pillákkal elmerengek.

– Tudod, mi az én legnagyobb vágyam? Hogy legyen belőle egy thai kurva! – tör ki belőlem, és hirtelen, mintha egy álomból kipattanna a szemem, úgy meredek rá. Jézusom, gondolom magamban, mit mondtam?

– Thai kurva? – kérdez vissza Ploy. Kicsit fáj ez nekem, hogy pont neki mondok ilyeneket, aki nyilván testközelből tudja, hogy miért csinálják azt azok a lányok, miért vannak rákényszerülve, honnan jönnek, mi a sorsuk, de én mit tudok erről az egészről?

– Igen! – kiáltom. – Legyen belőle thai kurva, mert szeretném, hogy kicsit belekóstoljon abba, hogy milyen megalázott nőnek lenni, hogy milyen az, amikor nem egy ilyen nagyképű „mindent és mindenkit megkapok" pasi vagy, hanem egy nő, akit a testéért használnak, majd aztán kicsavarnak és eldobnak.

Ploy hozzám ér, és abban a pillanatban mintha szikrázna a bőröm ott, ahol az ujjai találkoznak a lábammal. Aztán magamra hagy, hogy átöltözzek, és mindvégig, amíg ruhát cserélek, olyan érzésem van, mintha áramütés érné a testemet, a bőrömet. Úgy érzem, mintha szikráznék.

Ploy kimegy, egyedül hagy.

Nem tudom mire vélni a dolgot, végül lefekszem a tatamira, várom, hogy Ploy visszajöjjön. Miután visszatér, kapok egy olyan masszázst, amiben valami alfa állapotban vagy meditatív állapotban végigélek egy csodálatos álmot. Egy csodálatos álmot, amiben tengerparton vagyok, és nem fáj semmi, se belül, se kívül, nem foglalkozom senkivel és semmivel, csak magammal. A legszebb érzés, még sosem tapasztaltam ezt, hiszen mindig-mindig foglalkoznom kell valamivel, valakitől függök, valamitől függök, valamit meg kell szereznem, valakinek meg kell felelnem, valamit be kell mutatnom, valamit el kell adnom. De most nem. Most néha felnyögök, mert azért ott vagyok a jelenben, de mégis egy tengerparton tartózkodom amolyan félálomszerűségben, ahol világos a homok, halványkék, zöldeskék a tenger. Mintha egy hófehér ló közeledne a homokban felém, amit nem is értek igazán, mármint hogy hogyan került oda, de mindegy, nem kell semmit sem értenem. Ott ülök a parton, hullámzik a tenger, és senkinek és semminek nem kell megfelelnem. Csak vagyok. Csodálatos érzés.

IDA

– Aztán mi újság, Idukám? – kérdezi az új szomszédasszonyom. Nem bízom benne egyáltalán. Olyan sunyi képpel szokott átbámulni a teraszukról. Meg aztán átépítik a házat, azt a házat, amit még a Marikáék húztak fel a semmiből a két kezükkel. Én gyerekkorom óta láttam ezt a verandát, most meg már terasznak nevezik, flancolnak, mint mindennel, a verandával is.

– Semmi különös – válaszolom, és közben bámulom a haját. Az ő frizuráját állítólag fodrász csinálja. Nem tudom, mit gondoljak. Szerintem nem valami ide illő ez a frizura. Hogy hova ide? Hát a kertvárosba. Ilyen-olyan szőkés kunkorok. Olyasvalahogy, mintha ő magának így feltekerte volna hajcsavaróra, csak jobban sikerült, mint például nekem. Az egyik tincs így belóg az arcába. Hány éves is lehet? Két nagy gyereke van, nemsokára végeznek az általánosban, hát olyan negyven körüli ez az Emma, és aztán itt barátkozgat velem. Nem is tudom, mit akar tőlem.

– Mi újság a fiával? – kérdezi.

– A fiammal? Jól van, jól van ott a távolban. Kinn élnek, dolgoznak. Jó állásuk van, sokat keresnek – hadarom. Hát valamit muszáj mondanom, ugye? Nem közölhetem vele az igazat, hogy ezek csak egy kalandot kerestek, hogy ezek elindultak a vakvilágba, mert nekik nem volt jó itthon, zabszem volt a seggükben. Elmentek oda a ferdeszeműekhez, aztán tessék. Nem boldogulnak egyedül. Vajon mi ma Zsolti kedvenc száma? Amikor még itthon lakott, állandóan azoknak a huligánoknak – amit „huligensznek" mondott – járt a koncertjeikre. A Kiránylány, az volt az egyetlen szám, amire emlékszem. Arról a Tankcsapdáról meg ne is beszéljünk.

– Hát akkor minden rendben van. És mikor megy ki meglátogatni őket? – kíváncsiskodik. Hűha, ezzel megmozdított bennem valamit.

– A Zsolti azt akarja, hogy költözzek hozzájuk másfél évre. – Még kimondani se könnyű. Mázsás szavak.

– Másfél évre? Hát ez csodálatos. – Lebiggyesztem a számat, de ő rám mosolyog. – Csodálatos. Igen, mi is voltunk arrafelé, mikor még utazgathattunk. Mi is voltunk kint. Egyszer Balin töltöttünk három hetet. Amikor még kicsik voltak a gyerekek. Akkor úgy megszerettük, hogy elterveztük, kiköltözünk majd egyszer, mikor már nagyobbak lesznek, egyetemre járnak, mi meg odaköltözünk. – Még mindig mosolyog. Micsoda? Ki akarnának költözni? Innen? Hát ez az egész világ megbolondult, nem igaz?

– Kiköltözni? – ismétlem meg.

– Igen. Ott mindig süt a nap, pálmafák vannak és tenger. Meg a kókusz ott terem a fákon, a pálmafák tetején – meséli. A fejemhez kapok. Itt van ez a Marilyn Monroe, aki vigyorogva beszél nekem valami Balliról, ahol kókuszok teremnek a fákon, hát nem tudom. Eddig az én életem teljesen normális volt, most pedig egy szempillantás alatt megzakkanok.

– Azt tudom, hogy a Zsolti azt akarja, hogy kimenjek, mert az Enikő is kapott végre állást – csúszik ki a számon. Igazából én nem akarok senkinek semmit elmesélni, de most azért a Zsolti felzaklatott annyira, hogy itt ennek az idegen szőke nőnek elmondjam. – Azt, hogy végre, azt csak ők gondolják, nem én – teszem hozzá.

– Hiszen ez fantasztikus, nem? Így hát most éppen teljesülnek az álmaik, és a magáé is teljesülhet, Ida.

– Az enyém? – úgy nézek rá, mint aki rám akar sózni egy idegen, vérző macskát. És érzem, ahogy egy kis remegés van a kezemben, lábamban. Miről beszél ez a nő? Az én álmaimról?

– Együtt lehet az unokáival. Ennél jobb alkalom nincs. Melyik nagymama az, aki ennyit lehet együtt az unokájával? Hogyha kimegy hozzájuk másfél évre, vagy ki tudja, mennyi lesz belőle – somolyog –, akkor elmondhatja, hogy minden napot együtt töltött az unokáival. Tudja, hány nagymama vágyik erre? Hogy évekig minden délután együtt legyen az unokájával? Hogy minden egyes nap főzzön rá, vagy játsszon vele, vagy csak ott legyen?

Pontosan nem tudom, mi történik velem éppen. Eddig olyan fegyelmezett voltam, akkor is olyan fegyelmezett voltam, amikor a férjemmel ott megtörtént az a dolog. Akkor is olyan fegyelmezett voltam, amikor a Zsolti eltaknyolt azzal a motorral, és aztán kórházba került. Akkor is fegyelmezett voltam, amikor majdnem szívinfarktust kaptam – csak az orvos szerint nem, de szerintem át is estem rajta. Egyvalami állandó: mindig kifejezetten fegyelmezett voltam. Most pedig ömleni kezd a könnyem. Patakokban. Érzem, ahogy eltorzul az arcom itt, egy ilyen Marilyn Monroe-s szomszédasszony előtt, aki előadja, hogy élhetne Ballin, vagy ki tudja, hogy hol. És akkor én itt zokogok, és bele kell kapaszkodnom a kerítésbe.

– Na, ugyan már, ne csinálja, Idus. – Hatalmasat sóhajtok, de nem sikerül egyensúlyba hoznom magam, ahogy mondani szokás. – Idus, ne sírjon! Miért sír?

– Azért sírok, azért sírok… mert igaza van abban, hogy ritkán látom az unokáimat – hüppögöm. – De nekem ez az otthonom, ez a ház az otthonom. Én itt nőttem fel. Énnekem még Debrecen is olyan nagyváros. – Az a biztos, hogy a piacra egyszer kimegyek egy héten. Hogy februárban itt a hóvirág, március végén a tulipán. Hogy március elején elvetem a borsót, a babot, a karalábét, paprikát, retket és a sárgarépát, együtt, hogy védjék egymást. Ők olyan véd- és dacszövetségben vannak, mint mi voltunk az öreg Zsolttal. Vagy egy darabig a fiammal. Vége a merengésnek, Ida, mondom magamban, de folytatom: – Én itt érzem jól magam az utcánkban, a kertünkben. Hiszen járhatnék én is itt plázába – hagyja el a számat ez a fura szó. – Sose voltam a plázában egyébként – folytatom. – Bár az egyik barátnőm próbált behívni kávézni, de én nem járok ilyen helyekre. Én nem járok el szinte sehová, mert én itt ültetgetek, elvagyok a kerttel, elmegyek a boltba, akkor se ezekbe a nagy üzletekbe járok, hanem csak a kisboltba. Én itt születtem, én itt akartam meghalni, nem ott kint, a világ végén. Nekem Debrecen is túl nagy. Amikor születtem, ez még külterület volt, ahol mi lakunk, tudta? Szóval én itt akartam mindig élni, itt meghalni.

– Már miért akarna meghalni? Hát csak most kezdődik az élete.

– Most?! – nézek rá elhűlve.

– Igen, amikor majd felül a repülőre, és szépen leszáll Bangkokban. Tudja, milyen gyönyörű az a repülőtér? Amikor Balira mentünk, akkor ott szálltunk át. Egy nagy, hatalmas repülőtéren. Csillogó tükrökkel meg kövekkel díszített szobrok, egy sárkány a tér közepén, nagyon-nagyon sok üzlettel.

– Nahát, ha az a reptér hatalmas, akkor én el is tévednék. Még akkor is eltévednék, ha kicsi lenne.

– Dehogyis fog eltévedni, Iduskám!

– És mi lesz? Mi lesz a borsóval? – fakadok ki. – Hamarosan kikel a borsó, meg a répa, meg itt a nagy kérdés, hogy a lótetűket ki fogja kiirtani, ha én ott leszek?!

– Majd valaki megcsinálja.

– Ki csinálná meg? – Az jár a fejemben, hogy ez a városi Marilyn összefosná a szoknyáját, ha szembejönne vele egy lótetű.

– Valakinek majd fizet, ad egy kis pénzt, és rendben tartják a kertet. Ha akarja, szerzek egy embert.

– Fizetek?

– Hát persze, ott semmire nem kell költenie. Itt fizet valamennyit és meglesz, szépen rendben lesz tartva a kertje, hogy amikor majd pár év múlva hazaköltözik, akkor minden rendben legyen. Pár évre kiadhatná a házat is, ki tudja. Még kereshetne is vele.

– Pár év… ugyan már miről beszél? Enikő egy évre kapott állást.

– Ki tudja, mi lesz belőle? Enikő orvos, nem?

– Igen, igen, de valami kórházat igazgat. Egy évre nevezték ki. – Már nem is tudom, büszkélkedem vagy panaszkodom.

– Ide figyeljen, Idus! Elmegyünk, holnap bevásárolunk néhány ruhát, amiben abban a nagy melegben is életben marad, tudja, lengébb ruhákat, meg valami bőröndöt, amivel utazhat. Szívesen segítek. Én mindig utazós könyveket olvasok és sokat álmodozom az utazásról, de majd ha a fiúk egyetemisták lesznek, akkor biztosan többet fogunk repkedni a világban.

– Elmegyek Thaiföldre – meresztem rá a szemem.

– Bizony, Idus, bizony. Az unokáknak meg a fiának szükségük van magára. És magának is szüksége van egy kis világlátásra.

ROLAND

Úristen, de kész vagyok, mintha szétcsaptam volna magam. De hol és mikor? Úgy ébredek, hogy nem tudom kinyitni a szemem, be van ragadva. Hű, ilyen már nagyon régen történt. Nem is tudom, ez hogy fordulhatott elő pár sörtől meg attól a lónyáltól, amit úgy utálok. Mindig fegyelmezett vagyok, szóval most kis időbe telik, mire visszapörgetem, hogy mi történt pontosan az elmúlt este. Megírtam egy jelentést, és még arra is megkértek, hogy egy sajtóhírt segítsek átnézni. Ez az én „influenszerségem" hozadéka, hogy időnként azt hiszik a cégnél, sajtós is vagyok, és pont amikor végeztem, bevágódott az életembe Esztu.

Komolyan nem tudom eldönteni, ha szülő lennék, a saját szülőnk, akkor melyikünket tartanám zűrösebbnek, de azt gondolom, hogy inkább őt, mert bár anyámnak van némi kifogása az ellen, hogy gyakran tartózkodom hullák társaságában, de mivel általában nem én nyírom ki őket, így tulajdonképpen nem vet rám ez az egész rossz fényt. Belegondolva: viszont a tesóm sokkal, de sokkal zűrösebb, mint én vagyok. Ha így csukott szemmel végigfuttatom magam előtt, hogy már hányszor mentem érte, csak hogy mindenféle hülye helyzetekből kimentsem. Miatta még meg is vertem egyszer egy csávót, nem is kicsit vertem meg, amit utólag talán bánok, de akkor nagyon jólesett. Végül is bántotta a húgomat. Esztivel nekem az a legnagyobb gondom, hogy behódol a pasiknak. Nincs önbecsülése.

Pedig egyszer meg kéne tanulnia saját kárán, hogy a legfontosabb ő legyen saját magának, hogy ne olvadjon már el minden faszfejtől, hogy ne essen olyan könnyen szerelembe, és főleg, hogy őrizze meg a higgadtságát és az önérzetét. Egy embernek önérzetesnek kell maradnia akkor is, amikor úgy érzi, hogy nehéz helyzetbe került. Na, az én tesóm nem ilyen, hanem mindig van vele valami gond, mindig ki kell menteni, mindig meg kell menteni. És hát ki más lenne a megmentő általában, mint én?

Úgyhogy baromira nem örültem, amikor megérkezett. Bevonult drámaian, kisírt szemmel. Egyik kezében egy jó nagy műanyag palackban tonik, a másikban egy üveg gin. Lazán beslattyogott a hajómra, egyébként gyönyörű csaj, egyben van nagyon, vékony, de izmos, pillangó tetoválással a vállán, amit most a bőrdzseki rejt, úgy fest, akár egy szőke rocksztár, ehhez képest minden pasi összevissza karistolja, ha nem tépi darabokra a szívét. És biztos voltam benne, hogy most is ez történt.

– Na mizu, Esztu? – kérdeztem tőle. – Már megint bepasiztál, aztán nős volt, vagy mi a baj?

– Te ezt nem érted – felelte, és már megint tele volt könnyel a szeme, az a világoskék szeme. Egyébként egy kurva jó csaj lenne. Férfiszemmel nézve kicsit alacsony, meg hát túl mimóza. A nyakam rá, én ilyen nőkkel nem bírnék kezdeni, akik így a szívükre vesznek minden szart.

– Na, mondjad, előkerült a feleség?

– Nem, nem volt nős. Hanem az a baj, tudod, hogy amikor már végre megszeretek valakit – hüppögte, és bevágta maga mögött az ajtót –, akkor mindig kiderül, hogy egy baromról beszélünk.

– Miért, ezzel a faszival mi volt? Vele mi volt a gond? Ki volt ez az ember? – Már nem bírom követni a tesóm szerelmi életét. Nem mintha annyira nagy férfifaló lenne, de általában csak akkor szerzek tudományt a fiújairól, amikor valamilyen csúnya módon szakítanak vele.

– Semmi. Azonkívül, hogy… – huzigálja a haját, ahogy mindig, amikor ki van akadva. – Figyelj, ez a pasi lelépett.

– Hogy érted, hogy lelépett?

– Úgy, hogy azt mondta, új életet fog kezdeni, valahol Ausztriában. Mert ott nagy szükség van IT-sokra. Most először állapodtam volna meg egy IT-sal.

– Mi a faszt keresnél te egy IT-s mellett? – hördültem fel, és kibontottam magamnak egy doboz sört.

– Ő nem olyan IT-s, mint amilyeneket te ismersz.

– Én nem sok IT-st ismerek, de akit mégis, arról tudom, hogy konkrétan kábé autista érzelmileg. Érzelmi fogyatékosok az IT-sok, szerintem. Nem lehet velük beszélni.

– Jó, oké, én is így gondolom a nagy egészet tekintve, de képzeld, vele már azt terveztük, hogy hol fogunk összeházasodni.

– Micsoda? – Ledobtam a gépszíjat. – Cicóka, te ilyen komolyan gondoltad ezt a kapcsolatot? Mióta ismerted egyáltalán?

– Most nem mindegy ez neked?

– Hát nem mindegy. Ha idejössz éjnek idején egy ginesüveggel a kezedben, kibőgött szemmel, akkor nem mindegy. Mióta ismerted, hogy így belezúgtál?

– Ő már az általánosban osztálytársam volt.

– Jézusom, ne gyere ezzel! És azóta barátok voltatok?

– Dehogy! Volt egy osztálytalálkozónk december elején, és akkor ott, mondhatni, összeröffentünk.

– Milyen szavakat használsz?

– Oké, ott valami elkezdődött köztünk, és aztán folytattuk. Érted?

– Ja – feleltem, és töprengtem ezen a pároson –, de nyilván nem vagy egy IT-shoz való, hiszen egy komputerbe csavarodott csávóról beszélünk.

– Nem, nem, nem az. Nem az a tipikus kockafej, hidd el. Még az általánosban focizott, meg mindenfélét sportolt, most is edz…

– Jó, oké. Szóval el tudott költözni nélküled. Miért nem mentél vele, ha össze akartatok házasodni?

– Jó, nem száz százalék, hogy össze akartunk házasodni, de gondolj bele, nekem most itt tulajdonképpen beindult valami, beindult az életem. Végre pénzt is keresek, meg jól is érzem magam. Nehéz lett volna ezt az egészet a kukába dobni, nem?

Ennek tökre örülök. Ennél jobb hírt már rég hallottam. A tesóm, bármilyen furcsa is, hogy ebben a rockos szerelésében dentálhigiénikusként dolgozik, de ez az igazság. Az a dolga, hogy hófehér fogakat varázsoljon az embereknek, mert jogosultsága van arra, hogy benyúljon szájukba, amire a fogorvosokon kívül csak a dentálhigiénikusoknak van jogosítványuk, mint ezt már ezerszer meghallgattam, és természetesen folyton le akarja pucolni és ki akarja fehéríteni a fogaimat. Jó, a helyzet az, bevallom, hogy egyszer, mielőtt részt vettem egy vetélkedőben a tévében, megcsinálhatta, és tulajdonképpen jól sikerült. A lényeg, hogy a tesómra rábíztak egy rendelőt, hogy praxismenedzselje, bármit is jelentsen ez. Szóval ott dolgozik, és kicsit olyan, mintha tulajdonos lenne, majdnem tulajdonosi szemlélettel. Egyébként elég rockos csaj, de állítólag imádják a betegei, és imádják a főnökei is.

– Ausztriában, ahogy fogorvosokra szükség van, szerintem dentálhigiénikusokra is lenne kereslet – vetettem oda –, szóval nekem ne mondd azt, Esztukám, hogy neked ennyi volt az összes problémád, hogy nem hagyhatod ott a jól felépített kis állásodat.

– Hidd el, anyuék is kiborultak volna.

– Szerintem csak örültek volna, hogy végre elhúzod a csíkot és lesz egy kis nyugtuk. – Ekkor már a második gin-toniknál tartott. Egyébként nagyon fura az én tesóm, Eszter, aki csak szerelmi bánatában iszik, legalábbis én úgy tudom. – Te már elkezdtél piálni? Úgy értem, függő lettél? – kérdeztem azért, mert biztos, ami biztos, tudni akartam, hogy mi az igazság.

– Tudod jól, hogy csak olyankor iszom meg egy-két pohárral, amikor teljesen kész vagyok. Egyébként nincs szükségem a piára.

Ebből elindult a társalgásunk, lementünk hihetetlen mélységekbe, és én képviseltem az összes szemétláda pasit, aki valaha is valamit elkövetett ellene. Esztu szokás szerint rajtam töltötte ki a dühét.

Aztán derengeni kezd, hogy a pasijával folytatott egy visszafogott telefonbeszélgetést, aki valahogy eljutott a lakásomig, nyilván nem Ausztriából érkezett. Egy idő után meguntam, hogy a saját stégemről kiabálás hallatszik, és kimentem. Egy ingerült kis faszfejet találtam, és nem volt szerencséje… rémlik, hogy behúztam neki egyet, aztán Esztu sírása, nagy kerékcsikorgás, repkedő kavicsok… a pasi el, mi meg be…

Esztu elképzelései a világról, hol örült, hol dühöngött, hogy miért ütöttem le – de hát nem is ütöttem le, csak meg – a csávót, aki a barátja, vagy a volt barátja, elképzelésem sincs most már az egészről.

A húgom aztán megivott még egy-két pohár gin-tonikot, amitől kicsit elviselhetőbb hangulatba került, én megittam egy pár doboz sört, majd utána nekem is kikevert egy gin-tonikot, és úgy bebasztam, hogy azt sem tudtam, hol áll a fejem, mert a mi családunk nem egy ivós család, leszámítva Esztert és az ő negyedévenkénti szerelmi bánatát. Szerinte csak félévente vagy évente csalódik a választottjaiban, de szerintem ez az utóbbi időben kicsit gyakoribb nála. Nekem meg az ilyen lónyálaktól, mint a gin-tonik, iszonyúan fáj a fejem, mint például most is, és ami fura, hogy olyan szagokat érzek, mintha valami édeskés leves főne, és annak a párája terítene be. Nem túl kellemes, izzadok, mint a ló. Megmozdulni sem akarok. Ilyenkor van az, hogy a világ összedől, főleg ha ilyen furcsa, gyomorkavaró szagokat is érzek. Azért nem nyitom ki a szemem, mert ha kinyitnám, a fény valószínűleg legyilkolna, és ezt az egészet Eszternek köszönhetem, mert a nők, mint tudjuk, mind idióták. Ő is úgy viselkedik, mint ez az Inez. Na jó, Inezre meg aztán gondolni se bírok, úgyhogy inkább megpróbálok aludni.

Azért eljátszom azzal a gondolattal, hogy esetleg bevegyek egy fájdalomcsillapítót, de most képtelen vagyok felülni az ágyban, vagy akár kicsit is kinyitni a szemem, még a lüktető fejemmel is visszahúz az ágy. Így visszamerülök egy álomba, ami remélhetőleg jó lesz, és nem szerepel benne egyetlen influenszer, továbbá a tesóm sem.

INEZ

Az már biztos, hogy Ploynak zseniális a keze. Még úgy is, hogy természetesen járok egy nagyon menő helyre, a tizenharmadik kerületbe, egy modern társasházban kialakított nagyon klassz masszázsszalon a törzshelyem, ahol egyszer forró lávaköves masszázst kapok, máskor sportmasszázst, aztán harmonizáló masszázst, szóval tudom, mit szeret a testem. Általában havonta egyszer megjelenek ott. Természetesen egy kanyimba sem kerül, mert ez egy fizetett partneri együttműködés, de igazán remek, finom, simogatós kis masszázsokat szoktam kapni, és nem ilyet, mint Ploytól, annak ellenére, hogy ez igazán autentikus és talán testet is regeneráló élmény. Mégis, az álomból felébreszt, hogy komolyabban kezdi csinálni, mint az elején. Amikor könyökkel benne vannak a hátamban például, vagy összevissza csavarják a lábamat, az nekem nem a pihentető masszázs. Időnként kellemes, máskor rossz ez az egész, olyan furcsa, hogy lehetne jó is, de abban a pillanatban, amikor éppen ellazulnék, mindig kapok egy könyököt, vagy egy kézfejről az egyik kézcsontot a hátamba, netán a hátsó combomba, szóval Ploy gondoskodik arról, hogy érezzem a jelenlétét.

Miután végez velem, úgy is mondhatnám, kivégez: bevetem magam a nagy buliba. A legjobb az egészben, ebben az egész thai eseményben az, hogy most jön a sorsolás. Készen állok bármire, megnézem a nyereménylistát, hát a közepesnél szarabb nyeremények vannak. Elképzelem ezeket a kis füstölőket. Igazából nem érdekel, meg a nyugágy se, bár nagyon jól néz ki. A főnyeremény viszont egy thaiföldi utazás. Sejtem, hogy Vitár majd egyszer indít sajtóutat is, úgyhogy viszonylag bölcsen nem gerjedek erre az egész sorsolásra, de ha már kaptam egy számot, a 85-öst, akkor kivárom egy Mai Tai koktéllal a kezemben, ami szerencsére inkább virgin, mint alkoholos.

Legalább tizenkét díj van, Vitár sorsol, de már kicsit unalmas a műsor.

Szarongokat lehet nyerni éppen, egy gyümölcskosár társaságában, meg minden ilyen hülyeség, és akkor azt mondja Vitár:

– A fődíjat nyerte… – és belenyúl a kosárba. – A 85-ös!

Kihúzta a 85-ös számot a kis kosárból, nagyot dobban a szívem: meglobogtatom az én 85-ösömet, és felrohanok a színpadra.

Tapsot kapok, és sok-sok-sok-sok irigy pillantást, bizony.

– Inez, tiéd a fődíj. Igen, és ez tudod, mit jelent? Azt jelenti, hogy tiéd a repjegy, tiéd a szállás, és még programot is kapsz az irodánktól, úgyhogy egyeztessük, hogy melyik indulási időpontot szeretnéd – mondja a mikrofonba –, a holnapit, vagy a jövő héten…?

És akkor én úgy érzem, hogy újra volt miért felkelnem ma, és azt mondom, hogy a holnapit persze.

– Nem korai? – kérdezi.

– Nem. Nekem mindig be van készítve egy bőrönd, hogy bármikor elindulhassak.

Nagy tapsot kapok, ha lehet olyat mondani, hogy irigy taps, akkor ez ilyen. És az a helyzet, hogy nem kamuzom, mert tényleg van egy ilyen bőröndöm, kaptam az egyik cégtől. Sokat dolgoztam érte, mert rengeteget kellett fotózni, mire végül megfelelt nekik a fotó egy poszthoz. Aztán még be kellett mutatnom a TikTokon, hogy mit viszek magammal, ha elmegyek a Balatonra, na mindegy, megérte. Egy baromi szép, fűzöld, magasfényű bőrönd, hihetetlenül könnyű, mindössze két kiló az egész. Van mellette egy szép strandpapucs, odaraktam egy törülközőt és a nyári cuccaimat, mert igazság szerint néhány barátnőmmel el akartam ugrani Bariba. Fapadossal, hiszen ha én veszem a repjegyet, akkor nem a drága jegyekre vadászom, és gondoltuk, hogy egy barátnős utat csapunk, amiből tudok tartalmat gyártani. Úgyhogy nekem valóban össze van készítve néhány cucc egy nyári úthoz. De ha Thaiföld, akkor úgy képzelem, hogy nem kell túl sok ruhát vinnem, mert valószínűleg bikiniben fogom tölteni a nap nagy részét. Legalábbis ebben reménykedem.

– Hát ma nem keltem fel hiába! – kiáltom a mikrofonba, tudom, hogy utálnak és irigyelnek, de mit tegyek? Szeretem ezt az érzést. Egyszer azt olvastam, hogy inkább irigyeljenek, mint sajnáljanak, és én azóta is ehhez tartom magam. Egyébként meg ez a Roland forduljon föl!

IDA

Azzal fekszem, hogy megírtam Zsoltnak a levelemet. Egy ideje megtanultam – csak miattuk! – e-mailt is írni, nem csak sms van azon a FaceTime-on. Sosem gondoltam, hogy ilyen flancos telefonom lesz, aminek a fele funkciója a homályba vész előttem, és remélem is, hogy nem kell megtanulnom. A tabletet is csak a gyerekek miatt fogadtam el és vagyok hajlandó a kezembe venni. Mi van rajta? Hírek, a videótelefonunk, meg a YouTube. Zsolti előfizetett nekem valami filmes csatornára is, de azt sem tudom, hogy kell használni, meg nincs is rá időm. Itt a kertben mindig történik valami, van ezernyi dolgom, még hogy filmcsatornát nézegessek, az azoknak való, akik nem tudnak mit kezdeni magukkal.

Szóval megírtam a levelet, és el is küldtem. Ez azért lényeges, mert egy ideig csak megírtam, bepötyögtem, aztán nem küldtem el. Jó sok bosszúságot okozott nekem ez a telefonon pötyögés. Most már diktálni is lehet, de az összevissza veszi az én adásomat, aztán olyan szavakat, mondatokat ír le, amiket én sose mondtam. Be van építve ezekbe a modern telefonokba egy ilyen novellaíró szerkezet, mert gátlástalanul átvariálja a mondandómat. Úgyhogy ezt a levelet most a mutatóujjammal írtam, szentségelve előre, nehogy elmenjen nekem az egész a világűrbe, ahogy előfordult néha. Akkor aztán nem volt más ötlet, mint újrakezdeni az egészet.

De most nem repült el az írás, csak a végén, amikor megnyomtam a küldés ikont.

Kedves Fiam, Zsolt! És Enikő, és a gyerekek!

Nagyon sokat gondolkoztam a javaslatodon. Tudod jól, hogy Apáddal még csak-csak elutazgattunk, például voltunk többször Budapesten, aztán a Tisza-tónál, Győrben, Miskolcon, Nyíregyházán, a nyékládházi tónál és a Balatonnál is. Na, elég nagy lista összejött, nem csodálkozol rajta? Mert én igen.

Zsolt, ezt a levelet azért is írom, mert emlékszel rá, hogy amikor az unokatestvéred, Helga elárult téged, hogy a padláson bujkálsz, és ezzel elrontotta a bújócskádat, mit mondtál? Azt mondtad, hogy csak a tiszta játékot szereted. Szóval örülök, hogy ehhez tartottad magad mindig és most is, persze ha belementél volna másba is, akkor úgy jársz, mint a gyerekkori barátod, Zolika, aki most már milliomos abból az akkumulátorgyárból, amibe a legutóbb valahogy beletette a kezét. Nem mondom, hogy irigyeljed, mert már régóta az az érzésem, hogy előbb-utóbb majd vinnie kell annak a nagyszájú anyjának a bablevest a börtönbe Zolikának.

De hát nem is ezért írok. Örülök, hogy becsületesen megmondtad, szükségetek lenne rám.

El sem tudom képzelni, milyen lenne ott nálatok az életem. Mondok egy példát. Itt felkelek kora reggel, irány a kert, aztán a bolt, mire dél van, ott az ebéd az asztalon, de hát ismersz. Mostanában egy kicsit lelassított, hogy a hírek mellé bejön ez-az ezen a tableten, amit kaptam tőletek, és bevallom, még most sem kedvelem igazán, csak azokban a percekben, amikor veletek beszélünk azon a videós telefonon.

Tehát el sem tudom képzelni, mit csinálnék én ott nálatok egy tengerparti házban, lenne-e kertem, ahol termeszthetném a zöldséget, mivel foglalatoskodnék, és kivel beszélnék rajtatok kívül? Hát én csak a szép magyar nyelvet bírom, elfelejtetted?

Említetted, hogy óvoda és iskola után enyémek a gyerekek. De hogyan mennék el értük? Hogyan találok oda? És vissza, haza? Aztán hogy bírom, hogy meleg van? Ne felejtsük el, hogy a szívemnek van ilyen meg olyan kalimpálása, ami nyilvánvalóan szívritmuszavar, és átestem egy infarktuson is, még ha orvosilag nem is látható. De erről ne is beszéljünk!

Tehát, láthatod, igen sok a probléma, amit a kérdésed és kérésed okoz.

Ott van a mérleg másik serpenyőjében, hogy nagyon hiányoztok, és hiányoznak az unokáim. Jó volna egy kicsit olyan igazi nagymamának lenni.

Na és itt van ez az Emma a szomszédban, aki olyan, mint a Merilin Monró, bocsáss meg, ha nem jól írtam, de tiszta sárgaszőke és hajcsavarós, meg olyan kis formás nő, na ő is azt mondja, ezt nem hagyhatom elmenni, ezt a lehetőséget, mert egy nagymama az NAGYMAMA főállásban.

Tehát. Sok a probléma, hogyan jutnék el a repülőtéren a repülőig, mit csinálnék a repülőn, hogy jutok ki belőle, hogy megyek ott vécére és a többi, de eldöntöttem.

Elmegyek hozzátok.

Aztán lesz, ami lesz.

Most olvastam az interneten, mert bejött a hírekbe, hogy mindenkinek kell az életébe egy nagy kaland. Hát őszintén, én azt hittem, apád volt ez a nagy kalandom, ha érted, mire gondolok, de most úgy látom, ti lesztek a nagy kalandom, meg ez a Tajföld, ha jól írom. És akkor is, ha nem.

Írd meg, akkor most mi a teendőm.

Szeretettel, a te édes anyád.

ROLAND

Nem tudom, mennyi idő telt el azóta, hogy hajnaltájt fölébredtem arra a fejfájásra. És amikor visszaemlékszem arra, hogy valószínűleg bemostam a csávónak egyet, sőt nem is valószínűleg, hanem biztosan, akkor hevesen kezd lüktetni a szívem. Nem lehettem olyan idióta, hogy behúztam a húgom pasijának!

Mindenesetre most nagyon nehezemre esik kinyitni a szemem. Olyan ragacsos, súlyos érzést kelt, mintha be lenne gyulladva. Emlékszem, egyszer vírusos kötőhártya-gyulladással küszködtem, akkor nem nyílt ki a szemem a csipától, konkrétan szinte összeragadt az alsó és a felső szemhéjam, de most inkább mintha nehéz súly lenne rajta.

Aztán mégis sikerül. Lassan, óvatosan nyitom fel, és várom, hogy lássam a megszokott képet. Vagyis az egyik hajóablakon, amire nem szereltettem sötétítést, árnyékolást egyáltalán, mindig bejön a fény, azonban most tök sötét van. Valaki hozzáér a karomhoz, egy női kéz.

Hogy a francba lehet ez, ki a nő?

Tudom, nyugalom, nyugalom, Roland, nem szabad felülni, nem ütünk meg senkit, nyugalom, gondolkozzunk. Pörgessük végig az estét. Esztu hazament, én hívtam neki taxit, kikísértem, visszajöttem, bezártam az ajtót. Nálam nem volt akkor senki. Legjobb tudomásom szerint egy vizelés és egy fogmosás után már az ágyamban voltam, egyedül. Hogy került volna ide azután vagy azóta bárki is? Bassza meg, ki volt az utolsó nő, akivel találkoztam, és intim viszonyba kerültem? Hát az az influenszer csaj. Na, remélem nem úszott ide, vagy valahogy nem talált meg… De hát nem is tudja a címemet.

Akkor mi a franc lehet ez… Kinek a keze?

– Jó reggelt – morgom végül. Hátha a hangjából rájövök, mi történt. Ezzel nagyon nem lövök mellé, nem igaz? Kicsit későn reagálok magamra, vagyis a hangra, ami a torkomból kijött. Ez nem az én hangom! Mi történt velem?

Válaszképpen valami kis csipogást hallok. Olyasmi felelet jön, csipogós-nyávogós hangon, hogy „kápkápkáp", vagy hasonló hadova. Ez mi lehet? Egy vékony női hang. Mi a szar történhetett? Nyúlok a lámpa felé, de nincs ott a lámpa, nincs ott az éjjeliszekrény. Mi a büdös franc történhetett velem? Elraboltak volna?

Na jó, ez nem egy krimi. Ez az élet. Még soha senkinek nem jutott eszébe, hogy elraboljon, persze nem is járt volna jól, ha ezt terveli, bárkiről legyen is szó.

De most mégsem otthon vagyok, és mellettem fekszik valami ismeretlen nyelven hablatyoló nő, akiről semmit sem tudok. És velem is valami nagy bazmeg történt, ha nem a saját hangom jön ki a torkomból. Inkább csak felkészülök az újabb megszólalásra – nem akarom azt a másik hangot hallani a sajátomként.

Ahelyett, hogy a nő kezét érinteném, ledobom a kezem a combomra, ráteszem az ujjaimat a bőrömre, csak hogy minden rendben van-e, de aztán ijedten visszakapom. Beszarás, a combom olyan, mint egy női comb, bársonyosan sima, vékony, hová tűntek róla az izmok?, de közben mégis érzem a saját kezem érintését, a simítást. Na jó, ne hülyéskedjünk, gyorsan feltámasztom magam, és abban a pillanatban fény gyullad fel. Nem hiszek a szememnek, ezért volt ilyen kurva fullasztó hőség egész éjszaka, valami padlásszobában vagyok, és a csaj, aki rám néz, egy bugyiban van, egy pólóban, hosszú, sötét, egyenes a haja, majdnem a karomra lógnak a hajtincsei, kicsit ferde a szeme, egy ázsiai csaj, baromi jól néz ki, hoppá, nem volt még soha dolgom ázsiai csajokkal, de hihetetlenül izgalmas az a vizslató szempár és a szép arca. Azonban a kérdés az, hogy hogyan kerültem én ide? A csaj tovább nyomja nekem a rizsát azon a kááázós nyelven. Úgyhogy kénytelen vagyok bevetni azt az angol nyelvtudást, amit még, hát, hogy az igazat bevalljam, a gimnáziumban szedtem magamra, és azóta se fejlesztettem túlságosan. Úgyhogy megkérdezem, szép magyar akcentussal:

– Where I am?

Valóban szépen, szabatosan, nagy-nagy hatásszüneteket tartva adom elő a kérdést, mert rá akarok jönni, hol a trükk, a mikrofon, ami nőire változtatta a hangomat a jól megszokott férfias hangom helyett, mire a csaj elneveti magát, és valamit már megint vartyog az ő nyelvén.

– Do you speak English? – próbálkozom újra. Brutális, ahogy ez a torzított női hang megszólal belőlem. Talán valahol van egy mikrofon, ami ezt csinálja a hangommal. És a csajról se tudok semmit, ezért is kérdezősködöm. Hátha megértek valamit ebből az egészből.

Újra folytatja azon a nyelven, és mintha valami szöveti változás történne az agyamban, egyszer csak elkezdem érteni ezt a nyelvet, amiből az elején csak azt hallottam, hogy kápkápkáá.

Ez a csaj beszél hozzám, és én értem. És azt mondja nekem, hogy én vagyok az ő barátnője és kolléganője.

Bassza meg, miféle rossz álomba kerültem?

Muszáj megmarkolnom a farkamat, hogy elhiggyem, hogy én vagyok az, Fehér Roland, és ez csak egy rossz álom.

De nem!

Nem hiszem el!

Nincs meg a farkam! Jézusom! Jézusom!

Hol a farkam? Hol a leg… legfontosabb testrészem?! Ez már rosszabb, mint egy rémálom!

Benyúlok az alsógatyámba, ami csak valami kis tanga, olyan igazi buzis, már bocs a metoo-soktól, és rémülten keresem a saját nemi szervemet, keresem a saját, csodálatosan szuperáló, kemény hímvesszőmet. És nincs ott! Továbbviszem az ujjamat, és bazmeg, bazmeg, bazmeeeg! Ez egy pina!

Ne, ne, ez nem lehet igaz, és érzem, hogy ez egy pina, ahogy hozzányúlok, Bassza meg, egy teljesen szőrtelen puncit fog az ujjam! Az arcom elé kapom a kezem. Egy női kéz, bazmeg, műkörmökkel.

– Mi a fasz történt? – kérdezem a csajt magyarul, női hangon, aztán nem tudom, hogy, de azt se tudom, milyen nyelven, de mégis megértetem magam. Ugyanezt a kérdést teszem fel ugyanis egy másik nyelven, azon a káázóson, amiből alapjáraton nyilván semmit sem értek, így hát nem is beszélem. Mégis belőlem szól, egy női hangon.

És akkor a csaj azt feleli, hogy jó helyen vagy, biztonságban vagy. Mi a bánatos szent fasz van? Kérek tőle egy tükröt. Most. Erre azt mondja, menjek le a lépcsőn, egy kis kibaszott tyúklépcsőn, és ott a fürdő.

Ez, bazdmeg, ez velem történik? Jézusom! Mi történt? Mi a szent szar van, lemegyek a tyúklépcsőn, nézek a lábujjamra, és komolyan sírni volna kedvem.

Egy női lábat látok, egy női lábfej, kifestve a körmeim, mind a tíz, pinkre! PINKRE! Nem, nem, nem, ez valami nagyon kemény cucc lehet, amit aztán véletlenül valahogy Esztu beadott nekem a ginnel. Nyilván LSD, nagyon kell pörgetnem az emlékeimet, hogy nyaltam-e tegnap bélyeget, de most is arra jutok, hogy soha, de soha az életben nem próbáltam, azonban valami ilyesminek kellett történnie. Ebben a kurva ginben valami volt, amitől folyamatosan hallucinálok, vizionálok. Vajon Esztu hol vette a piát? Föl kell hívjam. Szerintem egy szórakozóhelyen rátukmálták, és benne van valami új, mindennél durvább anyag. Atyaúristen!

Ezt a hallucinációt! Lemegyek a lépcsőn, és a csaj, aki úgy beszél velem, mintha ismerne, mintha régóta ismerne, mutatja fentről, a galériáról, hogy hol a fürdőszoba. Odatántorgok, szent fasz, motyogom magamban, miközben belököm az ajtót. Egy nő ül a klotyón és mosolyog. Egy ugyanilyen vonású ázsiai nő, mint akivel a galérián beszéltem, öregebb, mint a másik, mert a galériás egy friss, üde, mit tudom én, hány éves csaj, hát én nem tudom ezeket megmondani még a magyar nőknél sem, nemhogy itt – de ez a másik nő láthatóan már benne jár a korban. Negyven már biztos van, ha nem több. Nálam már nem játszana semmilyen szempontból.

Ül a vécén, hangosan csurgatva pisil, közben mosolyog, és mutatja, hogy jöjjek be nyugodtan a fürdőbe.

– Én csak egy kurva tükröt akarok – mondom ezen az újonnan megtanult nyelven. Erre kicsit döbbenten néz rám, majd rámutat a tükörre. Megállok a tükör előtt.

Ne bazd meg!

Azt a büdös… ettől a szertől, amit én beszedtem tudtomon kívül, mindenkit óvjon az ég! Bámulok a tükörbe és nem magamat látom, azt a jóképű, kicsit borostás, európai, nők által körülrajongott pasit, hanem egy kínai, vagy japán, vagy kambodzsai, vagy a fasz tudja, milyen, thai, vietnami, izéhozé, de a lényeg, hogy egy fiatal ázsiai nő néz velem farkasszemet a tükörben. A mellkasomig felhúzom a pólót, ami rajtam van – megjegyzem, irtó rossz vicc, hogy rózsaszín pólóban vagyok –, és meghökkenve észlelem, hogy mekkora csöcseim vannak! Igazi, kemény, formás női mellek. Jézusom, suttogom, és megemelem az egyiket, olyan óvatosan, ahogy csak tudom. Baszki, ráadásul ebben implantátum is van, nem? Mert én ehhez nagyon értek. Azt a kurva… Mi történt velem? Állok a pisilő nő mellett, a tükör előtt, és dől a könny a szememből.

Hamarosan, talán fél perc se telik el, két nő vigasztal, az egyik a vécé irányából paskolgat, még mindig nem végzett, a másik meg odajön, és csendesen mondja, sok-sok kááppal megtoldva, hogy semmi gond, egyszer mindenkinek el kell kezdenie. És hogy mindenki az első csalódás után keményedik meg.

Ez brutális, Esztu, mit adtál nekem? Mivel akartad tönkretenni az életem?! Semmi más nem érdekel, csak hogy felhívhassam a húgomat, vagyis előbb megkaparintsam a mobilomat és felhívjam Esztut, hogy ennek az egész rémálomnak azonnal vége legyen.

A fiatal nő vigasztalóan simogatja a karomat. Fura érzés, mert a farkam helyét érzem, és még az is bizsereg. Ezt a csajt azonnal megdugnám.

Már ha lenne mivel.

– Ne borulj ki, jó? Még csak huszonegy vagy. Egyszer mindenkinek el kell kezdenie – mondja az idősebb, és lazán kitörli magának egy adag vécépapírral. – Én is elkezdtem, és itt vagyok. És, hidd el, hogy várnak otthon téged is, engem is.

Bólintok, bár nem igazán értem, miről beszél.

– És majd egy sokkal jobb élet vár, ha befejezed. Egyszer. Majd, ha tényleg befejezed – teszi hozzá a szexi, fiatal csaj.

– Tudod, majd azt csinálod te is, amit én – veszi át a szót az idősebb. – Eleinte még megfogni is szörnyű lesz egy péniszt, de ahogy hozzászoksz, úgy leszel egyre kreatívabb és bátrabb.

– Egy péniszt? – kérdezek vissza, terveim szerint erőteljes hangon, de nekem ez most csak női virnyákolásnak tűnik.

– Hát igen. Egy faszt – ad kimerítő magyarázatot az idősebb nő. – De egy idő után már csak munkaeszközként fogsz minden egyes, kezedbe kerülő dákóra tekinteni, ne félj!

Na és most jön egy sötétség, bele újra az LSD-s álomba, hátha a következő ébredés jobb lesz.

De a nők nem hagyják, hogy elájuljak.

– Nem fekhetsz vissza, mert kezdődik a műszak. Gyere, öltözz fel, indulunk a bárba, várnak minket életünk legjobb pasijai! – kiáltja a fiatalabb. – Majd segítünk, hogy mielőbb beilleszkedj, és elkezdd a pénzkeresetet. Azt a tegnapi kis gikszert meg majd orvosoljuk.

INEZ

Reptér!

Imádom!

Még a Korda-szám ellenére is, ami egyébként itt dübörög mindaddig, amíg be nem jutok a váróba. A VIP-váróba!

Rántottát eszem, és kihoznak mellé egy pezsgőt. Mosolygok.

A tegnapi parti után megint pezsgő. Ez az életem! Azt hiszem, fel is fordulnék, hogyha most ezt meginnám, úgyhogy kérek inkább egy narancslevet, és felhívom anyut, akinek nem mertem éjszaka megmondani, hogy mi a pálya, úgyhogy most a reptérről bejelentkezve közlöm, hogy elutazom. Amikor előadom, hogy hova repülök, anyu levegő után kapkod.

– Hogyhogy elrepülsz Thaiföldre? Viccelsz? Tegnap még semmit nem mondtál, amikor beszéltünk.

– Akkor még nem tudtam. De este egy rendezvényen megnyertem egy utat, és volt egy szabadjegyes lehetőség mára, amit egyszerűen a nevemre írtak. És még az is előfordulhat, hogy ha nincs túlfoglalva a járat, akkor feltesznek business classra – mesélem.

– Mi mindent lehet ma normális diploma nélkül elérni! – bukik ki anyuból, és esküszöm, észre sem veszi, hogy ezzel minősít. Ő így gondolja, szerinte az influenszerség nem szakma. – És mit fogsz ott csinálni?

– Azonkívül, hogy nyaralok, nagyon sok videót fogok készíteni, és hát nem tudom… – tűnődöm. Túlságosan feldobott vagyok ahhoz, hogy útitervet készítsek. Legalábbis eddig eszembe sem jutott. Az iroda ellátott kötelező programokkal, de még nem nyitottam meg a fájlt. – Szerintem élvezem az életet, és hozok róla csomó-csomó bejegyzést, fotót, videót, meg hozok neked egy orchideát, és egyáltalán, izgatott vagyok, mert sose jártam még ilyen messze. Tudod, már minden kolléganőmet elutaztatták valahová. Nekem meg nyernem kellett egy ilyen utat.

– Jaj, ne háborogjál már! A te korodban! Ugyan már! Szerintem örülj neki, hogy elmehetsz. Más veled egykorúak még a bölcsészkar padjait koptatják.

– Tudod…

– Tudom, kommunikáció, PR, tudok én mindent – sóhajtja, és közben biztosan ezerszer elátkozza azt a napot, amikor szerinte felborult az értékrend ebben az országban. – Csak kicsit gyorsan jött ez az egész, nem?

– De igen. Nagyon gyorsan jött, ám két hét, és újra itthon leszek.

– És nem kellett lemondanod a munkáidat?

– Nem, tudod, hogy én osztom be az életem, magammal viszem a laptopomat, viszem a telefonomat, ezek a munkaeszközeim, bárhonnan tudok dolgozni. Anya, én egy digitális nomád vagyok.

– Tudom. – Újabb sóhaj. Úgyhogy elbúcsúzom tőlük. Aputól is, a tesómtól nem, mert szerintem ő beszólogatna nekem, hogy hogy fogadhatok el bármilyen ajánlatot is másnapra. De hát ezt én választottam. Én akarok ott lenni. Mindenhol. Minél előbb. Ploy valamit kinyitott, valamit elindított bennem.

Kortyolgatom a narancslevemet, és hirtelen elkap a vágy, hogy egy kicsit stílust váltsak. Már régóta igaz, hogy szeretnek az emberek, követnek minden platformon, de nincs igazi irányom, hanem „csak úgy", nagyjából mindennel foglalkozom, ami beesik, vagy ami érdekel. Smink? Persze! Szépségtrükkök? Oké. Cuccok? Naná. Edzőcuccok? Az is én vagyok. Mellesleg bemutatom az életemet. Reggeli, ebéd, vacsora – ez simán lehet egy sikeres posztom. A testvérem szerint iszonyú kínos, anyám szerint inkább az a kínos, hogy erre a TikTokon jön sok ezer lájk, és több tízezren nézik meg az ilyen videóimat. Apám csak mosolyog, bátorítóan. De a helyzet az, hogy régóta érzem: hamarosan a fejemre nőnek a tizenévesek, és muszáj elindulnom egy jól kitalált irányba, mert valóban nem sokáig működik az, hogy hogyan készítem el reggel a zabkását, meg hogy milyen edzőgépen izmosítom a hasamat. Amikor tegnap Ploy masszírozott, felvillant bennem, hogy talán a saját irányomhoz ad segítséget. Akkor még nem esett le igazán a tantusz, csak azt tudtam, hogy egy saját, jól megkülönböztethető irányt kell kitalálnom. De most, ahogy kinézek az ablakon és látom a fel- és leszálló repülőgépeket, a homlokomra csapok! Nem, nem az utazás – azt sokan csinálják, rengeteg pénzt kell belefektetni, ráadásul nem kevés idő az ilyen irányú szuper kapcsolatépítés.

Hanem…

A saját irányom az igazi spiritualitás! Ehhez volt jó Ploynál masszíroztatni, és ennek az iránynak a sikerességére utal az is, hogy megnyertem ezt az utazást!

Jó, jó, bárki mondhatja, hogy spirituális dolgokkal túl sokat nem foglalkoztam eddig (vagy talán semmit), tehát éles a váltás, na de változnak az idők. És ha belegondolok, hogy mennyi pénz lehet ebben a bizniszben, akkor már nem is olyan bonyolult elképzelés, hogy egy kicsit ilyen spirituálisabbra veszem a blogomat, a posztjaimat. Már látom magam előtt, amikor TED-es előadást tartok arról, hogy hogyan valósítsd meg az álmaidat, mert nekem sikerült, és már vizualizálom azt is, ahogy az egészet elővezetem úgy, hogy egy thai utazás kapcsán világosodtam meg, akkor jött a szikra. Igen, szerintem már ezt itt szépen felépítem a repülőn, hogy majd miként vezessem fel ezt az egészet. Úgyhogy el fogok indulni a spiritualitás és egy kicsit a buddhizmus felé. Tehát most az én összes feladatom a repülőn az lesz, hogy erről keresgélek cikkeket. Remélem kapok wifit a gépen, és a neten megkeresem azokat a szent helyeket, ahova nekem el kell mennem.

Aztán mi van még?

Amikor részt vettem évekkel ezelőtt egy bloggertréningen, azt vesézték ki – amin akkor csak a szememet forgattam, mert hiszen engem enélkül is követtek –, hogyan és miért legyen a blogodnak/fórumodnak egy nagyon jól kitalált célja.

Na de most, hogy megvilágosodtam, ugye…

Immár csak ki kell találnom a megvilágosodásom célját. Vagyis hogy hová akarunk eljutni ezzel a nagy spiritualitással?

Azt nem mondhatom, hogy az a felismerésem, hogy én nem akarok az anyagi világban élni, és az anyagi dolgokat nem tartom olyan fontosnak, mert ha ezt kommunikálom, a cégek nem fognak nekem küldeni semmilyen terméket, és nem fogják megvásárolni a szolgáltatásaimat. De az talán lehetne az üzenetem, hogy LASSÍTS LE! Hű, mik is azok az idézetek, amiket én is szoktam látni, hogy „engedd át magadon; érezd, ahogy távozik a rossz gondolat; érezd, ahogy átmelegít egy jó gondolat; vizualizáld, ahogy megvalósulnak a vágyaid". Alaposan dokumentálnom kell majd minden helyet, ahova eljutok, ami spirituális, templomok, vallási helyek, sok-sok füstölő, mandalák, ezek mind-mind nekem valók Thaiföldön.

Arra figyelmeztetett Vitár, hogy most egy ilyen locsolkodós ünnep jön, ami azt jelenti, hogy valami vízzel locsolják az embereket Thaiföldön, és ezt vegyem figyelembe a ruháim becsomagolásánál, de ez még mindig jobbnak tűnik, mint amikor a nagybátyám megérkezik húsvétkor, és kölnisüvegből bespriccel valami szörnyű pacsulival, és én menekülök előle még most is. Ezzel összehasonlítva szerintem a vizes locsolás nem rossz, magába a szertartásba is valahogy belebeszélhetném a megtisztulást, a spiritualitást a videóimon. És ha ilyen videókat készítek, biztosan eljuttatnám magam oda, hogy megelőzzem Rolandot, aki ebben a szavazásban előttem áll.

Még van egy kis időm: ha a napokban elkezdenék posztolni ebben a témában, akkor talán befutó lennék. Arra a gondolatra az emberek mindig vevők, hogy megváltozhatsz és megváltoztathatod magad körül a világot, vagyis, hogy bár sehol sem vagy most, de sikerül valahova eljutnod. Oké, oké, azt kell még kifundálnom nekem is, hogy honnan hová tartok, mert sajnos az az igazság, hogy ezt nem tudom. Egyelőre az a cél lebeg a szemem előtt, hogy én legyek az év influenszere. És mondhatják azt, hogy ez egy sekélyes gondolkodásmód. De nekem most, ebben az életkorban ez az elismerés sokat jelentene.

Hogy mit fogok csinálni tíz év múlva, a harmincas éveim elején? Nem tudom, lehet, hogy gyerekeim lesznek, lehet, hogy világutazó leszek, lehet, hogy én leszek a világ egyik spirituális guruja. Szóval bármi lehet, vagyis, most úgy érzem, bármit megtehetek. És amikor ezt végiggondolom, rájövök, hogy nekem ezt kell tanítanom: bárki lehetsz, bármit megtehetsz, és a támogatásom segíteni fog neked. Nem tudom, megeshet, hogy ez egy kicsit elcsépelt, az is előfordulhat, hogy ezt mások is tanítják, na majd utánanézek a repülőn.

Két órával később az Emirates járatán ülök, és hogy, hogy nem, a business osztályon. A járat levideózása után az életem tervezésével folytatom. Remek, gyors wifim van, és lehetőségem is arra, hogy megírjam azt, amit gondolok. Összedobok egy kis szinopszist, egy tervet magamnak a szakmai előmenetelemre, a spiritualista bloggerségemre, a spirituális influenszerségemre. Ezzel szintet lépek, az biztos.

Úgyhogy Fehér Roland elmehet a picsába.

ROLAND

Ezt nem hiszem el. Azt remélem és bízom benne, hogy ez csak valami kábszeres álom lehet, még ha ahhoz már túl régen tart is. Utána kell néznem, hogy milyen új szerek vannak a piacon, amelyek úgy kiütnek, hogy elhitetik velem: ázsiai, női testben Ázsiában vagyok, és két ázsiai nővel reggelizem egy romos konyhában.

Barna színű löttyöt, vagyis szerintük kávét iszunk, és valami péksüteményt raknak elém vajjal. Nálam a kávé nem így néz ki otthon. A gépem, amit Olaszországból hozattam, először is frissen pörköli a kávét, onnan indul az egész folyamat, ami aztán hol ristrettóban, hol pedig espresso macchiatóban végződik, és már maga az illata is ébresztően hat rám. Most nosztalgikusan felidézi az orrom az igazi kávé illatát, ami össze sem hasonlítható ezzel a malátás cuccal.

– Egyébként milyen országban is vagyunk? És titeket hogy hívnak? – kérdezem ezen a hihetetlen kááázó nyelven, miközben megpróbálom lenyelni azt a löttyöt, amit itt kávénak merészelnek nevezni.

A csinosabbik lány, a fiatal rám mered, mint aki nem hisz a fülének, aztán vihogásban tör ki. Az idősebb együtt nevet vele.

– Hogy te milyen vicces vagy, Pam!

– Pam? – visszhangzom a nevet. Ezek szerint egy amerikai nő lennék? Újra nevetnek. És akkor elismételnek ketten egy idegen szót, egy nevet, valahonnan tudom, hogy ez egy név, és azt mondják, hogy ez az én nevem, és hogy én milyen humoros csaj vagyok, és milyen jó, hogy köztük vagyok. – Mondjátok újra a nevemet. Lassan! – szólok rájuk határozottan.

– Patcharin.

– Patcharin? És mi a baj ezzel? Miért nem ezt használom?

Valami motoszkál a fejemben ezzel a névvel kapcsolatban. Dereng, de nem ugrik be.

– Hát csak azért, mert nem tudják kimondani a külföldiek.

Á, ezek szerint a betépett tripemben idegenvezető vagyok, vagy a reptéren dolgozom? Mert ugye azt a péniszes dolgot, amit említettek, nem szabad komolyan vennem.

Folyamatosan nevetgélnek, ahogy a zavart látják rajtam, de ők is bemutatkoznak.

Nekik is van egy könnyen kiejthető nevük, meg egy helyi nevük. Nalin a fiatal, Nan az egyszerűsített keresztneve. Laksanara az idősebb, ő valamilyen logika szerint Samnek nevezi magát.

– És akkor vajon ti is csak az én álmaimban léteztek? – kérdezem. Tűnődve nézegetem a pinkre festett körmeimet, meg a finom, nőies kezemet. Ha nő lennék, akkor biztosan ilyen kezet szeretnék magamnak, de nem nő vagyok.

– Bocsánat, mit mondtál? – kérdezi Sam.

Hogy ez csak egy álom, együtt nyaltunk bélyeget, gondolom, de nem felelek, mert ezek a nők csak vihognak megint.

– Na, igyad a kávét. Aztán mennünk kell.

– Hová?

– Hát a munkahelyünkre! – rázza a fejét elnéző mosollyal az idősebb. Mintha egy kicsit hülyének nézne. A kávé langyos, szar, átlátszó, édes, hosszú, én nem tudom, hogy lehet ilyen kávét inni.

Talán valamit ennem kellene, a szokásos étrendemtől eltérően kalóriadúsat, zsírosat, hogy gyorsabban elmenjen a bélyeg vagy akármi hatása.

– És hogyan lettem a munkatársatok? – érdeklődöm. – És miért ilyen a hangom?

A nők nagyon jót vihognak.

– Tegnap még normálisabbnak tűntél – mondja végül a fiatalabb, Nan. – Bár elhiszem, hogy az után a sokk után egy kicsit felkavarodtál, igaz?

Milyen sokk után? Lehunyom a szemem, rohadtul szürreális ez a helyzet. Aztán megtippelem, hogy milyen sokkra gondolt. Lehet, hogy az egyik nő a tesóm, már ha kettő van a nőkből a valóságban, nem csak a szertől látom őt kettőnek, ázsiainak. Mivel sose drogoztam, és mindig is úgy éreztem, hogy kurva nagy sorscsapás, hogyha valaki a kábítószerrel közelebbi kapcsolatba kerül, tuti óriási ütés ez most a szervezetemnek. Nem tudom, hogy a húgom mit adott nekem, szerintem ő sem tudott róla, hogy becuccolták a gint. És azt sem értem, hogy ez hogyan történt, hiszen utolsó emlékképem róla az, hogy beült a taxiba.

– Na jó, menjünk, menjünk, menjünk, induljunk, mert elkésünk – sürget a fiatal lány, és el is indulunk. Magamban lerendezem, hogy ő a húgom, csak hát most ilyennek látom, és kész. Utánam repít egy női táskát, szerencsére a reflexeim ugyanolyan jók, mint ez előtt a horror álomutazás előtt, szóval elkapom. – Majdnem itthon hagytad – teszi hozzá, egyértelművé téve, hogy ez a piros műbőr táska bizony az enyém. Feldobom a vállamra, így szokás női körökben, és nem gondolok arra, mit szólnának az ismerőseim, ha meglátnának egy retiküllel császkálni.

A ház forró, a lépcső töredezett, lift nélküli, kajaszagú. Leginkább fokhagymaszag terjeng a levegőben.

Leérünk a lépcsőházból, és egy büdös, forró, világvégi utcán találom magam.

– Hol vagyunk? – állok meg hirtelen, és a házfalakat pásztázom. Középen egy tér, régi, alig két-három szintes házak. – Mondjátok már meg, hogy melyik országban vagyunk? Melyik országba vitt el az álmom?

A fiatal csaj vihog már megint, és megérinti a karomat.

– Nagyon vicces vagy, de pontosan tudod, hogy Thaiföldön vagyunk. Nem igaz?

– Thaiföldön?

– Thaiföldön – bólint, mintha csak egy hülyének magyarázna.

– Tehát Thaiföld, a fővárosa Bangkok – ismétlem meg a hallottakat. Mindezt egyébként azon a nyelven mondom, amit valamilyen érthetetlen okból beszélek, és értek is, de ha becsukom a szemem beszéd közben, valójában csak a hangomat hallom, egy női hangot, akkor röhöghetnékem támad, vagy éppen sírhatnékom, hogy mi ez a sok kákákáp, amit kiejtek a számon.

– Ahogy mondod – helyesel a fiatalabb, és kibont magának egy rágógumit.

– Megmondanátok, milyen nyelven beszélek veletek? – kérdezem.

– Húha, kislány, neked tényleg megártott ez a tegnapi nap – förmed rám az idősebb. – Hát milyen nyelven beszélnél? Thaiul, ugyebár.

– És akkor most Bangkokban vagyunk? – próbálok már egy előrevivő választ is kicsikarni. Bár sosem jártam Thaiföldön, de annyit én is tudok, hogy a fővárosa Bangkok. És azt is tudom, hogy bár nincs kiadatás, elég sok bűnözőt mégis hazahoznak innen a kollégáim.

– Thaiul beszélsz. De nem Bangkokban vagyunk. – Azt hiszem, ezt nevezik gyanakodva nézésnek. Most méri fel, hogy minden stimmelhet-e odabent. Mármint a fejemben. – Igen, Pam, thaiul beszélsz, és akkor ezt szerintem tartsuk is így meg. De azt is tudom, hogy tudsz angolul.

– Na azért nem annyira – felelem. És ez az igazság, eléggé motyogok, makogok, ha meg kell szólalnom angolul.

– Hát nálunk jobban tudsz, az biztos – veti oda Sam. Közben felmérem a terepet, és arra jutok, hogy lehet, igazat mondanak, és engem ez az LSD-trip valóban Thaiföldre repített. Érthetetlen, ez is átfut az agyamon, ám az is, hogy honnan tudom én, akármilyen drogon vagyok is rajta életemben először, hogy hogy néz ki Thaiföld, hogyan néz ki egy thai utca? Egy biztos: büdös van, felkavaró a szagorgia számomra. Ételszag, némi szemétszaggal, érett gyümölcs szagával keveredve, és talán virágillattal, a fene tudja.

– Ez olyan, mint egy piac – mutatok a ház elé.

– Igen, jól mondod, ez egy piac, tudod, ez a híres huahini Night Market. De már sokszor éjjel is láttad, nem igaz?

– És most? – hagyom figyelmen kívül a „thai múltamra" való utalást. – Mi a terv ebben a rekkenő hőségben? – törlöm le a homlokomat, ahová meglepő módon a frufrum (nem viccelek, frufrum van!) lóg, és nyilvánvaló, hogy izzadok, mint egy ló. Egyáltalán nem lennék meglepve, ha legalább harminc fok lenne. Brutális. Utálom.

– Hát bemegyünk a melóhelyre – dob be a szájába még egy rágót a fiatal lány.

– Hm. – Nem nagyon tudok erre mit mondani. Az én munkahelyem egy sokkal kulturáltabb környéken van. Itt az út hangos, füstös, elhúz előttünk egy tuk-tuk, aztán majdnem elütnek, amikor lelépnék a zebránál. Remélem, legalább itt is van légkondi a munkahelyünkön.

– Ne viccelj már, elütnek!

– De ez egy gyalogátkelő! – hápogom ezen a khákás nyelven.

– Hát aztán – von vállat az idősebb csaj. – Leszarják az autósok. Ne viselkedj már úgy, mintha ma mennél át először az úttesten!

– Nem fogja törni a lábad a cipő? – kérdezi Nan. – Tegnap elég szűknek látszott, kéne vennünk neked egyet. Nem tudom, mi történt a benti cipőddel. Eltűnt.

– A cipő? – bámulok le a lábamra. Egy strandpapucsban vagyok. Kötve hiszem, hogy egy ilyenben otthon elmennék dolgozni! De egy álomban bármi előfordulhat.

– Igen. Lola kölcsöncipőjében voltál tegnap. Vegyünk neked egyet.

– Akkor be kell menni a Market Village-be – mondja Sam. – Taxizunk.

Egyetlen pillanat alatt leint három motoros taxit. Motorosat! Milyen kibaszott hely ez…!

Morogva ülök föl a sofőröm mögé, hát ha már motor, akkor nem ilyen robogó, és inkább én vezessem!

– Figyi, ne így ülj, hanem, tudod, pattanj oldalra! – integet a szomszéd motorról Nan, aki valóban elegánsan, oldalvást helyezkedik el az ülésen. Na jó, lehet, hogy durva, mert tényleg rácsúsztam a sofőrre, úgyhogy pózt váltok. A csávó kérdés nélkül húzza meg a gázt, és kisorol a kétszer háromsávos útra, ami, ha jól gondolom, átszeli a várost. Egyensúlyoznom kell, hogy fent maradjak, a srác meg hátrabüfögi, hogy tartsam már magam normálisan, a többi az ő dolga. Eszembe jut a motorom, és dühös vagyok, hogy még mindig benne vagyok ebben a tripben – ha nem lennék, bizonyára visszaszólnék, de akár le is szedném ezt a gyereket a motorjáról.

Mire ezt végiggondolom, megállunk. Egy bevásárlóközpont-féle van a jobbunkon, a két nő lerángat a motorról, Nan kifizeti a sofőrömet egy számomra teljesen ismeretlen papírpénzzel, és átvágunk a bevásárlóközpont előtti téren, majd felmegyünk a Market Village nevű épület lépcsőjén.

Végre hűvös! Az utcai bűz és hőség után igazi felüdülés ide belépni.

Bár mindig hidegen hagytak a plázák, főleg mert annak idején gyakorlatra kellett járnom a Pólusba meg a Duna Plazába, ahol mindig volt valami kis cirkusz, főleg lopások, de most komolyan abban tudok reménykedni, hogy majd itt, a hűvös klíma hatására visszatérek a régi énemhez, meg a régi életemhez.

Újdonsült barátnőim – mert már kezdem így hívni őket magamban – egy Bata nevű cipőbolthoz vezetnek, sőt mondják is, hogy ne most bámészkodjak, hanem majd amikor beérünk – nem mintha bámészkodnék, csak körülnéztem, milyen üzletek vannak itt. De teljesen úgy tűnik, mintha mindegyik bolt olyan lenne, mint amiket Magyarországon látni.

A férficipők irányába visz a lábam, de Sam visszahúz, és a női szandálok felé irányít. Másik barátnőm pedig már a kezében lóbál egy ezüst színű, magas sarkú, mindössze néhány pántból álló szandált.

– Ne már! – nevetek fel. Valójában ez egy röhögés lenne, de női csilingeléssé változott. A franc egye meg!

– Dehogynem – mondják egyetértésben, és még mintha az egyik eladó is csatlakozna hozzájuk. – Helyre kell hoznod a hibát, és ennél jobban nem is sikerülhetne! Ez biztos szuperül áll rajtad!

Először azon röhögtem magamban, hogy negyvennégyes csukát, legalábbis női fazont, úgysem találnak. De most, hogy semmi sem ment meg attól, hogy felpróbáljam, kiderül, hogy milyen kicsi a lábam. A negyvennégyeshez képest legalábbis.

– Ez hányas méret? – érdeklődöm.

– Harminchetes – olvassa le a talpáról Nan. – Pont mintha rád öntötték volna! – teszi hozzá, amikor beleszuszakolom a lábamat.

– Harminchetes? – álmélkodom, de főleg azon, ahogy a lábamon áll az az izé.

– Na, sétálj benne egy kicsit! – instruál Sam, és egy kék, zárt fejrészű, magas sarkú félszandált nézeget. Annak talán még vékonyabb a sarka, és most leteszem a nagyesküt, hogy az a cipő nem kerülhet a lábamra. Kicsit cidrizve, de sikerül felállnom, de iszonyú bizonytalan az egész, ráadásul a bőrömbe vág ez az elcseszett három kis szíj. És ezen a sarkon még egyensúlyozni is kell!

A bolt személyzete derűsen figyeli a próbálkozásaimat. Eleinte kapaszkodom, méghozzá Nan vállába.

– Na jól van, ne vicceskedj már – söpri le a kezemet Sam a másik lányról. – Nem most kell elővenned a színészi képességeidet! Nézd meg, jó-e a méret, nem nyomja-e a lábad, aztán induljunk.

Aha, na jól van, még a végén kitöröm a bokám!

Ez valami borzasztó!

Sosem gondoltam, hogy ilyen rohadt nehéz lehet nőnek lenni, de ez a talp három pontján egyensúlyozás igazán rémisztő. Ez nem járás, hanem kötéltánc, botorkálás, az életemért küzdés. Én már küzdöttem a saját életemért, de az talán nem is volt ilyen kemény meccs. Érzem, ahogy izzadságcseppek gördülnek le az arcomon.

Na ne, mit kezdenék ilyen félretervezett konstrukcióval? Mikor tudnám ezt viselni?

Hát soha!

Úgyhogy legyen már vége ennek az őrületnek!

Amint lehet, azonnal megszabadulok a szandáltól. De még a levétel is szörnyű, mire megtalálom, hogy kell kinyitni a csatot. Mondjuk egy ollóval is levághattam volna a pántját, de akkor aztán felkapta volna a vizet valamelyik eladó.

Most először fut át az agyamon, hogy amikor főiskolás voltam, és kijártam ezekbe a plázákba, általában olyan szóra sem érdemes ügyekben kellett intézkedni, amikor a vevő összekapott valamin az eladóval.

– Ez biztosan nem jó rám! – próbálkozom a társnőimnél, de legyintenek, és mondják, hogy fizessek. A piros műbőr táska végre értelmet nyer. Kinyitom, és tátva marad a szám.

Miket hordanak a nők egy táskában?

Egészen elképesztő.

Láttam én már táskatartalmat, általában sajnos áldozatok táskáját, de ilyen tartalmat még nem sikerült megtekintenem. Leveszem a vállamról, a kassza mellé helyezem, és esküszöm, ha lenne nálam egy adag lezárható nejlontasak, akkor csipesszel kiszedegetném, ami benne van, és egyesével lezárnám, aztán feldobnám a közösségi oldalakra, mert annyira durva, amit látok. És egyben jellemzést ad a nőkről, úgy általában.

Maradék szendvics. Kilóg belőle egy megharapott sajtszelet.

Harisnya. Fekete, mintás, talán tiszta. De nem biztos.

Három rúzs. Legalább.

Több akciós kuponnak tűnő papír. Thai nyelven, természetesen.

Ecsetek. Azt hiszem, sminkeléshez.

Kotonok. Ez rossz érzést kelt bennem.

Mini plüssmaci.

Egy szivárványos műanyag szív, ha jól látom, világítani is tud.

Körömlakk.

Egy kis notesz, a borítója egy rajzolt koalát ábrázol, ami egy piros szívet tart a kezében.

Kiakaszt, hogy a nők miket tudnak magukkal hordani. Ezért olyan dzsuvás a kocsijuk is. Van egy kolléganőm, akinek az autójába kényszerítéssel tudok csak beülni, mert a gyerekei által kibontott édességek csomagolásától kezdve üres flakonokon át kábé az elefántszarig minden van a kocsiban.

– Na elég már, ne pakold ki az összes cuccodat! Itt a pénztárcád – nyúl be Sam a táskába, és szinte kilöki belőle a kezem –, fizess, és induljunk! Nézd, van egy ide szóló kuponod is, úgyhogy olcsóbb lesz a szandál húsz százalékkal! – mutatja fel a pénztár mellé kirámolt dolgok közül az egyik kupont.

A pénztárcában ismeretlen papírpénzek lapulnak, meg egy ötveneurós, szóval legalább nem mondhatom, hogy itt állok egyetlen fillér nélkül.

Megvásárolom kedvezménnyel a hordhatatlan tűsarkút, miközben fejet hajtok minden nő előtt, aki képes ilyesmit viselni a lábán. Eddig sosem gondoltam, hogy a nőknek valamiben is nehezebb lehet, mint nekünk – leszámítva a piros betűs ünnepeiket, de azzal is csak minket akarnak idegesíteni egyes elméletek szerint –, azonban ez a magas sarkú cipőviselet arra késztet, hogy lerójam a tiszteletemet előttük. Mármint csak ezért, de ez sem kevés.

Amint kilépünk a bevásárlóközpontból, újra megcsap a párás, gatyarohasztó hőség, de olyan durva, amit még sosem éreztem otthon. Eleve utálom a kánikulát, de az otthonit szorozzuk meg kettővel, adjunk hozzá kilencvenszázalékos páratartalmat, és akkor megkapjuk ezt az eszelős thaiföldi poklot. Most már jól fent van a nap az égbolt tetején, a kövek forrón tükrözik vissza a melegét. Egy McDonald’s van a jobbunkon, előtte pad, ott a híres és sok helyről már rég visszahívott mekis Ronald McDonald-szoboralak. Állítólag valami gyilkos bohócos horrorfilm kapcsán kellett visszahívni a bohócarcú szobrokat, de a való életben persze nem ez a jellemző, még ha a filmet meglovagolva történtek is Amerikában bűntények.

A kézfejemmel törölgetem a hőségtől izzadt homlokomat.

– Itt mindig ilyen elviselhetetlen idő van? – kérdezem. Nan nevet, mintha vicceset mondtam volna, aztán rángatni kezd, amikor látja, hogy a Starbucks felé venném az irányt. – Majd ha beérünk, ihatsz kávét. Nem költjük el a nehezen megkeresett pénzt ilyen cukros löttyökre – int a kávézó felé. – Inkább felülünk erre!

A hangos, forgalmas út szélén, ahol egyébként még a menetirány is fordítva van, mint nálunk, egy kisebb teherautó parkol, platóján két egymással szemközt fordított pad – azok lehetnek az ülések. Mire felszállunk, meg is tudom, hogy ez itt a helyi tömegközlekedési eszköz, tuk-tuk, ami nem privát, és viszonylag állandó helyeken áll meg. Ezt a „viszonylag"-ot Sam közli velem, amikor érdeklődöm, honnan tudja a sofőr, hol kell kirakni minket.

A kisteherautó akkor indul, amikor már vagyunk néhányan a platón. Egy európai család, két thai nő, meg mi. Én egyelőre nem tudom, hová soroljam magam. Európai férfi vagyok-e, vagy thai nő. Természetesen ez a kérdés fel sem merülne, ha a tesóm nem kever bele ebbe a rossz álomba, vagy miféle trip ez, amin vagyok. Mindenesetre amikor majd felébredek belőle, remélem, minden részletére emlékezni fogok, hogy elmesélhessem a húgomnak. Hallja csak, mit tett velem.

A kétszer háromsávos út bal oldalán megyünk, a sofőr, mint egy őrült, a szélső sávból egy pillanat alatt átsorol a belsőbe. Amennyire kilátok a ponyva alól, igyekszem tanulmányozni a tájat. Az út széle vegyes képet mutat. Építkezés, régi, kétszintes házak, új, magas épületek, szállodák. Az úton nemigen lehet átkelni, csak gyalogoshidakon, de ez láthatóan nem veszi el egyesek kedvét attól, hogy átrohanjanak az autók között.

Van, aki kordét tol az út szélén, rengetegen közlekednek kismotorral, férfiak, nők egyaránt, gyalogost keveset látni ebben az irdatlan melegben.

– Van itt tengerpart? – kérdezem útitársaimat.

– Hát hogyne lenne! – méreget Nan csodálkozva. – Pontosan tudod, hogy hol van. Arra – mutat el jobbra. – Ötpercnyire innen találod az ország egyik legszebb tengerpartját, ne csinálj már úgy, mintha ma érkeztél volna ide!

Hát pedig.

Hát pedig ma érkeztem, és remélem, még ma távozom is. Hasonló módon, mint ahogy jöttem.

ERIC

Nem tudom, hogyan történt, hogy végül ezt a helyet választottam. Talán a klíma miatt. Mindenképpen erre fogom a választást, bárki kérdezi is. És a „hely szelleme" miatt.

Egy évre megkaptam a vízumot, ennek már fél éve, és valóban jól haladok az írással, bár ez nem igazán az én pályám.

– De ez van – sóhajtom, és lecsapom a laptopomat. Sokféle sztoriban voltam már, csakhogy én a pillanat embere vagyok. Na nem úgy, ahogyan a mai tinik, akik a TikTokon mutogatják magukat. Én a pillanat embere voltam a tudósításaimban. A tévében. Amikor még volt valami respektje a tévénézésnek.

Tudósítottam háborúból, árvízről, cunamiról. Igen, innen Thaiföldről is többször. A cunamiból leadott anyagaimat azóta is tanítják Berlinben.

Aztán volt itt mindenféle kormányváltás, szükségállapot, akármi, én mindig itt voltam, mert ismertem a hátteret, és voltak kapcsolataim.

Nagy ember voltam.

Akkor még nagyobb ember lettem, amikor megkaptam az esti hírműsort. Nem akartam már annyit utazni, és vonzónak tűnt, hogy minden este ott lehetek a tévében. Beszélgethetek szakértőkkel úgy, hogy én magam sem egy sötét báb vagyok.

Érdemeim elismerése mellett kaptam meg a kinevezést, és a csillagok különösen kegyetlen együttállására volt szükség ahhoz, hogy végül elveszítsem ezt a munkát.

Valójában az összes munkámat.

De akkor már nemigen voltak rákattanva a tévére a nézők. Most már ott a Netflix, a Prime, az Apple TV, hogy mást ne mondjak, így azt nézik. A híreket maximum olvasva fogyasztják az emberek, vagy akinek van ideje, meghallgat háttérként egy-két podcastot.

Szóval ez a metoo velem nem tudott igazán kicseszni.

Mert itt ülök én, Eric Brauner a Cha Am-i tengerparti villa teraszán, és két történeten dolgozom, amelyek egyszerre látnak majd napvilágot, és újra a reflektorfénybe kerülök általuk. Nem csak Berlin a célpontom. De ott szerettek a legjobban, hát ott mutatom majd be mindkettőt.

Az egyik az életrajzom. A tudósításaim háttértörténetei. Igazi, kemény, csontvelőig hatoló sztorik.

A másik egy szépirodalmi krimi. Már-már szépirodalmi.

Mindig jól bántam a szavakkal, de írni sosem szerettem, mert sokkal melósabb, mint amilyennek látszik.

Ám most megmutatom mindenkinek.

Megmutatom, hogy képes vagyok szépirodalmat és krimit írni egyszerre. Ez a világon még senkinek sem sikerült, bár sokan tettek rá kísérletet, sőt sokan vallják, hogy ők maguk azt írtak. Ugyan már.

Különleges a történet, és az sem zavar, hogy akár az élet is írhatná a könyvben a fontosabb szálakat.

És most eljött a hat óra, lecsuktam a laptopomat, úszom egyet a bérelt villám medencéjében, aztán felveszek egy pólót, egy rövidgatyát, és felpattanok a robogómra.

Huahinig meg sem állok.

A mai nap sem lesz könnyű, de felkészülten várom.

IDA

– Segítek!

– Elboldogulok!

– Na, de tényleg segítek, mert ez a lefelé jövő mozgólépcső!

– A fene essen bele! – sziszegem, majd a szám elé kapom a kezem.

Aztán hagyom, hogy egy vadidegen, egy ismeretlen nő felkísérjen a mozgólépcsőn, aztán fent kiderül, hogy semmi értelme nem volt feljönni, mert azok a fránya nyilak nem a felfelé menetelre céloztak, hanem arra, hogy irány előre az alsó szinten. Így viszont a nő bevisz a bankkártyájával egy terembe, ahol lehet ingyen enni és inni, de én ugye egyiket sem akarom, mert nehogy aztán vécére kelljen mennem azon a repülőn.

Amikor ezt kinyögöm, mert persze kérdezget, hogy miért nem eszem, miért nem kávézom vele legalább, nem nevet ki, hanem halálos komolysággal lefesti, hogy néz ki ez a dolog a gépen.

– Ahol szünet van az üléssorok között, az a konyha, meg a vécé. Amikor zöld a felirat, akkor be lehet nyitni. Vagy a kilincset kell lenyomni, vagy pedig egyszerűen befelé kell nyomni az ajtót, aminek a szárnyai befelé összenyomódnak, és simán be lehet menni – fejtegeti. – Beérve aztán be kell reteszelni, mert így írja ki a foglalt jelzést.

Próbálom magam elé képzelni ezt a vécét, de nemigen megy.

– Én nem repülnék, ha a fiam nem erőszakoskodna – mondom lebiggyesztett ajakkal. – Teljesen jól ellennék itthon.

– De ha Bangkokba kell menni, akkor Bangkokba kell menni – bólint mosolyogva. Most van időm végigmérni. Szimpatikus arc, lebarnult, néhány nem túl mély ránccal. Szarkalábak a szeme körül. Keskeny arccsont, majdhogynem lila rúzs, sötét haj, sötét szempár. – A sors fintora, hogy én is oda tartok.

– Ó. Akkor…

– Hát nézzük meg a jegyeket.

– De maga akkor segíteni is tud az úton! – örülök meg a lehetőségnek.

– Már ha egy géppel megyünk – tárja szét a kezét. Aztán beleharap a szendvicsébe, mondanom sem kell, elég rosszul néz ki az a két hófehér, puha műkenyér, ezt az előre szeleteltet nem is lehet megenni, közte valami felvágott meg egy kis szottyadt saláta.

– Miért, annyi repülő megy oda? – csodálkozom. Akkor elmagyarázza, hogy több légitársasággal is lehet menni, mindegyik máshol csatlakozik. – Én ott szállok át, ahol azok a híres feleségek árusították a testüket.

Felnevet. Csodálkozva nézek rá.

– Ez szerencse, mert akkor egy gépen megyünk, Dubajig biztosan! – feleli.

Na, akkor a vécéprobléma megoldva. Ettől féltem a legjobban. Egész feldobódom, és elfogadok egy csésze gyümölcsteát. Lesz útitársam! Nahát! Nézem a nőt. Fiatalka, olyan harminc körüli, legfeljebb harminc, a nevetőráncai szépítik, nem olyan, mint akiket a tévében látok, vonások és ráncok nélkül, kortalanul, felpuffadt arccal. Ők a mai tévés celebek. Ez a nő itt olyan természeteske, a sötétbarna, hullámos, kicsit váll alá érő hajával. Látszik, hogy szereti a napot. Olyan sportos kis nő, felsegíthet, ha elájulok. Egyelőre nem mesélek neki a szívbajomról meg az egyéb betegségeimről, nehogy elijesszem. Pedig már érzem, hogy van egy kis extraszisztolém.

A repülőgépen egy kicsit nagyobb helyre számítottam, sebaj. Ez a Kitti olyan aranyos volt, hogy valahogy összeültettetett kettőnket egy sorba, ráadásul közöttünk üres az ülés, vagyis széltében egész jól el lehet férni.

– És mitévő lesz Bangkokban? – kérdezem ezt a fiatal nőt. Vajon mit keres egy nő egyedül ilyen távoli helyen? Egyáltalán nem tudom megérteni, ha valaki önszántából elmegy egy ilyen távoli utazásra.

– Titkos – hajol közelebb hozzám.

– Ó.

– De magának elmondom.

– Igen?

– Szállodákat tesztelek. Független szállodatesztelő vagyok, és most egy nemzetközi lánc thaiföldi szállodáit fogom tesztelni.

– Ejha, és ez mit jelent? Ingyen lakik a szállodában?

– Tulajdonképpen igen – mosolyog. – És random kipróbálgatom a szolgáltatásaikat. A problémamegoldásukat. A személyzetet. Olyan vagyok, mint a Tripadvisor összes felhasználója együtt – magyarázza, persze egy kukkot sem értek belőle. – Csakhogy én nem vagyok elfogult. Nekem egy nagyon is objektív értékelést kell adnom, pontozással súlyozok, és a végén kitöltök egy nagyon hosszú, bonyolult tesztet, amelyből kiderül, melyik hotel mennyire felel meg a márka elvárásainak, milyen a vendégélmény és a többi.

– Vagyis szállodákban lakik? Ez a munkája? – meredek rá. Amióta a Virág utcából a régi „strandréme" – persze nem pejoratív, mert egy helyes fiú volt, a Zsolt osztálytársa –, János elment medencekarbantartónak, és az élete állítólag egész nyáron abból áll, hogy strandol különböző újgazdagok medencéiben, már nem csodálkozom azon, hogy emberek akár a hobbijukból képesek pénzt keresni, de ez, amit Kitti lányka csinál, mindenképpen tanítani való. És előre is mutat, még az ilyen vénségeknek is, mint én vagyok. – És fizetik a repülőjegyét is?

– Igen, bevallom, ez az igazság.

– Az ám. És ehhez kell valami végzettség?

– Zeneművészetin végeztem. Szóval nem igazán szakirány. De aztán másoddiplomáztam turizmus szakon, és megálmodtam magamnak, hogy ez lesz a munkám. A szállodatesztelés.

– Zeneművészetin? – A többi most nem is érdekel. De itt egy művész, legalábbis zenész! Egy meg nem értett zenész, fogadjunk. – És miért nem lett magából zenész?

– Wine maybe? – kotyog bele a beszélgetésünkbe a stewardess. Nem tudom, mit akar, de bólintok, és a tekintetemet Kittire tapasztom.

– Klasszikus szaxofon szakon végeztem. Nem tudtam kitalálni magam, amelyik zenekarba bevettek volna, ott jazzszaxofonost kerestek.

– És?

– Jelentős a különbség. Én szeretem hallgatni a jazzt, de játszani jobban tudom és szeretem a kötött zenei anyagot. Vagyis nem improvizálok.

– Ó.

– Joggal kérdezheti – hajol felém, és elveszi a kis üveget, amit kaptam, majd lecsavarja a tetejét és a poharamba önt belőle, a kezembe nyomja, és ő is kézbe veszi a magáét –, hogy akkor szállodatesztelőként nem improvizálok?

– Hm? – Belekóstolok, megborzongok. Szerintem mélyebbre mentünk a témában, mint amit valaha is képzeltem akár a szállodákat, akár a szaxofonokat illetően.

– De igen. Egyébként nagyon kellemes ez a bor. Jót fog tenni a repüléshez – mondja, de hát én nem vagyok egy ivós, és nem is hiszek neki. Mindenesetre udvariasságból újra belekortyolok. – Tehát ez egy szakma. Itt jól érzem magam, és igen, bár van egy szigorú keretrendszer, néha azért muszáj improvizálnom. De, bevallom, nem szeretem ezt a részét. Azt szeretem, ha minden rendben megy, a tervezett sorrendben. Akkor kerek az egész. Vagy kocka, ahogyan azt a volt barátom mondaná. – Elhallgat, kortyol, majd folytatja. – Szerinte ugyanis kocka vagyok. Körbehatároltam magam, és a határokon nemigen változtatok – mereng el. – Időben rájöttem, hogy a szaxofonozás nem nekem való. Manapság a hallgatók a jazzszaxofont szeretik, és a sok improvizációt. Nekem az nem ad biztonságot.

Hallgatunk. Kezdem kapiskálni, amit mond.

– De hát az a művészet, nem? Ha eltér a szokványostól. A szabályoktól.

– Nahát – néz rám csodálkozva. – Maga is ezt mondja.

– …

– Igen, vannak, akik úgy tartják. Szerintem pedig valamit mindig ugyanúgy, kotta szerint előadni, na az a művészet.

– Hát lehet, hogy igaza van. Nem tudom. Én magam se vagyok az az improvizálgatós típus, aztán tessék, itt ülök egy repülőgépen. Életemben először. Nem hittem, hogy ilyesmire valaha is sor kerül.

Mire leszállunk Dubajban, kétszer voltam pisilni – igaz, egyszer majdnem rátörtem valakire az ajtót, de hát ezt is meg kell tanulni –, kóvályog egy kicsit a fejem a bortól, és mindent tudok arról, hogy mire kell figyelnie egy vendégnek egy szállodában. Ennek a tudásnak persze semmi hasznát nem veszem, mert ahogy eddig sem, úgy ezután sem fogok szállodában lakni.

Mindenesetre jó gyorsan elment ez az öt óra. Azt hittem, percenként fogom nézni az időt, de meglepő, milyen hamar leszállunk. Végül is jól telt ez az egész.

Bár megbocsáthatóak lennének a bűnök. Ez most átfut az agyamon, és máris visszazökkenek abba az állapotba, amiben amúgy általában létezni szoktam.

Kitti szerint már csak újabb öt-hat óra lesz a második szakasz.

„Csak."

Amikor újra egy reptéren ülünk, a csatlakozásra várva, az a gondolat is megtalál, hogy én teljesen más vagyok, mint akinek sokan gondolnak.

ROLAND

Elmegyünk egy egészen disztingvált ház mellett, amelyre azt írták: Chocolate Factory. Amúgy a tuk-tukból csak ezeket a riasztó külsejű étkezdéket meg utcai árusokat látom a régi házak előtt, és kezdek éhes lenni. A normális életemben ilyenkor már nem üres a gyomrom. Nem akarok a helyzetemről gondolkodni, mert hiszek benne, hogy csak átmeneti ez az állapot. Ha ez a drog ilyen hatást kelt, akkor viszont eléggé valószínű, hogy a szervezetemben több kárt is okoz. Remélem, nem a férfiasságomat veszi célba, mert az aztán nemcsak a magánéletemet, hanem a szakmámat is szétcseszi.

– Nem hallod? Leszállunk! – rángat meg Nan. Eszembe jut, vajon visszatérve a normál életembe, fogok még tudni thaiul? Egyáltalán, ez thai szöveg, amibe itt most belehúztam magam, vagy egy tök halandzsanyelv?

Sosem fogom megtudni, mert nem is fogok emlékezni ennek a tripnek a részleteire. Volt egy gyanúsítottam egyszer, aki öt napig nem tudott magáról, bélyeges LSD-tripen volt, életében először. A feleségénél másfél napig tartott, nála ötig, és nem emlékezett már az állomásai nagy részére, csak rettegett, attól kezdve, hogy visszatért, és amikor két évvel később találkoztunk, még mindig terápiára jártak mindketten. Szóval nem egy egyszerű ügy ez, amibe keveredtem.

– Jövök már – mondom, és lekecmergek a tuk-tukról. Most, hogy leszálltunk, alaposan körülnézek. Szerintem visszatértünk oda, ahol felszálltunk, a forgalmas kereszteződéshez, ahol most egy síppal összevissza fütyülő egyenruhás ember – de nem rendőr, ebben biztos vagyok – próbálja irányítani a gyalogosokat és az autósokat, elég kevés sikerrel.

Dübörög az aszfaltból a hőség, felszáll a ruhám alá – és most tényleg nem nézek le, mert látni sem akarom ezt a szörnyű szoknyát –, és érzem, ahogy leperzseli a lábamról a szőrt, már ha ebben a formámban szőrös a lábam, de leperzseli, amit csak talál, és közben alattomosan ráterít egy leheletnyi folyékony réteget, párát, egyszóval izzadok, mint egy ló, olyan forró a levegő, hogy fáj belélegezni. El sem tudom képzelni, mások hogyan léteznek ezen az igazán elbaszott helyen. Fogalmam sincs, miért jön ide valaki nyaralni. Teljesen értelmetlen az egész.

Közben megyek a nők után, robot üzemmódban, fél szemmel a környéket nézve. Nem koszos, mégis koszos érzetem van. Nem büdös, mégis fura szagok vannak az orromban. Mintha ébredne a hely, külföldiek, mint én is, bóklásznak egy kávézó felé. Mellettünk egy másik Starbucks. Mintha ez a fura, lepukkant, illatos városféle tele lenne Starbucksokkal.

Úgy köszön ránk egy európai külsejű férfi, hogy fonetikusan mondja: szavatinkáp, jó napot, és úgy mosolyog rám, mintha engem akarna. Meghökkentő.

Aztán rájövök, hogy mi a szitu ebben a tripben a testemmel, és ez összefügg ezzel a bájgúnár, vágyakozó pillantással. Szerintem szájba fogom verni.

– Mi ütött beléd, Pam, az istenért?! – fogja meg az utolsó pillanatban a karomat az idősebb barátnőm. – Tegnap este óta megőrültél?

– Miért? Mi történt tegnap este? És pontosan hány órakor? Hol? – sorolom a kérdéseimet. A külföldiek továbbmentek már, utánuk nézek, a faszi, aki az apám korabeli lehet, visszainteget, mintha mi sem történt volna, Nan pedig elém áll.

– Figyi, bírjuk, hogy ilyen erős vagy, bár nem tudjuk, honnan jön az erőd, mert esküszöm, nekem vastagabb a karom, mint a tiéd. De ne hepciáskodj már. Mindenkinek vannak nehezebb periódusai. Nyugi.

– Oké – suttogom.

Mi a fasz van? Suttogok női hangon egy okét?

– Gyere – karol belém Nan. – Meg kell próbálnod jó képet vágni ehhez az egészhez.

És megérkezünk egy utcasarokra. Az utca egyik oldalán egy korhadó játszótér mögött építkezés folyik, odébb egy magasabb épület, de ahová Nan befordít, az egy alacsony házakkal határolt utca, mint itt a legtöbb.

– Na, itt a munkahelyünk – informál Sam, és először rábámulok, majd az utca épületeire, és felröhögök. Valójában én tudok igazán hangosan, teljes szívből és tüdőből hahotázni, de ez most inkább valami nyüszítésféle. És arra gondolok, miért nem lettem inkább már egy kutya, vagy tehén, vagy egy versenyló, ami száguld a mezőn, miért kellett annak a szar LSD-cuccnak pont női tripbe raknia. Bármilyen állat szívesebben lennék, vagy akár egy épület, egy ház, egy játszótér, vagy a franc tudja, bármi. Öregember. Bármi, mondom. De nem. Én ebben az álomutazásban egy nő vagyok, miniszoknyában és egy szűk felsőben, ami arra kiváló, hogy ezek a rettenetes európai fószerek, három szál őszülő hajjal és vágyakozó tekintettel stirkázzanak. Mint ez is, aki itt lődörög, velünk szemben. Komolyan mondom, undorító, amit ezek itt művelnek!

– Na, állj már le! – lök odébb Sam. – Tényleg megőrültél?

– Nem, csak nem bírom, ha ezek így bámulnak…

– Mosolyogj!

– Mi van? Miért is mosolyognék ezekre a nyáladzó szörnyetegekre?

– Mosolyogj. A főnök ki fog rúgni.

– Egy bárban dolgozunk? – esik le a tantusz. Ugyanis az utca, noha az elején egy élelmiszerbolt várja a vevőket, telis-tele van bárral. Némelyik most nyit, de sok közülük már nyitott ajtókkal fogadja azt a két-három erre csellengő embert, aki nem fél a hőgutától. A szűk, szerintem sétálóutcát kétoldalt székek és kis asztalok szegélyezik, egyik-másik pultból szól a zene.

Ez itt egy normális délelőtt?

És akkor a semmiből beúszik egy riasztó kép. Egyelőre nem tudok foglalkozni vele. Pedig muszáj lesz! – üvölti bennem thaiul egy hang. Thaiul!

Bazmeeeeg.

Itt egy bár, megtorpanás.

– Na, megjöttetek, lányok?

Egy széles képű, szemüveges thai pasi fogad így minket. Fehér, nyilvánvalóan hamis Boss pólóban, farmerben álldogál, keskeny napszemüvege csak még jobban szélesíti az arcát.

– Helló, főnök – int oda Sam.

– Öltözzetek át, aztán kezdünk. Azt akarom, hogy ma mindenki titeket vegyen észre először!

Teljes bénulás, úgy követem őket, mint egy robot.

Bazmeg, bazmeg! Ez magyarul szól bennem, és azt hiszem, ki is mondom, mire furán néznek rám, de folytatják az öltözködést. Én is megkapom, amire szükségem van – szerintük. Bazmeg. Egy fekete top, vagy mi az izé, alig nagyobb, mint egy melltartó, hátulján egy pár LED-lámpa. És egy fekete miniszoknya.

– Ne felejtsd el az új cipődet! – figyelmeztet Nan.

Na jól van. Itt az ideje az ébredésnek!

Ezek le vannak szarva!

– Aztán nehogy az történjen, mint tegnap este, mert akkor a főnök tutira kirúg! – ütögeti meg a vállam Sam, amikor a toppal bajlódom. Nem is tudom, mit kellene csinálnom.

– Megmondanátok végre, hogy mi történt tegnap?

– Jaj, ne add már itt az ártatlant. Majdnem kinyírtad azt az embert. Alig lehetett elintézni, hogy ne kelljen hívni a rendőröket.

Ott állok egy topban, egy miniszoknyában, szinte teljesen meztelenül, előttem egy pár szandál, fogalmam sincs, mi történt tegnap este, de gyanítom, elborult az agyam, mint ahogy most is afelé mennek a dolgok.

Mikor jön már az ébredés?

És mi a megoldás arra az esetre, ha még egy napig itt kell maradnom ebben a rettenetes álomban?

Egyetlen megoldás létezik.

Csakis az, ha mielőbb visszatérek a saját életembe.

Még ha rohannom kell is hozzá.

Belerúgok az ezüst szandálba, messzire száll, egyik fele a bárpultig repül, a másik a sarokba, és vállamon a piros táskával kiszáguldok a bárból. Mezítláb futok, érzem, ahogy egyre könnyebb a testem, ahogy kirohanok a világból.

Aztán majd csak felébredek.

PAM

Tudom, hogy ez az utolsó esélyem, szóval most nem baltázhatom el úgy, mint a múltkori kettőt. Észnél kell lennem, ha a szabadságot választom.

Lassan nyitom ki a szemem, mert bármi legyen is, zsigerből meg kell előznöm a kiborulást. Mindkétszer azzal csesztem el az esélyeimet, hogy hisztizni kezdtem.

Lassan, csak lassan. Óvatosan.

Fénycsík, ami átvált ragyogó napsütésbe.

Ó, hála az égnek!

Hála az égnek, hogy most nem a teljes lappföldi sötétségbe érkeztem! Van igazság az életben. Pont a fél év világosság helyett a fél év sötétség volt. Sosem gondoltam, hogy vannak ilyen helyek a világon, ahol fél évig szinte nem is megy le a nap, hogy aztán fél évig szinte teljes sötétség honoljon.

Még mindig teljes mozdulatlanságban pásztázom a környezetemet.

Az ágy kényelmes. Jó, ez Finnországban is így volt.

Olyan a hálószobám, mintha egy hajókabin volna. Ha becsukom a szemem, még talán érzem is, ahogy ringat a Chao Phraya.

Nincs rajtam ruha, meztelennek érzem magam a paplan alatt.

Aztán a reggeli megszokott mozdulatommal végigsimítok a mellemen. Hűha. Elég laposnak tűnik. Pontosan emlékszem rá, amikor doktor Thep elvégezte a műtétet, nem féltem, csak attól, hogy nem lesz elég a pénzem. De nála mindennek megvan a maga rendje. Előre kellett fizetnem. Nem mondom, hogy nem fájt utána, de megérte.

És most? Megfeszítem a mellizmaimat, és újra odanyúlok.

Ó, ne!

Izmos, lapos, és szőrös.

A fenébe.

Ez a harmadik esélyem, és akkor képes a sors így kibabrálni velem, hogy férfitestet adott. Nem tudom, hogy akarod, hogy így bizonyítsak!

Ó, a fenébe!

Szép lassan előhúzom a karomat a paplan alól: izmos, hosszú kar. A francba, le is van barnulva! Hát pedig a napozás nagyon nem menő.

Az ujjaim végén lekerekített körmök, néhány ujjamon alig látható bütyök található, amit én is csak érzek.

A hasam, az kritikus pont. Nem akarok hájas lenni! Minden férfinak ott van az úszógumija. Annyi úszógumival találkoztam már életemben, hogy magamon nem akarok fogni egyet sem.

Oda le… aztán már végképp nem fogok nyúlni. Teljesen elég az a normál életemben.

Szép lassan felülök az ágyban, kifordulok, hogy felkeljek. Igyekszem nem nézni a lábamra, eddig legalább annyit kaptam, hogy nő maradhattam. Jó, az első eset az fura volt, de akkor is. Ez a legnagyobb büntetés, hogy most pasitestet kaptam, nem tudom, hogy fogom túlélni és megoldani, amit kell.

Felállok, és gyorsan magam köré tekerem a paplant. A fene akarja látni a testet, amibe bele kellett költöznöm. De persze azért kíváncsi is vagyok.

Ez valóban egy hajó. Úgy tűnik, mint egy hajónak kialakított lakás, vagy lakásnak kialakított hajó. Tipikus férfilak. Szerintem nincs feleségem. Ennek örülök, mert sokkal nehezebb lenne belezökkennem az új életembe.

A hálóból egy terasz nyílik, a hajó terasza. Kinyitom az üvegajtót, és kilépek. A napsütés ellenére meglegyint a reggel hűse, nyugtázom, hogy a hajó stabilan kikötve áll, a vízre látok innen, úgy tűnik, a part mögöttem lehet.

Elindulok, hogy megkeressem a fürdőszobát.

Furcsa, hogy egyébként olyan könnyű a járás, most meg mintha terheket vinnék. Meg izmokat.

A paplant a fürdő előtt ledobom, a vécére lehuppanok, és csak akkor jut eszembe, amikor végzek, hogy ezt elvileg nem így kellene, férfi létemre. Mindegy. Épp elég probléma, hogy nem tudom a dolgokat úgy elvégezni, ahogy Pamként szoktam.

De kinek a bőrébe bújhattam?

Amit eddig láttam a lakásból, az elég különc emberre vall.

Kinézek a fürdő ablakán.

Sajnos ez nem a Chao Phraya, amin ring a hajó, és úgy ítélem meg, hogy tartósan ki van kötve, szerencsére. Elég nagy kiszúrás lett volna, ha rögtön hajót is kell vezetnem, ahogy testet váltok.

A part látványa nem rossz. Kavicsos, fás, a folyó maga barnás-szürkés, hordalékokat visz magával. Úgy, mint a Chao Phraya.

Megmosom a fogam, aztán jön majd a rettegett borotválkozás. Nem mintha ne ismerném magát a borotvát, de az arcomon nincs nagy kedvem pengés dologgal kísérletezgetni. A végére hagyom.

Ahogy megfordulok, szembetalálom magam egy hatalmas tükörrel. Vagy két méter magas és egy méter széles. És szembesülök önmagammal. A mostani önmagammal. Ha jól mennek a dolgok, akkor ez az utolsó idegen test, amibe bújnom kell, és mint olyan, nem is annyira kellemetlen látvány, tényleg. Ennél sokkal-sokkal rosszabb is lehetne. Ezt én csak tudom.

Anélkül, hogy a csípőm alatti részt nézegetném, megállapítom, hogy egy viszonylag karbantartott testű, negyven körüli férfi vagyok. A körülményeket tekintve egyedül élek, női cuccot, másik fogkefét nem látok. Remélem, nem vagyok meleg, mert az megint egy alattomos kicseszés lenne velem.

Világosbarnás-zöldes a szemem, olyan semmilyen az arcom, de attól, hogy nincs erős karakterem, összességében elég jól nézek ki. A vállam széles, a hasamon nincs igazán háj, bár lehetne kevésbé fedett is a hasizmom. A szőrmennyiség nem zavaró, még a mellemen sem. Közelebb hajolok a tükörhöz, és kinyitom a számat. Úgy tűnik, a fogaim is megvannak. Egyszóval még elégedett is lehetek. A bicepszem kemény, vagyis szoktam edzeni. Jó hír. A férfiasságom egy kicsit ficánkol, de igyekszem egyáltalán nem foglalkozni vele. Még a mérete sem érdekel. Persze, én aztán tudom, hogy nem az a fontos.

Zuhany.

Egy fényév, mire langyosodni kezd a víz. Remélem, nem hidegben szoktam lezuhanyozni, nem az én stílusom. Pasiszagú a tusfürdő, fekete dobozból csurog ki, arany a felirata.

Meglehetősen bájgúnár csávó lehetek.

A borotválkozás már nem megy annyira, mint amikor még a lábszáramat borotváltam, a gyantázás korszaka előtt. Mostanra pedig már minden szőrt kiirtottak lézerrel a bőrömön. Jó lenne ezt megcsináltatni az új arcomnál is. Na nem tudom, mire jutnánk, mert elvileg visszafordíthatatlan dolgokat nem tehetek az új testemmel. Sőt nem tehetek semmi olyat, ami negatív hatással lenne az új énem életére. Ha elszúrom, akkor egyre durvább helyeken fogok felébredni. De ha nem…

Elmosolyodom. A tükörre meredek. Ezt annyira ismerem! Van valami negédes, valami beképzeltség a mosolyomban. Valamiféle felsőbbrendűség.

Mennyi ilyennel találkoztam a normális életem során.

Lappföldön sem volt egyszerű azonosulnom a rénszarvasfarm-tulajdonos lányával, akinek a kisujjában van a rénszarvasok tartásának ábécéje, de itt ez most elég erős kihívás lesz, ha valóban egy nagyképű, ki-ha-én-nem típusú férfi életét kell élnem.

Míg idáig eljutok gondolatban, arra eszmélek, hogy csöng egy telefon a közelemben. Felkapok egy tiszta alsógatyát – anyám, Armani feliratú, és ez nem is hamisított –, és elindulok a hang irányába. Megtalálom a legújabb iPhone-t – naná –, és egy fura nyelven elolvasom, hogy ki a hívó: János ezr, aztán beleszólok.

– Helló.

– Jó reggelt, Roland. Van egy kis fejlemény a Kun-ügyben.

– Igen? – ugyanazon az ismeretlen nyelven válaszolok, mint amin ő beszél, remélve, hogy nyerek egy kis időt.

– Mikor érsz be?

– Már ott is vagyok – felelem, de közben a homlokomat ráncolom, hogy húzzam ki belőle, hová kell mennem.

– Az jó lesz. Mivel telt a reggel? – érdeklődik maliciózusan. Gondolom, a főnököm lehet. Leveszem a fülemről a telefont, és megnézem rajta, hány órát mutat. Ó, hát reggel fél kilenc. Ilyenkor még javában aludni szoktam.

– Itthon dolgoztam egy kicsit – automata feleletként ez csúszik ki a számon. Az első alkalommal még alig tudtam mit mondani az ilyen beugratós kérdésekre, de most már legalább ebben van egy kis rutinom.

– Indulj, ha tudsz. Meetingünk lesz.

– Indulok.

Rohanás vissza a hálószobába. Mintha a Chao Phraya egyik vacsorázóhajóján lennék, átszelem a nappalit, ami simán lehetne a hajóétterem, csak akkor nyilván nem egy óriási tévé és egy elképzelhetetlenül nagy, fetrengős kanapébútor tenné ki a berendezést. Bár a bárpult akkor is itt lenne, nyilván.

De a szimulátor a sarokban, hát azt kötve hiszem.

A hálóban kihúzom a gardróbszekrény ajtaját.

Hű, hát meglepően sok férficucc díszeleg benne, méghozzá precízen összehajtogatva. Itt biztos, hogy van egy bejárónő, vagy homár vagyok, bár azt nem hiszem. Ilyesmiben nem tévedek. Ránézésre erős heteró, nagy libidóval, nagy egóval. A cuccaim is pasisak. A szekrényben lóg jó néhány motoros bőrdzseki, szerintem nem jó választás mára. Amilyen hivatalosan hangzott ez a János, és még valami fejlemény is támadt, tuti, hogy nem pólós-farmeres a mai bemenetelem.

Vizsgálgatni kezdem az öltönyöket.

Hát ezekhez nem igazán értek, mert én mindig rövidgatyás-strandpólós pasikkal találkoztam, beleértve Craiget is, aki pedig bróker vagy mi a jó ég Londonban. De nyilván nem ott találkoztunk, hanem amikor nyaralt. Úgy döntök, valóban öltönyt kellene ma viselnem, méghozzá olyan öltönyt, ami különleges, mert a kunok ügyében előrelépés történt. Rákeresek, mert most ismerem ezeket a betűket, de jobban megy a thai, természetesen.

Kunok, ez a legfelső találat. Ráklikkelek.

A Magyarországon kunok néven ismert nép egy török nyelvű népekből – kipcsakok, sárga ujgurok, ázsiai kunok – álló törzsszövetség volt, amelyik a 11. században jött létre, és sokáig nyugtalanította támadásaival a szomszédos keleti szláv, magyar, lengyel, bizánci és délszláv területeket.

Na, akkor valami történész lehetek. Magyarország. Erre is ráklikkelek. Valószínűleg hallottam már róla, de nem sokat. Nem tudnám megmondani, találkoztam-e már magyar emberrel, inkább a nemet mondanám, mint az igent. Európában vagyok, ennyi biztos.

Történész lettem, és valami történt a kunokkal.

Na most, mivel a kunok elég régi törzs, sajnos nem áll módomban találgatni, mi történt velük, de elképzelem, ahogy ezt a Történeti Intézetben tálalják, és én vagyok az egyik történész, akinek foglalkoznia kell az üggyel.

Nem kérdés, hogy a kunoknak meg kell adnom az összes tiszteletet.

Még akkor is, ha támadó népnek indult. Ma már lehet, hogy leigázták. Vagy olyan a viszonyuk Magyarországgal, mint Thaiföldnek a burmaiakkal.

Talán el kellene olvasnom az egész leírást, de erre most nem lesz időm.

Sötét öltöny? Az talán túl gyászos lenne, mert úgy vélem, pozitív fejlemény miatt hívott ez a János, aki a hangvétele alapján nyilvánvalóan a főnököm.

Sötétkék? Nem túl elegáns?

Na, itt egy világos. Olyan ezüstös öltöny. Ezüstös-fehéres. Ó, ez nagyon mutatós lesz. Ezzel nem lőhetek mellé, nem igaz?

Milyen inget vennél fel mellé, Pam? Vagyis, milyen inget adnál ehhez az öltönyhöz egy férfira?

Hát, mondjuk én valami erős színt, de tartok tőle, hogy az egy kicsit sok lenne.

Meg aztán ennek az embernek, akinek a bőrét viselem, úgy látom, nincs is igazán színes inge. Van viszont fehér, kék, rózsaszínes.

Biztosan hivatalosabb lenne a kék, de egy ilyen nagy bejelentéshez, hogy a kunok előrehaladtak, vagy győztek egy csatában, vagy isten tudja, mire jutottak a népüket tekintve, szerintem a rózsaszínes ing jobban illene.

Tehát belebújok.

Rózsaszín ing, tényleg jól áll.

Kicsit vérzik az arcom.

De csak két helyen.

Ilyen ez a borotválkozás.

Ezüstfehér öltönygatya, szűk, fura módon a bokám fölé ér, valószínűleg divatos lehet, de nem értek az öltönyökhöz. Zakó. Az is elég szűk szabású.

Szerintem jól nézek ki. Mármint ilyen piperkőcösen, de úgy érzem, stílusban maradok az alanyommal.

Keresek egy napszemüveget, felveszem.

A cipőszekciót a hajóétterem végében találom, és bár igazán divatmajomnak tűnök, csak edzőcipőim vannak, de azok roskadásig.

Nem tudom, sportcipővel milyen lesz ez a szerelés, de nincs más választásom. Színileg a rózsaszín Nike menne hozzá, kék pipával, szóval felveszem.

Még egy pillantás a tükörbe.

Hát nem tudom. Elég merész ez az öltöny, de talán nem üt el a stílusomtól.

Jobban szeretem nőnek magam. Jobban szeretem Pamet, még akkor is, ha az életem nem mindig egyszerű, és akkor még finoman fogalmaztam.

Hogy hol a munkahelyem?

Ezt megtudhatom János ezr-től, de egyelőre van még más ötletem, ami az első helyen bevált.

A bejáratnál egy motor áll.

EGY MOTOR!

Nem robogó, mert azzal könnyű dolgom lenne, hanem valami őrületesen nagy, nehéznek tűnő jószág, mint amilyennel azokra a híres amerikai hippis fesztiválokra járnak az emberek.

Na ezt biztosan nem fogom most kipróbálni. Visszalépek a nappaliba, hátha van valahol egy táskám, iratokkal, kulcsokkal.

Mekkora szerencse, találok egy Gucci táskát, le merném fogadni, hogy eredeti férfi oldaltáska – most ne menjünk bele abba, hogy nőies-e vagy sem –, duzzad, vagyis van benne valami.

Kinyitom. Egy tárca, egy bankkártyás tárca, egy kocsikulcs.

Ó, ez nagyszerű, akkor hát autó is van.

A mobilt is belegyömöszölöm a táskába, és indulok.

A hajó ajtaja egy klikkeléssel bezárul mögöttem, pedig még csak a kulcsomat keresem.

Na ez valami modern megoldás lehet, így hát kérdéses, hogyan fogok bejutni, amikor majd hazaérkezem.

Kavicsos parton megyek egy lebetonozott feljáróig. Szép fák keretezik a partot, minden zöldell, tényleg nem lehet okom panaszra. Nem tudom, milyen ez a Magyarország pontosan, de nem lehet rossz hely ezzel a folyószaggal meg a sok zöldellő fával.

Felkaptatok a betonozott emelkedőn, ez egy folyóparti sétány lehet, ahová nemigen engedhetnek be kocsit, mert egyet sem látok. Viszont pár száz méterre van egy utca, messziről feltűnik, hogy ott már autók is parkolnak.

Melléjük érkezem, amikor váratlanul az egyiknek, egy zöld fényezésű, sportos kocsinak kipattan a zárja.

Kinyitom az ajtót, beülök. Nagyon egyszerű, a kormány mellett ott a startgomb. Beindítom a kocsit, és már van annyi rutinom, hogy megkeressem a navigációt.

Hála az égnek, vannak beprogramozott, kedvenc címek.

Az egyiknél ez szerepel: Munkahely.

Na, akkor indulás. Magyarországon vagyok, magyar nyelvű GPS irányít egy munkahelyre, amiről fogalmam sincs, hol van, de memorizálom magamban, hogy történész vagyok, és most egy fontos történelmi eseménybe csöppentem a kunokkal kapcsolatban.

Úgy vezetek, hogy még a nyelvemet is harapom idegességemben, de hát az autózásban nincs nagy rutinom. Ennek a kocsinak hatalmas hangja van, és iszonyatosan gyorsul. Ez valami feltuningolt verda lesz.

Egy nagyon kellemes kis kétszer egysávos úton autózom, ahol negyvenes tábla van kitéve, nagyon nehéz ezzel a kocsival tartani a negyvenet, és közben a klímát szeretném beállítani. Összevissza nyomkodom a gombokat.

Végül az egyik kinyitja a tetőt. Úgy értem, lemegy az egész tető, és egy kabrióvá változik az autóm.

Azt hiszem, nem is olyan rossz dolog történésznek lenni Magyarországon.

INEZ

Nem véletlenül vagyok itt. Küldetésem van.

A mantrám a reptéren segít kikeveredni a forgatagból. Meeting point, ezt a feliratot kell keresnem a Suvarnabhumi reptéren. Kimondani könnyebb, mint lebetűzni. Elvileg van a cégnek magyar idegenvezetője, de Vitár annyit ígért, hogy valószínűleg thai kísérőt kapok.

Ahogy az itt ácsorgó embereket elnézem, inkább ázsiai külsejűek várakoznak, és nem európaiak. De talán jobb is, a magyarok csak lejjebb viszik az ember energiaszintjét. Annyit olvastam már erről a repülőn; tulajdonképpen addig, amíg el nem aludtam, ezt a tudást szedtem magamba.

Na de arra egyáltalán nem számítottam, hogy egy komplett család érkezik a fogadásomra. Egy magyar család!

A következőképpen néz ki a dolog: két gyerek, egy csinos pár. Biztosan nem magyarok, de csak addig vagyok biztos benne, míg a hangjukat meg nem hallom.

Ne várd ott… gyere, lemaradsz… anya hol van? Milyen fagyit? Egy kicsit nem tudnál várni? Mindjárt megérkezik…

És ott teremnek mellettem. Egy szőke hajú, mosolygós, csinos nő, szűk ruhában, közepesen magas sarkú papucsban. A pasi nagyon magas, kicsit borostás, napszemüvegét feltolta a feje tetejére, a haja majdhogynem fekete, pár ősz szállal. Az egyik gyerek még kicsi, a másik iskolásféle. Mit keresnek itt?

– Bocsánat, ön Inez? – kérdezi a pasi. Rácsodálkozom. Ez a Vitár mindig meg tud lepni. Honnan a fenéből varázsolt egy komplett magyar családot a fogadásomra? Ráadásul miért?

– Igen – felelem kis tartózkodással. Még mindig van rá esély, hogy csak a követőim. Nem sok, de azért valamicske esély.

– Vitár Misivel jóban vagyunk, és mivel mi most kijöttünk az anyámért ide, megkért, hogy menedzseljük önt is itt. Ha nem bánja – néz rám egy pici sajnálkozással.

– Én? Dehogyis! – felelem gyorsan. – Mikor érkezik az édesanyja? – kérdezem, remélve, hogy nem kell még egy-két órát egy reptéren töltenem.

– Minden bizonnyal egy géppel jöttek.

– Ó, nagyszerű – bököm ki. – Tulajdonképpen – mélázom el – Vitár azt ígérte, hogy idegenvezetőket küld, és nem egy konkrét családot.

– Szerintem velünk jobban jársz – mosolyodik el a nő.

Én pedig már biztosan tudom, hogy akkor hát lelépek.

A nyakamba veszem egyedül a várost, aztán majd lejutok arra a nyaralóhelyre, nem vagyok én olyan elveszett lány.

ROLAND

Az eszeveszett rohanás során kétszer majdnem kitöröm a lábam, olyan idióta járdaszigetszélek vannak erre. Mezítláb futni amúgy sem a legjobb ötlet, mindenesetre szerencsére ebben az áloméletemben is elég sportos vagyok ahhoz, hogy bírjam a gyors tempót. Elsuhanok egy csomó hasonló bár mellett, mint ahol állítólag én is „dolgozom, van, aki integet, „kolléganőim szintén, rövidke kis topokban köszönnek, kiabálnak, van, aki azt kérdi: mi a baj? Aztán egy utcasarkon ott a kérdőjel, merre is forduljak, bal vagy jobb, bal vagy jobb, kajaszag, nem is rossz. Jobbra belátom az utat, nevezzük másfél sávosnak, és nincs is nagy forgalom. Az utcasarokkal szemben magasodik egy hatalmas épület, miközben eldöntöm, hogy jobbra megyek, felnézek, és az épület tetején meglátom a Hilton logóját. A fenébe is, miféle őrült, hagymázas lázálom ez, amiben még egy szállodalánc logóját is tisztán magam előtt látom?

Jobbra szűk a járda, masszázsszalonok előtt papucsok, pólóárus, valami női göncök kiakasztva, étterem étlapja kitéve egy kottaállványra, a kocsiúton futok mezítláb, az egyik étteremből utánam kiabál a pincérnő, mellettem egy tuk-tuk, próbál manőverezni köztem és a szemből jövő kocsik között. Igazán nem mondhatom most már, hogy nincs forgalom, pont megélénkült ekkorra. Rohanok, mint aki tudja, hová tart, pedig csak egyetlen célom van, és az is annyi, hogy kijussak innen, vissza a Római-partra.

Megyek az imádott Dunámhoz, tényleg nem érdemlek meg ekkora szívatást, hogy még akár egy percet is benne maradjak ebben az őrületben.

Egy újabb sarok közeledik, látom, itt kegyetlen szabályok vonatkoznak a gyalogosokra, mert senki sem fékez, amikor nekilódulok, és átszelem balra az utcát. Nem is dudálnak, de ha nem vagyok elég fürge, simán elgázoltak volna.

Fuck Thailand, gondolom, de kimondani azért már nehezemre esne, mert ez a klíma, bármilyen edzett is a testem, nem nekem való. Ez egy gyilkos klíma, brutális meleg.

Itt kiszélesedik a kocsiút, két sávban is elférnének az autók, de egy sem jön. Az út két oldalán mindenféle strandvackokat árulnak, gumimatracot, labdát, felfújható és fel is fújt flamingót, hattyút, kagylókat. Érzem, hogy az út végén jöhet a megváltás, oda torkollik az álom, vagy nem is tudom, mi lesz, de egyre gyorsabb tempóban kapkodom a lábam. Jobbra egy szálloda kertje, aztán valami nyilvános vécé zuhanyzóval, ahhoz képest, ami a funkciója, elég nagy épület.

És akkor meglátom a tengert.

Homoksáv. Felnyergelt lovak. Strandolók.

És mögöttük a tenger.

Már a homokban futok, lóhúgyban akár, de itt az idő, hogy megmeneküljek.

Rohanok a vízben, langyos, szinte meleg, simogatja a bokámat, a lábszáramat, igazi víz, sőt igazi tengervíz, látom a parton, hogy éttermek székei, nyugágyai nyúlnak a tengerbe, emberek falatoznak, egy pár engem figyel, visszanézek, európaiak lehetnek, turisták, a pasi kedves mosolyt küld, a nő gyanakodva vizsgálgat, grillezett rák illata száll a levegőben; bent, a vízben elsuhan egy jet ski, innen ismét látom a parton a Hiltont, egy ló vágtat el a homokban, a tenger és az éttermek között egy szűk sávban, égeti az arcomat a nap, pálmák lengedeznek a szélben, a tenger éppen csak annyira hullámzik, hogy mutassa: valóságos, a mellem is fel-le mozdul, ahogy lépek, furcsa érzés ez nekem, rám köszön az egyik pincér thaiul, visszaköszönök thaiul, és most… most… most, ebben a pillanatban rájövök.

Rájövök arra, hogy ez nem álom.

Ez a valóság.

Éppen hogy annyi erő van bennem, hogy lerogyjak a homokba, és ne zsákként essek össze.

A tengert nézem. A tengert, amit már láttam, így vagy úgy, de láttam néhányszor, nem ezt a tengert, aminek a nevét sem tudom, nem itt, nem egy egzotikus tengert, de láttam az Adriát jó párszor, és láttam egyszer a szerencsémnél fogva Miamiban a Karib-tengert is, de ezt itt, ezt a thaiföldi nem tudom mi a neve-tengert még sosem.

És most, és most mégis nagyon úgy tűnik, hogy ez a valóság.

Egy thai kurva vagyok, aki Thaiföldön, egy általam nem megjegyzett nevű csendes tengerparti városkában él és pasikat hajt.

Én, Fehér Roland, többdiplomás életvédelmi nyomozó, akit igenis szeretnek a nők! Sőt imádnak!

Sőt még üldöznek is! Lásd Inez.

Ó, Inez, bárcsak itt lennél, felhívnál, és én pasi lennék, Fehér Roland lennék, nem egy Pam nevű thai lány, akibe átvándorolt valahogy a lelkem. És te, Inez, ha itt lennél, akkor tudnám, hogy én sem Pam vagyok, hanem Fehér Roland, sikeres nyomozó, sokak kedvence, sármos férfi, aki itt nyaral egy csinos nővel.

De ez a szőrtelen, vékony, kecsesnek mondható láb az enyém.

Máskor tetszene, de nem magamon, nyilván.

Ez a hosszú, sötét, fényes haj, egyenes szálú, az enyém.

Ez a két domború mell az enyém.

Minden az enyém, a lábujjamtól a fejem búbjáig.

Nincs mese, a lelkem átköltözött egy másik testbe.

Hogy miért éppen Thaiföldet választotta, és miért egy örömlány testét, azt nem tudhatom.

De bármilyen szomorú is, ideje szembenéznem a valósággal: ez a rossz álom, amibe belekerültem, egyáltalán nem álom. Hanem a valóság.

– Hű, mi történt? – hallok magam mögül egy női hangot. Visszafordulok. Tulajdonképpen meg sem lepődöm, hogy egy thai nő áll mögöttem. Olyan ruhában van, mint itt a parton a pincérek.

– Tessék? – kérdezek vissza thaiul, miközben a nőt nézem. Intelligens thai arc. Melegbarna tekintet szarkalábakkal. Ötven lehet. Vagy csak negyven? Időtlenek ezek a nők itt.

– Azt kérdeztem, mi történt. Miért jöttél el?

– Honnan?

– Hát a bárból. Mit keresel itt? – Már mellettem guggol. – Renitens vagy. A főnök panaszkodik rád a többi lánynak.

– Ezt te honnan tudod? – kérdezem. Nem a legmegfelelőbb kérdés, tudom. De előrevihet.

– Hogyhogy honnan? Mindent tudok, nem? A tegnap este történteket is.

– Mmmm.

– Na, hát akkor. Mennem kell, és neked is.

– Várj egy kicsit! – szólok utána, és megfogom a papucsát, mintha azzal itt tudnám tartani.

– Nekem muszáj dolgoznom. Neked sem ártana.

– Előbb el kell mondanod mindent, amit tudsz – szorítom meg a lábát. A homokot bámulom, még nagyon nehéz szembesülnöm azzal, amire rájöttem. Hogy én most már itt maradok. Bye-bye, régi életem!

– Mire gondolsz? Egy percem van, mert dolgoznom kell!

Egy perccel később persze ott ül mellettem, vagyis inkább ott ülünk egymás mellett egy-egy sárga nyugágyban. Kevés még a vendég, ő egy seprűvel a kezében ült le, amivel a homokot söprögeti le a nyugágyakról. Mellettünk is ül egy-egy pincér, a szomszédos, tengerbe nyúló éttermeknél, várják az ebédelőket. Nem tudom, miért érzem úgy, hogy ez az ember az, aki segíteni fog, de ő, úgy látszik, régóta ismer, és jó, ha vele lehetek, hogy legalább megtudjak egy sztorit a múltból. Legalább megértsem, hogy mi történik velem!

– Mi történt tegnap este?

– Nem felejthetted el. Te nem is iszol – csodálkozik, és úgy felhúzza az orrát, hogy gyűrődik rajta a bőr. Most csak harmincasnak látszik, ezzel a grimaszos mosollyal. Megfogja a kezem. – Egy kicsit ki kell bírnod még. Te magad is tanulni akarsz. Muszáj csinálnod, meg aztán Sri miatt is… még mindig nincs hír róla.

Lever a víz. Tényleg nem tudom, miről beszél, de a torkomban dobog a szívem, mert az érzés ismerős. Amikor valakit keresni kell…

– Hogy érted?

– Mit hogy értek?

– Azt, hogy Sri eltűnt.

– De hiszen ezért jöttünk át Bangkokból! Hogy Srit megtaláljuk!

Ó. Az első konkrét információ.

– Mikor történt?

– Hogyhogy mikor?

– Pontosan mikor jöttünk ide Bangkokból, és hol is vagyunk?

– Szent ég, mi történt veled, Patcharin?

– Hű, de fura ezt a nevet így hallani – vágom rá.

– Így hívnak – bólogat a nő.

– És téged?

– Mi bajod van tulajdonképpen? – kérdez vissza. – A memóriámat teszteled, vagy mi a baj?

– A nevedet kérdeztem.

– Én is Patcharin vagyok – vonja meg a vállát, és furán méreget. Egy kicsit meglep, hogy ugyanaz a nevünk, bár ha jobban belegondolok, a gimiben rajtam kívül két Roland is volt az évfolyamunkban.

– Akkor most azt mondd meg pontosan, mikor és miért jöttünk ide? Mi volt velünk Bangkokban?

– Hűha, valami nagy baj van – sóhajt, és magához ölel. – A tegnap este miatt felejtettél el mindent? Vagy csak viccelsz velem? Ugye nem hülyéskedsz?

– Dehogyis. Nem tudom, miért, de egy csomó mindent elfelejtettem. Azt is, hogy mi történt tegnap este – vallom be csendesen, és közben utálom azt a női hangot, ami a számból szól.

– Nem is csodálom! Majdnem megölted azt az embert! Ezek szerint kaptál te is, még jó, hogy nem történt nagyobb bajod! – fakad ki, és megsimogatja a vállamat. Úgy látom, a thaiok közelebbi fizikai kapcsolatot engednek meg maguknak, mint mi, európaiak.

– Hogyan történt?

– Én csak a lányok elmondásából tudom. Bedühödtél, mert egy férfi előbb a kolléganődet, aztán téged kezdett fogdosni, és disznó dolgokat mondott nektek.

– Uhhh. – Nem szívesen képzelem magam elé a jelenetet. Csoda, hogy nem öltem meg.

– Csoda, hogy nem ölted meg – mondja ő hangosan. – Hogy jutott eszedbe?

– Miért, te mit tettél volna, ha ilyesmit csinálnak veled? Ha hagyom, hogy csinálja, akkor a végén még azt hiszi, hogy benne vagyok a dologban. Ez az első számú szabály, amit a lányoknak meg kell tanulniuk!

– Szentséges ég, Patcharin! De hát neked most, erre az évre ez a foglalkozásod! Te nem valamilyen rendész vagy! Te nem erénycsősz vagy! Hanem abból élsz, hogy ronda pasasok fogdosnak!

– …

Nyikkanni sem tudok.

Elég szar a helyzet. Ez az, amikor kimondják, amit úgyis tudsz, és minden kirajzolódik előtted. Átölel, szorosan magához húz.

– A te döntésed volt. Megtaláljuk Srit, összejön a pénz, és mentek tanulni. Addig viszont…

– Itt vannak ezek a szörnyű emberek – bólintok.

– Igen, sajnos itt vannak.

– És ezt te hagyod – csúszik ki a számon. Mert most már tudom, kicsoda ő.

És csak peregnek a könnyeim.

Ő az anyám.

Ebben az új életemben.

IDA

– Mit mondtok? Kire várunk? – kérdezem végül a fiamtól. Már nem is tudom, mióta ölelgetem az unokáimat meg a gyerekeket. A gyerekek: Zsolt és Enikő.

– Elvesztettünk valakit – ismeri be Zsolt, és vág egy grimaszt Enikő felé.

– Ó, a fenébe, hát lelépett egy szelfi nélkül! – mondja Enikő, de közben nevet. Na szóval én nem tudom, ki a csudát keresnek, azt viszont igen, hogy az útitársam megmutatta nekem azt az appot (mert így nevezik!) a telefonomon, ahol bármilyen véleményt írhatnak az emberek a szállodákról, és a lelkemre kötötte, ha bármikor is szállodában leszünk itt Thaiföldön, akkor véleményezzem. Nem baj az, ha csak magyarul tudom. Tehát amikor Zsolt közölte, hogy akkor most két nap Bangkok vár ránk, egy jó kis hotelben, rögtön eszembe jutott, amit Kitti kért tőlem.

Aztán megyek szorgosan utánuk. Lizácska megfogja a kezem, olyan ez nekem, mint egy angyali érintés.

Amint kisétálunk az épületből, megcsap valami elviselhetetlen, pokoli hőség, az izzadtság helyett ragacs képződik a bőrömön, a szívem hevesen dobog, megszaladt rendesen a pulzusom, oda a frizurám, és oda a bátorságom is, ami egészen idáig hozott.

– Ez rettenetes! – kiáltom Zsoltnak, és megtántorodom. Jó, egy kicsikét rásegít, hogy nem veszem észre a járdaszegélyt, de ez tényleg elviselhetetlen időjárás. – Itt agyvérzést fogok kapni!

És valóban érzem, ahogy forrósodik a fejem, lüktet a pulzusom, levegő után kapkodok, de csak eszméletlen párás, meleg levegőt tudok a tüdőmre szívni. Most jut eszembe, hogy nekem volt valamikor tüdőbajom is. Na, szépen leszünk, ha most jön elő újra!

– Hozzá fogsz szokni – nyugtat a fiam, és megsimogatja az izzadt karomat.

– Igen, nagyi, nekem is nagyon meleg van, de már nem panaszkodom – így Lizácska, akinek pedig szépen kipirult már az arca. – Különben is, mindjárt beülünk a kocsiba, és ott jó hideg lesz! Bírjad ki!

Megzabálom őt. Természetesen Mátét is, aki az autókat nézegeti, és a márkájukról tájékoztat mindenkit. Szeretnék nagyszülőként viselkedni vele, de a találkozást leszámítva nem is néz rám, és ha mégis, akkor nem mutatja a felismerést. Na tessék, ez az, amikor a gyerekek külföldre költöznek! Tessék, szépen elveszítik a gyerekek a nagyszülőket! Halálosan elszomorít, hogy Mátéhoz nem lesz túl sok közöm. Még hogy nem vándorolnak ki a családok! És akkor mit szóljanak, akiknek végleg elköltöznek a gyerekeik? Hát értem én, mert a megélhetés meg a karrier nagy úr, de ha én végleg elköltözöm erről a világról – és most nem gondolok olyasmit, hogy majd, ha az Úr magához szólít, mert ugyan senkinek be nem vallanám, de már rég nem hiszek én az Úrban –, akkor lesz Zsoltinak egy háza, amit tőlem örököl, meg lesz még egy s más, és akkor azt eladja, és abból szépen vehetne a gyerekeinek egy lakást. Na nem hinném, hogy Budapesten, de talán Debrecenben. Csak sajnos Zsolt szerintem nem így gondolkozik, talán az Enikő befolyásolja őt, mert ő akar máshol élni, mindenesetre így bomlanak fel a családok, így nem jutnak a gyerekeknek nagymamák, csak dadák, vagy ahogy ők nevezik, bébiszitterek. Így fosztják meg a gyerekeket a nagyszülőktől és viszont. De hát nem az én dolgom ez, minek is izgatom fel magam? Örüljek, hogy itt lehetek.

Persze nem nagy öröm ebben a hőségben, csomagokkal egy járdaszegélyen álldogálni, miközben ömlik rólam a víz, és egyáltalán nem tudom, képes leszek-e itt tölteni velük pár hónapot, vagy akár csak hetet, mert hogy ezt a klímát nem nekem találták ki, és hogy ezekkel a ferdeszeműekkel én nem fogok tudni szót érteni, az biztos.

– Ott jön már – mutat Enikő a távolba. Ő bezzeg úgy néz ki, mint akinek meg se kottyan ez a klíma. Sötétkék, szűk ruhája karnál kivágva, szép formás karján nem izzad a bőr, dús, göndör szőke haja szoros copfba fogva, arcéle szögletes, mosolya rúzsos. Emlékszem én még arra az egyetemistára, akit Zsolt hazahozott egyszer-egyszer, hát az nem tűnt ilyen magabiztosnak.

Mit tesz az emberekkel a távollét.

Itt van például a fiam, aki leáll mellettünk egy olyan minibuszfélével. Egyszerre közeli és távoli. Egyszerre látom benne azt a gyereket, aki ott játszott a kertben a barátjával, és aki addig pörgött a hintán, amíg tényleg sikerült kék púpokat szereznie a homlokára, és látom a felnőttet, akihez sok közöm nincs. Aki egy idegen, hiába beszéltünk hetente egyszer. Most veszem észre, hogy öregszik. Jó, nem öreg még annyira. De már túl van a negyvenen, és kopaszodik.

Egészen olyan, ahogy kinyitja az ajtót, mint egy idegen.

A két gyereket rakja be, mintha egy idegen család lenne.

Ő vezet. Itt a vezető a jobb oldalon ül. Én a második sorba kerülök, Enikő bepattan mellém. A gyerekek hátrébb, Máté kis ülésben.

– Na most indul a nagy kalandod, anya! – fordul hátra Zsolt.

– Mm.

– Ne viccelj, tényleg az lesz! Megmutatjuk neked Bangkokot. Fáradt vagy? Szeretnél egy kicsit lepihenni?

– Én nem tudom, ilyenkor otthon hány óra van?

– Otthon éjszaka. Itt délelőtt tíz.

– Délelőtt? Teljesen össze vagyok zavarodva. De az biztos, hogy én délelőtt nem fogok aludni, mert akkor hogy alszom el este?

– Na ez egy jó gondolat. Te lehetnél a jet lag elleni reklámok arca.

Fogalmam sincs, miről beszél, úgyhogy csak megvonom a vállam.

– És most hová megyünk?

– A szállodában lepakoljuk a cuccaidat, aztán elindulunk várost nézni, mit gondolsz?

– Hű, remek. Csak hát eléggé cudar az idő ehhez, nem? Már úgy értem, szörnyen meleg van.

– Szokj hozzá – kuncog.

– El fogok ájulni – fenyegetőzöm. És ha tudná, hogy nem is viccelek, hanem teljesen komolyan gondolom!

– Ne ájulj el, nagyi! Van egy jó játékom – hajol előre Lizácska.

Hát, ha nekem pár hete azt mondja valaki, hogy valami Gabi babaházzal fogok játszani, miközben egy pálmafákkal szegélyezett autópályán robogunk Bangkok városközpontja felé, az arcába nevetek.

PAM

Az autó GPS-e szerint megérkeztem. Jobbra be kell fordulnom, ahol egy sorompó állja utamat. Végül is ez nyilván egy történeti intézet lehet, vagy talán múzeum?

A kocsit érzékelve automatikusan felnyílik a sorompó, és egy bodegában egyenruhás férfi tiszteleg. Ilyenekből rengeteg van nálunk is. Minden thai őrnek, forgalomirányítónak van egyenruhája, különösen, ha valamelyik állami intézményben vagy menő hotelben dolgoznak.

Itt azonban az udvarban is mászkál néhány egyenruhás fickó. Mivel Thaiföld az egyenruhás férfiak országa, nyugtázom magamban, hogy ez a helyzet a magyar férfiakkal is. Már ha nem ők a kunok éppenséggel.

Beparkolok az első helyre, de már jön is az egyik egyenruhás, bocsánatkérő arccal:

– Alezredes úr, ne haragudjon, de ma idejön a tábornok úr is. Valami sajtótájékoztató lesz. Beállna a saját helyére?

Hűha. Rengeteg üres parkolóhelyet látok ahhoz, hogy csak úgy elkezdjek találgatni, melyik az enyém. Ha megmondom, hogy nem tudom, akkor talán azt hiszik, agyvérzésem volt, vagy Alzheimeres vagyok.

Tehát kinyitom a kabrió ajtaját, és kipattanok, miközben még jár a motor.

– Beállna vele? Máris késésben vagyok.

– Ééééén? – hűl el a pasi. Hófehérre vált az arca.

– Persze, miért is ne? Csak van jogsija, nem?

Hűha. Ez már előfordult korábban, amikor elkezdtem átvenni az illető stílusát, mármint azét, akibe átszállt a lelkem. Egészen durva dolgok történtek a cégben, ahol dolgoztam, attól, hogy rá is játszottam egy kicsit. Akkor még azt hittem, ez jó lesz, és a szabadságomhoz vezet, de nagyot tévedtem, mert majdnem behúztam ezzel magam abba, hogy még egy ilyen próbát kapjak – mintha ez a három nem lenne elég!

– Persze… – hebegi, és úgy néz rám, mintha egy dinoszauruszt vagy sárkányt látna.

– Na, és most merre menjek? – ráncolom a homlokomat.

– Ott várja az ezredes úr – int az épület bejárata felé, és aztán fölfelé mutat. Oké, akkor a földszint kiesett. Ráadásul tudom, hogy ki vár. Nagyszerű.

– Ó, milyen… trendi szerkó – jön velem szembe egy fiatal nő. Olyan, mint én vagyok a normális életemben, amikor a lelkem nem cserél helyet egy másik ember lelkével. Végignézek a világos öltönyömön. – És ez a rózsaszín ing! Nagyon menő. Ahogy szembemész a hagyományokkal – kacsint, majd a füle mögé simítja a haját, és teljes testében hullámozva továbbmegy. Amikor utánanézek, ő is visszafordul, és dob egy titkos puszit.

Na basszus, ez nehezebb lesz, mint ébredéskor gondoltam. Ha nem csalódom, megvolt az összes jó nő, aki él és mozog ebben a városban. Történészként elég menő vagyok. Történész alezredes, vagy mi a fenét mondott a forgalomirányító a bejáratnál.

– Helló – int egy másik nő, aki dossziét visz magával. – Már várnak.

– Hová menjek?

– Tóth ezredeshez.

– Elkísérsz?

– Szerinted…? – néz rám kihívóan. – Nekem az a dolgom szerinted, hogy díszkíséretet adjak neked?

– Öhmm…

– Na, hát megmondom: nem! – közli, és már túl is van a lépcsőfordulón. Szent ég, mit követtem el ellene? Jaj, csak ne ebbe a testbe kellett volna beszállnia a lelkemnek. Bár egy nővel cseréltem volna! Az is eszembe jut, vajon ennek a csávónak, aki most én vagyok, a lelke milyen pusztítást vihet végbe a környezetemben?

Nem merek ezen gondolkozni, mert ettől iszonyatos dühbe gurulok, és akkor ez a Tóth ezredes sem fog jól járni velem. Igyekeznem kell úgy rendezni a dolgokat, hogy közben „megfelelően és viszonylag „karakterhűen viselkedjem.

Páran csodálkozva köszönnek, ahogy megyek felfelé a lépcsőn, majd mellém csatlakozik egy nagyjából velem egykorú pasi. Mármint a mostani énemmel egykorú.

– János már vár – mondja. Végigmér, majd csettint egyet. – Azta – mosolyog.

– Odajössz velem? – kérdezem.

– Hát nem annyira szeretném őt most újra látni, de legyen – feleli. Mellette megyek, igyekszem határozottan közlekedni.

– Roland! – emeli fel a fejét egy csíkszemű ember, amikor a titkárnője beenged minket. – Ez miféle divat? – vág egy grimaszt, és felemelkedik az íróasztalától. Hasas, magas, húsos az orra, kopasz, szóval könnyen oda tudom képzelni őt a Nana negyedbe, mint kiéhezett turistát, amint nőkre vadászik. – Mondtam, hogy sajtótájékoztatót tartasz. Nézd át az aktákat, aztán megfelelő viseletben jelenj meg, fél órád van rá.

– Rendben, Tóth – felelem. Gyanakodva néz rám, majd legyint, és visszaül az íróasztal mögé.

– Merre van a szobám? – hajolok oda a titkárnőjéhez, aki már befelé jövet is rám mosolygott. – Meg tudná mutatni?

– Tegnap még tegeződtünk – súgja vissza. Huhh, mi a probléma? Nem is értem.

– Tessék?

– Csak mondd, hogy szia.

– Szia – ismétlem, és vállat vonok. Tudom, hogy nem ez a neve. Nem tudom, honnan tudom, de biztos vagyok benne, hogy nem ez a neve. – Mi az a szia?

– Ennél fogósabb kérdéseid szoktak lenni – kuncog. – De azért válaszolok, a szia egy köszönés tegeződve. Nem jó napot kívánok, hanem szia. És örülök, hogy visszatértünk a találósokhoz. Ezek szerint Miss Influenszer nem változtatott meg.

– Huhh – felelem, és most már tudom, hogy sokkal alaposabban fel kell készülnöm ebből az alakból, aki én vagyok, mint amikor a lappföldi lányba szállt át a lelkem. Hogy az oroszról ne is beszéljek, pedig az sem volt kis feladat. – Na, akkor megyünk?

– Tényleg egy sajtótájékoztató előtt akarsz velem csókolózni?

– Micsoda? – meredek rá. Na még az hiányozna. Volt már egy-két fura dolog életemben, de hogy egy nőt megcsókoljak… jaj!

– Na jó, te mondtad, hogy emberfia nem léphet a szobádba, csak az, akit meg akarsz csókolni.

– Minden viccet komolyan veszel? – morgok. Feláll, és követem. Közben lopva előhúzom a táskából az igazolványokat, és megnézem a nevem. Fehér Roland. Miközben a titkárnő előttem billeg, még egy kérdést felteszek: – Szerinted nekem a Fehér vagy a Roland a családi nevem?

– Meg kell mondanom, őrülten vicces vagy ma délelőtt! – fordul hátra, és a blúza felső gombját igazgatja. Basszus, ez tényleg bolondokháza.

– Ahogy az apámat hívják. Meg a gyerekemet. Melyik az a nevem?

– Van gyereked?

– Ha lenne – felelem bizonytalanul. Arra semmi sem utalt a hajón, hogy lenne gyerekem, de ki tudja. Bármi előfordulhat, én aztán ezt biztosan tudom.

– Akkor Fehér lenne, nyilván.

– És a főnököt?

– Tóth János ezredest?

– Igen.

– Jó kis vicceid vannak. Tóth a vezetékneve, a János egy gyakori keresztnév. A Roland is, amúgy.

– Rendben, csak én Tóthnak neveztem az imént.

– Hát – sóhajt –, még nagy szerencse, hogy nem Varacskosnak, ahogy többen hívják a háta mögött.

– Ez nem szép dolog.

– Te kezdted, nem rémlik?

– Én?

Szent ég, itt tényleg lesz mit helyrehoznom.

– Jaja. Egyébként mi ez a ruha rajtad?

– Nem tetszik?

– Hát… fura. Ha jól emlékszem, valami tévéshow-ban, egy vetélkedőben viselted. Röhögve mesélted, hogy hazavihetted a ruháidat, milyen jó vicc.

– Ó. És az ing?

– Az jó. De elég nagy merészség volt bejönnöd benne. Nem lennék meglepve, ha tele lenne veled az internet. Ezek már biztos itt fotóztak, amikor jöttél. Ráadásul, hallom, a sportverdáddal merészkedtél be. Hát nem tudom, eddig azt mondtad, nem kell tudnia a sajtónak.

– Sajtó – ismétlem meg, és bólintok. Jó lesz megjegyeznem ezt a szót. Eddig nem volt érdekes számomra, de most, úgy látszik, az egyik legfontosabb szavammá vált.

– Jó, akkor segítesz, hogy mit vegyek fel?

– Én? – Zavartan vihogva fordul hátra. – Hát jól van, de nem hiszem, hogy olyan nagy kihívás egyenruhába öltözni.

– …

– Nagyon furcsa vagy ma. Történt valami az este?

– Este?

– Ja. Valami randi? Miss Influenszerrel minden rendben?

– Huhh – fújtatok. Fogalmam sincs, kiről beszél. – Ja, persze. Téged hogy is hívnak?

– Bazmeg – mutat rá az ajtómra. – Te tényleg megkattantál. Nem tudod a nevem?

– De, csak ma – mutatok a fejemre – valami nem stimmel. – És akkor még a kunokról is olvasnom kell.

– Figyelj, tényleg nem oké valami. Noémi a nevem, te Noénak szoktál hívni.

– Valamit át kellene olvasnom. Mondd már el pontosan, hol vagyunk, mi a dolgom ma, mert történt valami, ami miatt mindent elfelejtettem.

– Jézusom. Neked tényleg kéne egy asszisztens. Én János asszisztense vagyok. A Varacskosé.

– Ne nevezd így.

– Na jól van, mit akarsz tudni?

– Pontosan miről szól ez a mai összejövetel?

– Ahh – huppan le az íróasztal szélére, miközben én átnézem a szobámat. Üvegfal választja el a szomszéd szobáktól, pici, és nincs is igazán stílusa. Van benne egy monitor, egy tévé, egy laptop, és nagyjából ennyi. Meg persze egy íróasztal, székkel, plusz két extra szék. És egy szekrény. – Te tartod a sajtótájékoztatót a Kun-gyilkosság ügyében. Tegnap este elkaptak egy kisstílű tolvaj pasit Csepelen, aki váratlanul beismerte a Kun-gyilkosságot.

– Várjál, nem a kunok? – emésztgetem az információt. – És mi közöm nekem a gyilkosságokhoz?

– Ó, Roland – forgatja a szemét. – Gyilkossági nyomozó vagy, az életvédelmi osztály vezetője, helyettes kapitány. A főnököd Tóth János ezredes, te pedig alezredes vagy, de hadd ne kelljen már edukáljalak saját magadból.

– De igen, folytasd! – kérem, és érzem, hogy jól benne vagyok a csávában.

– A Kun-gyilkosságba elég mélyen belefolytál, javaslom, olvasd át a laptopodon az aktát, már az összefoglalóját, és nézz bele a vallomásba, mert te tartod a sajtótájékoztatót, amin tévék, rádiók is megjelennek, mert a Kunné igenis fontos ember volt.

– Ezt hogy érted?

– Ne szórakozz már velem! A férje politikus, és eddig a gyanúsítottad volt, bár nem hivatalosan. Azt állítottad, biztos, hogy ő tette, és le is fogod buktatni.

– Segítesz megnyitni az aktát, miután felöltöztem?

Pár perccel később magyar rendőrségi egyenruhában, alezredesi rangjelzéssel, Noémivel a balomon igyekszem memorizálni a Kun-ügyet. Szerencsére, úgy látszik, az olvasás is megy magyarul. Aztán rákeresek az interneten a férjre.

Hát ha valaki a főnökömre mondja, hogy ellenszenves, akkor még nem látta Kun Szilvesztert. Elolvasok róla egy csomó hírt, és megnézek pár videót, mire Noémi szól, hogy most már indulnunk kell.

– Életem első sajtótájékoztatója – súgom neki, amikor elválunk a folyosón. Úgy néz rám, mintha megháborodtam volna. – Úgyhogy drukkolj. És próbálj odajönni, hogy súgj, ha elakadok!

– Én…?

– Naná. Senki mást nem ismerek itt.

Noémi sóbálvánnyá merevedve néz utánam, én pedig belépek a főnököm irodájának előszobájába.

– Készen állok – hazudom neki. Mert ami most következik, arra aztán biztosan nem állok készen, de próbáljuk meg.

INEZ

Wááá, ugye milyen menő?

Itt állok Bangkok fölött, ahogy egyszer egy Fejős Éva-könyvben olvastam: „Bangkok homlokánál", vagyis a szíve fölött, és mutatom, mit látok! Ez egy panorámamedence, és itt van tőlem jobbra az egyik ikonikus bevásárlóközpont, a Siam Paragon, velem szemben is egy híres… szóval ott is egy ismert bevásárlóközpont, de higgyétek el, csak csobbanok egyet így érkezés után, és máris mutatom majd azokat a helyeket, ahol töltekezni tudtok… és megígérem, hogy én fogok is töltekezni! Itt már délután van, becsekkoltam a Novotel Platinumba, amelynek van egy csodás bárja és lélegzetelállító panorámája! Köszönöm a nyereményt felajánló irodának, ez tényleg, ahogy mondják: made my day!

Nagy levegő. Egy kis szünet, körbemutatom a telefonommal a hihetetlen panorámát. Aztán a bárt, ahol vár egy welcome-koktél. Bangkok a vártnál jóval melegebb fogadtatásban részesít, minden értelemben, és elképesztő érzés, hogy itt lehetek. Szinte érzem a spiritualitást a levegőben. És a szabadságot, a szabadságomat.

Tudjátok, már a repülőn éreztem, hogy itt valami más lesz. Indulás előtt többször beugrott, hogy nincsenek véletlenek, és hogy jobban kellett volna hinnem az álmaimnak. Úgy értem, az éjszakai álmaimnak. Gondoltátok volna, hogy megjelent álmomban ez a tetőterasz? Többször is, de azt hittem, ez a hely csak az álmomban létezik.

Erre fel mi történik?

Hát jól gondoljátok, pontosan ezt álmodtam meg.

Most már nagyon kíváncsi vagyok, hogy megtalálom-e azt a szép templomot, na és azt a szentélyt, amiről a repülőn szunyókálva álmodtam. Szeretném, ha elmondhatnám, hogy az is igaz, mert akkor ez egyben azt is jelentené, hogy igenis léteznek csodák!

Még megmutatom a nézőknek újra a kilátást, aztán bontom az élő bejelentkezést. Ha minden igaz, akkor ezt a videót hamarosan százezernél többen fogják látni, majd pedig felkerül még az Instagramra is, és bizonyos részeit kivágva, kicsit felpörgetve készítek majd egy TikTok-videót is.

Akármi legyek, ha ezzel nem előzöm be az itt-tartózkodásom alatt ezt a bájgúnár Rolandot!

A spiritualitás az én utam, és innen nézve egyértelmű, hogy nem volt véletlen ez a thaiföldi utazás.

Rákeresek a vadiúj és szupersebességű wifimmel a hazai hírekre, és rögtön az első hírnél megüti a szemem Fehér Roland képe. Igen, ez a nyikhaj valami zöld, nyitott sportkocsival jár, pedig én csak a motorjáról tudtam. Eddig egy chopper motoros, napszemüveges, bőrdzsekis csávót ismertem meg benne, most pedig, ezen a fotón, illetve, bocs, egy rövid videó is van róla, ahogy bemegy a kapitányságra, szóval ezeken inkább látszik valami playboynak, és nem vagány nyomozónak. Egy eléggé elképesztő öltönyben nyomja, ezüstös színe van, és olyan a gatyafazon, mint amit a reptéri prémium ruhaboltok meleg, ázsiai eladói viselnek. Ezt nem akarom elhinni erről a pasiról. Eddig még normálisnak látszott, ha valaki nem ismerte közelről, ez a cucc viszont kritikán aluli.

A sajtótájékoztató, amiről tudósítanak, viszont nem érdekel, úgyhogy a pohár szélét díszítő frangipanira vigyázva, óvatosan megiszom a gyümölcskoktélomat, küldök egy ötvenfaktoros mosolyt a bárpultban izmait meregető thai hapsinak – tényleg ötven az a faktor, csak nem őrültem meg, hogy UV-védelem nélkül napozzak! –, és elindulok az utamra, mielőtt az őrült magyar fazonnal találkoznék. A reptér óta nem láttam, és a hotelben a recepciós lelkére kötöttem, senkinek ne adja meg a szobaszámomat. Aludtam egy-két órát, és most kész vagyok az indulásra. Megoldom én egyedül ezt a spirituális utazást!

A legfontosabbakat magamhoz veszem: pénz, útlevél, táska, ásványvizet tartalmazó arcpermet, UV-szűrős hajpermet, naptej, barackszínű rúzs, na meg persze a telefonom, töltőm, és egy hófehér, majdnem földig érő ruhában, napszemüvegben indulok utamra.

A furcsaság, hogy a recepció ebben az épületben a hatodik emeleten található, innen egy lift repít le a hotel aljába, ahol egyébként rögtön egy Starbucksba vezet egy ajtó, ami jó hír, mert így már tudom, hol fogok reggel kávézni. A kellemesen hűsített előtérből, ahol egy fehérre festett tuk-tuk adja a díszítést, az utcára kilépve újra arcon csap az áprilisi bangkoki hőség. Távolabb egy felüljárót látok, pár méterre, a szálloda mellett pedig végig streetfoodos kocsik, sült rák, friss mangó, jeges italok várják a járókelőket.

Kicsivel odébb egy szentélyszerűség kapott helyet a parkolóba forduló autók között, egy tuk-tukos integet, kamerázom őt, aztán vállat vonok, miért is ne választhatnám őt.

Elmegyek ahhoz a Hajnal templomához, akárhol legyen is, amit kinéztem a repülőn.

És megkezdem a spirituális karrieremet.

PAM

Fehér Roland alezredes. Ez szerepel a mikrofonállványom előtt a táblán. Noémi, aki most már új szövetségesem – és őszintén remélem, hogy az igazi Roland nem vitte őt ágyba –, tulajdonképpen összeállította a szövegemet, amikor rémülten utánamentem. Mert az egy dolog, hogy elolvastam az anyagot és véleményt alkottam, de ugye, én egyiküket sem ismertem. Elkaptak egy ránézésre is kisstílű bűnözőt, aki beismerte a gyilkosságot. Betörési kísérlet volt, amit Kun felesége próbált megakadályozni. Fehér Roland jegyzeteibe belenézve, szerinte megrendezett volt a helyszín. Bár nem írta le, de úgy érzem a soraiból, hogy leginkább a férjre gyanakodott. Amin nem csodálkozom, mert a férj egy zsivány. Az a típus, akivel sosem mentem volna el, mármint a régi életemben. Erre most nem akarok gondolni.

A férj egyébként tisztázta magát, hiszen az első pillanatban ő volt az első számú gyanúsított. Már amennyire tisztázásnak minősül, hogy pont akkor az asszisztensével volt „meetingje".

Mindegy, vissza a fénybe.

Ismertetem a tényeket. Igyekszem a lehető legszűkszavúbb ismertetést tartani, és bár gondolom, hogy mi lenne erről az igazi Fehér Roland véleménye, úgy adom elő a dolgokat, mintha én magam is biztos lennék benne, hogy a gyilkost kapták el a kollégáim. Sajnos a sebtében megtanult szakkifejezések egy része nem jut eszembe, de a gyanúsított kifejezést gyakran használom, és próbálom nem tettesként megnevezni a lesittelt férfit, bár ez nem mindig sikerül.

A rövid ismertető után a jelenlévő vagy harminc újságíró és tévés kérdezhet is. Ennek nem nagyon örülök, dacára, hogy az elmúlt percekben elég jól összefoglaltam, amit Noémi összeszedett nekem, és több okosság nincs a tarsolyomban. Igazi kincs ez a nő. Remélem, megbecsülik itt.

– És mit gondol, tényleg ő az igazi gyilkos? – tol az orrom alá egy mikrofont egy hórihorgas, fiatal pasi.

– Vallomást tett, és most vizsgáljuk a vallomását.

– Van más gyanúsított? – kiabálja hátulról egy nyári sálat viselő nő, jegyzetfüzettel a kezében.

– Nincs – ingatom a fejem.

– Önnek, személy szerint volt a nyomozás során más gyanúsítottja? – kérdezi egy másik nő az első sorból.

– Nem volt – felelem.

– Mit gondol erről, hogy végül is egy besurranó ölte meg az áldozatot, akit tulajdonképpen az egész ország ismert?

– Itt nem arról van szó, hogy én mit gondolok. Vallomást tett a kollégáimnak a gyanúsított. Nagyon sajnálatos, ami történt, és tudom, az egész ország szeretné, ha a tettes elnyerné a büntetését. Sajnos nagyon sok a női áldozat… Én azt gondolom, hogy azzal is foglalkoznunk kellene, hogy naponta legalább egy nő válik családi erőszak áldozatává – bukik ki belőlem, amit Noémitől hallottam. A főnököm, Tóth oldalról úgy pillant rám, mintha megbolondultam volna. Hát jó, lehet, hogy messzire mentem. De ez felháborító adat! – Ez persze elég messzire vezet – teszem hozzá. Döbbent csend zuhan ránk. Aztán egy másik mikrofonos ugrik elém.

– Ezzel mire céloz? Van valami okuk azt feltételezni, hogy Kunné Röttig Elvira családi erőszak áldozata?

– Nincs – rázom meg a fejem. – Hallhatták, hogy megvan a tettes. A gyanúsított már vallomást tett.

– Ön hisz neki? – kérdezi a hátsó sorban jegyzetelő nő.

– Vallomást tett, elhiszem.

– Bocsánat, de ezt most gyilkossági nyomozóként vagy magánemberként, esetleg az influenszerversenyt vezető celebként mondja? – kérdi az első sorból egy fiatal pasi.

– Gyilkossági nyomozó vagyok – bólogatok. Miről beszél ez az alak?

– De azért elmondja, hogy érinti, hogy jelenleg vezet az influenszerek versenyében? – így a jegyzetelős nő. – Milyen érzés ilyen sikeres influenszerként, TikTok-sztárként gyilkossági ügyben adni egy nem túl izgalmas nyilatkozatot?

– Hmmm. – A homlokomat ráncolom. Miről beszél ez a nő? TikTok-sztár? Ne bassz már ki velem, Fehér Roland! Először a kunok, akikről egész nap egyetlen szó sem esik, aztán a TikTok, ahol én sztár lennék… Na ezt jó lenne leellenőrizni. – Ez nem tartozik ide – bököm ki végül.

Arra jutok, amikor kimenekülök a teremből, hogy végül is egész jól sikerült a sajtótájékoztató. Legalábbis elmondtam, amit kellett, nem lógott ki a lóláb, hogy mennyire nem értem, amiről beszélek, és megúsztam ezt a TikTokos dolgot is, amit most mindjárt ellenőrizni fogok. Nem akarom elhinni, hogy ez a Roland egy ilyen kicseszett bájgúnár! Miért belé szállt a lelkem? Miért nem valami tök egyszerű pasiba, ha már mindenképpen férfitestbe kellett érkeznem a harmadik megpróbáltatásomon?

– Hűhh, ma milyen emberi voltál – fogad Noémi. – De jobb, ha nem jössz be a főnökhöz, mert tajtékzik.

– Miért?

– Pont azért, mert előhúztad a családi erőszak kártyát. Úgy látja, kicsit félrevitted ezzel a dolgot.

– Én?

– Láthattad, utálja ezt a témát. És, csak óvatosan jegyzem meg, nem is volt túl sok értelme ezt bedobnod. De hát ismerlek, tuti volt vele valami célod. Nem beszélsz te csak úgy összevissza…

– Tudod, mindig az utálja, aki műveli – vágom rá, majd döbbenten nézünk egymásra. Tuti, hogy ugyanazt gondolja, mint én. Ebben a pillanatban jött rá, hogy talán Tóth ezredes már részese volt családon belüli erőszaknak, és most nem arra gondolok, hogy áldozatként.

– Huhh, ezzel csak óvatosan – teszi a szája elé a kezét. – Itt a falnak is füle van…

– Az ilyen faszfejektől kitelik, hogy elszáll a kezük, és elcsattan otthon egy-két pofon – emelem a tétet. Noémi a szám elé teszi a kezét.

– Hagyd abba, mert hamarosan nem lesz ilyen jó állásod. Nem fogsz tudni azzal csajozni, hogy te vagy a híres-neves Fehér Roland sztárnyomozó.

– Hagyjál már.

– Na, csak ne szerénykedj.

– Miért is szerénykednék, de ez a csajozós dolog azért nem teljesen így van.

Legalábbis remélem, teszem hozzá magamban.

– Haha. Olyan vagy, mint aki átesett egy komoly agymosáson.

– Vagy?

– Vagy másnapos. Nem vagy még önmagad, de nem féltelek, hamarosan visszatérnek a dolgok a régi kerékvágásba.

– Mesélsz arról, hogy milyen influenszer is vagyok?

– Jesszusom, most dicséretet vársz, vagy mi?

– Nem, csak…

– Jó, ha tudni akarod, rád szavaztam. Sajnálom, de csak egyet fogad el, pedig próbáltam többször is szavazni.

– Nem azért… nem azért kérdeztem – szabadkozom. Szívem szerint azt a kérdést tenném fel, hogy mi a franc ez az egész? Egy influenszer szállodákat meg arckrémeket reklámoz tinédzsereknek és rajtuk keresztül a szüleiknek. Mit keresne Fehér Roland nyomozó ilyen körökben?

– Jó, amúgy elég ügyesen megmutatod a napjaidat, úgy, hogy azt lássák, mintha minden percben valami gyilkossági ügy megoldásán törnéd a fejed, még akciódús is, ráadásul imádják a csajok, ahogy kinézel rájuk.

– Juj – felelem. Nem vagyok biztos benne, hogy képes leszek rákeresni a TikTokon Rolandra.

Már most érzem, hogy túl nagy falat nekem ez az egész. Miért nem kerülhettem egy egyszerű kocsmatöltelék helyébe, akinél csak annyi az egész, hogy megállítsam a piálásban? Vagy egy szerelmi bánattal küzdő pasi helyébe – ha már nem szállhatott át a lelkem egy nőbe?

Ez így nehéz lesz.

– Na, remélem, csinálsz egy jó kis anyagot a mai sajttájból is, mert úgyis már fent vagy a neten a szerepléseddel. Egy kicsit megvilágíthatnád hátulról a dolgokat – magyarázza Noémi. – Csináltam pár videót, szívesen átküldöm. Használd őket nyugodtan!

– Jó. Most mi a dolgom, nem tudod?

– Huhh, tényleg ébredj már fel! Most neked kell kihallgatnod a gyanúsítottat.

– Ó, tényleg.

Na, ez szép menet lesz.

A szobámba menet nyugtázom, hogy nem vagyok történész. Ez azért jó, mert nem kell bíbelődnöm történelmi korszakok bemagolásával. Viszont nyomozó vagyok, szóval szükségem van olyan női képességekre, mint a megérzés, ez mindig árnyalja a tényeket. Tehát munkára fel, nem tudom pontosan, hogyan zajlik egy kihallgatás, de van egy olyan érzésem, hogy olyasmire kell készülnöm, amit az a fura kliens, az az Eric csinált a múltkor az egyik lánnyal a jelenlétemben.

IDA

Na. Most szépen megnyugszunk. Vagyis én megnyugszom. A szívem nem kalapál már annyira. Vagyis, dehogynem! Normális vagyok, hogy ideutaztam?

– Mi a baj, nagyi? Nem örülsz, hogy egy szobában fogok lakni veled? Én már aludtam Bangkokban ebben a szállodában, és imádom a medencéjét!

– Dehogyisnem örülök, Lizácska. Csak éppen kalapál ez a szív, öreg szív, sokat dolgozott már… – magyarázom az ágyon ülve.

– Anyukám azt mondta, semmi baja a szívednek – néz rám okos, nagy szemekkel. Na tessék, újra érzem, hogy az egekben van a vérnyomásom!

– Ezt a te anyukád ugyan honnan tudja? – kérdezek vissza mérgesen. Elképesztő, hogy manapság mit meg nem engednek maguknak ezek a fiatalok. Az én időmben eszembe sem jutott meghazudtolni az idősebbeket!

– Hát orvos, tudod.

És még akkor sem jutott eszünkbe meghazudtolni az idősebbeket, ha valamihez elméletileg, hangsúlyozom: elméletileg! jobban értettünk, mint ők. Esetleg.

– Orvos, orvos, de még sincs benne a testemben. Másrészt, ugye, elméleti orvos.

– Az mit jelent?

– Hogy kórházigazgató. Vagyis papírokkal dolgozik, nem emberekkel.

Ezek még azt se mondták meg a gyereknek, hogy mi a szülei foglalkozása?

– Ez nem így van! Anya levizsgázott thaiul az orvosi dolgokból – mondja, és végigheveredik az ágyon. Egy szép, formás testű, nyári ruhás hétéves. Szöszi a haja, barnára sült a bőre, formásan izmos a lába, mintha mindennap futna.

– Miről beszélsz?

– Hogy embereket gyógyít a kórházban. Főleg külföldieket, tudod. De beszél thaiul. Letette a vizsgáit.

– Ó. De hát mikor? – meregetem a szemem. Mikor lett volna ideje Enikőnek a két gyerek mellett megtanulni thaiul, és ezen az őrületes kacsanyelven még orvosi vizsgafélét is tenni?

– Hát mostanában. Nem tudom – vonja meg a vállát. – Nekem uncsi a városnézés. Nem strandolunk előtte?

– Stran-dol-ni?! Én?? – Ezt hogy gondolta ez a gyerek?

– Te.

– Nincs fürdőruhám.

– Niiincs?!

– Meg egyébként is. Miért strandolnék?

– Hogyhogy miért? Itt a medence, nézz le az ablakból! Fincsi a víz. A strandolás jó dolog. Mikor strandoltál utoljára?

– Én?

– Miért kérdezed folyton, hogy „én"? Persze, hogy te.

– Hát nem is tudom. Talán… talán amikor apukád kicsi volt.

– Milyen kicsi?

– Mint te.

– Pont hét volt? Hétéves?

– Hát nagyjából. Nem emlékszem pontosan.

– És akkor miért strandoltál?

– Mert a Tisza-tónál voltunk. Akkoriban belementem a vízbe.

– Tudsz úszni?

– Ééén?

– Te. Miért kérdezed megint, hogy „én"? Nincs itt más rajtad kívül, akivel beszélgethetnék.

– Jó. – Szemtelen a gyerek. Nem nevelték meg.

– Szóval tudsz úszni, vagy nem?

– Dehogy tudok! El is süllyednék ebben a vízben, meg egyébként is tériszonyos vagyok – nézek le óvatosan a panorámaablakból az alattunk kéklő medencére, amiben hárman vagy négyen úszkálnak éppen.

– Az mi?

– A tériszony? Félek lenézni a magasból. Úgy érzem, mintha leesnék.

– De itt nem tudsz leesni, mert vastag az üveg! Ki se lehet nyitni az ablakot!

– Attól még félek.

– Az úszástól is?

– Nem tudok úszni.

– Akkor megtaníthatlak?

– Miért, te tudsz?

– Hát persze. Szívesen megtanítalak!

– Kötve hiszem, hogy sikerülne.

– Na, majd meglátjuk!

Hihetetlen, milyen magabiztosak ezek a mai gyerekek.

– Hát ide figyelj, én szívesen lekísérlek a medencéhez, de se ruhám, se semmim. Ezenkívül a szüleid kulturális programot szerveztek nekünk.

– Az mi?

Ez az a pillanat, amikor kopognak az ajtón, és a szívem ide vagy oda, valahogy én érek oda elsőnek. Enikő áll az ajtó előtt, Mátéval kézen fogva.

– Muszáj Zsolttal mennem, meglátott valakit, aki elvileg rá van bízva, és megkért, hogy jöjjek vele. Vigyázol egy kicsit a gyerekekre? Nyugodtan menj le velük a medencéhez addig, mert tudnak úszni.

Na ne tessék már nevettetni! Egy hároméves gyerek, az hogy a fenébe tudna úszni?

– Máté is úszik? De gondolom, úszógumival.

– Nem, teljesen magabiztosan úszik a víz alatt, nem kell aggódnod miatta. Csak légy ott velük.

Ezzel és egy mosollyal az arcán távozik, nálunk hagyva a kulcsát, hogy a gyerekek átöltözhessenek. Máté egy miniatűr fürdőnadrágot tart a kezében.

– Menjünk a vízbe! – kér.

Na hiszen, akkor most itt maradtam két gyerekkel, és fogalmam sincs, mihez kezdhetnék velük, pedig ők az unokáim.

ERIC

Mindig nagyon izgalmas kimozdulni, főleg Bangkokig. Ez az egyik legsokszínűbb város, ha nem a legek legje, ahol valaha is jártam.

Az izgalom oka persze az is, hogy mit hagyok otthon.

Ez egy kísérlet, úgy is mondhatnám.

Bosszúnak is nevezhetem.

De leginkább egy szépirodalmi krimi háttérsztorija.

Valójában nem akarok bántani senkit, de azt aztán nem mondhatja el a néző, aki engem megismert a tévéből, hogy nem tettek parkolópályára. A világ gyökeresen felfordult, mióta kirobbantak a metoo-ügyek, és ennek egyik áldozata én lettem.

Mert ugyan igaz, hogy leellenőriztem a kolleginák testi alkalmatosságát, úgy értem, nem mindegy, mi kerül képernyőre. Vagy hogy ki kerül oda. Az én olvasatomban nem elég az eszesség, a tájékozottság, igenis szükség van – hogy rímeljen is egy kicsit – az eszesség mellett feszességre is. Értse mindenki úgy, ahogy akarja. Mindenesetre Braun Lisa félreértette, és feljelentett, mert szerinte „tapogattam". Na, ezután jöttek a többiek, a kisebb-nagyobb panaszaikkal, sajtó, cikkek arról, hogy kihasználtam a helyzetemet, zaklattam a kollégáimat, így hát a főnököm, akinek egyébként tudtam néhány súlyos ügyét, elég jó titkos díjazás mellett, de kénytelen volt megválni tőlem. Azért mondom, hogy kénytelen volt, mert azt mindenki elismeri, hogy a legszínvonalasabb külpolitikai anyagokat én készítettem. Jürgen, a főnököm azt mondta, nem szeretné, ha napvilágra kerülnének még a thaiföldi dolgaim is. Nem volt itt semmi, de hiába bizonygattam volna neki. Ha valamit a fejébe vesz, akkor az úgy is van.

Bangkokban a Nana negyed a kedvencem. Nem is azért, amit sokan gondolnak: nem a nők miatt, mert nőket találok mindenhol. A hangulat az, amiért most Huahin egyik utcájába megyek át néha. A hangulat, meg az a tény, hogy minden eladó, és úgy fogják fel, hogy ez egy biznisz… ráadásul a nők nem olyan beképzeltek, mint az európaiak. Nana egy kis túra, és a környező üzletekben bevásárolok a madárkáimnak. Van itt minden, mi szem-szájnak ingere.

A Sukhumviten, tulajdonképpen az ország főutcáján járok, egy mellékutcába térek be, a Soi 11, vagyis a Sukhumvit útról nyíló tizenegyedik utca egyik kordéjáról veszem meg a legjobb pad thait, ami helyben készül, és rozoga asztaloknál, műanyag székeken ülve el is lehet fogyasztani. Ez a pad thai még az itteniek között is különleges. Egy középkorú, izmos, némileg elcsigázott tekintetű, melegítőgatyás nő készíti, aki ismeri a titkot. A jó pad thai titka pedig az ízek kereksége, egyensúlya. Édes, csípős, sós, egy kicsit savanykás, forró, mert rögtön a tányéromra kerül a wokból, a rizstészta nem ázott még el a szószban, frissen tökéletes, a tetején tojással, mogyoróval, babcsírával. Nem is kell nekem bele rák, csirke, hiszen akár hús nélkül is fantasztikus. Teljesen bele tudok feledkezni az ízek harmóniájába, a füstös, hangos, tuk-tukos, forró bangkoki utcán, a forgatag csak kiegészítő, kellék, díszlet – de nélküle talán a világ legjobb pad thaia sem lenne az igazi.

Lassan eszem, kiélvezem az ízeket, nem akarnék hirtelen lenyelni semmit. Életem legtökéletesebb pillanatai ezek. Ilyenkor még nagy ember vagyok, a saját szememben. Mert lemondtam valamiről, de kaptam valami mást, ami csodálatos, és most nem csak a pad thaira és a bangkoki hangos idillre gondolok.

Aztán pedig majd visszatérek.

Egy önmagamat valamennyire tisztázó, de legalábbis más színben beállító, utazásaimról, munkáimról szóló, kulisszatitkokat bemutató könyvvel, és egy szépirodalmi krimivel.

Sosem fogják megtudni, honnan merítettem az inspirációt.

Amikor – sajnos – elfogy az ételem, a szalvétával letörölöm az arcomról az izzadtságot, aztán megyek tovább. Régebben sokkal több kis üzlet volt errefelé, de egy csomó bel- és külpolitikai tényező miatt ezek nagy része bezárt. Ebben ludas volt egy új kormány, ami megszüntette az utcai árusok életterét, jött a koronavírus, az országot az indokoltnál jóval tovább bezárták, a gazdaság legatyásodott, a turizmus csak most kezd újra fellendülni.

De még mindig jó hely.

Még van időm, elmegyek a Terminal 21 felé. Egy kis légkondi rám is fér majd a bevásárlóközpontban.

Forró tűszúrások furakodnak a tüdőmbe, a hőség majdnem leterít, szinte zihálok, ahogy a járdán, a napsütésben haladok. Nem sokat véd a sapka ebben az időben. Zihálok, de megyek, haladok. Nem is tudom, mi hajt.

Mint amikor a vadász elindul, úgy rohanok.

És akkor meglátom az egyik szálloda szentélye előtt.

Nem tudom, kicsoda ő, de ahogy áll és néz egy több arcú istent ábrázoló szobrot, majd összeteszi a két kezét wai-ra – kecses, szép, kihívó, nem teljesen ázsiai.

Ő lesz a mai napom desszertje.

ROLAND

– Szóval azt mondod, Sri a testvérem.

– Kérlek, drágám, menjünk el orvoshoz! Valami nagy baj történt veled!

– Figyelj, anya… velem nem történt semmi baj. – Hirtelen úgy érzem, át kell ölelnem. Ott sír, a szeme tele könnyel, én vagyok a gyereke. Aggódik értem. Muszáj megtudnia az igazságot. – Én… átváltoztam, érted?

– Nem – ingatja a fejét. A tengert nézem. Már felállt párszor az anyám, hogy felvegyen kajarendeléseket, de most megint elcsendesült egy kicsit a hely. – Attól tartok, hogy veled is történt valami, és én azt nem élem túl. Mint ahogy Srivel is…

– Mi? Mi történt a testvéremmel?

– A húgod eltűnt. Hát nem emlékszel? Erről beszéltünk. Hogy kitaláljuk, hogyan tovább. Hogy megtaláljuk őt.

– Jó ég, akkor csak ezért lettem kurva? – szakad ki belőlem. Szívem szerint kurjongatnék. Mert a beépülés, az ugye más dolog, mint ha a szabad akarat vezeti az embert. – Ennek úgy örülök!

– Nem, drágám, azért kezdtél férfiakkal dolgozni, mert a tanulásra gyűjtöttetek mindketten. Meg egy jobb életre. Szerettétek a luxust, vagyis szerettétek volna – simogatja meg a mutatóujjával az arcomat. – És én nem tudtam megadni nektek. De – emelkedik fel a székből, felegyenesedve a szemembe néz – veled akkor is történt valami baj, mert nem emlékszel az életedre! Muszáj elmennünk egy röntgenre, vagy valamilyen orvoshoz!

– Anya… hű… el kell mondanom neked valamit. Valamit, amit én sem értek igazán.

– Miről beszélsz?

– Arról, hogy – elhallgatok, fújtatok, majd muszáj folytatnom – én valójában nem a te lányod vagyok. Vagyis a testem, az igen – teszem hozzá gyorsan, amikor elszörnyedt arccal mered rám. – Testben igenis a lányod vagyok. De a lelkem… valaki más lelke szállhatott bele a testembe, érted? Jó, tudom, hogy nem érted, de hinned kell nekem. Én egy magyar férfi vagyok.

– Jaj…

– Nem, ne állj fel, higgy nekem! Én egy magyar férfi vagyok, egy nyomozó. A nevem Fehér Roland! Alezredes, életvédelmi nyomozó vagyok Budapesten. Budapest Magyarország fővárosa, és… tényleg, higgy nekem, nem viccelek! – kérem, mert még mindig csak meredten bámul rám, aztán kitalálok valamit. – Na ezt hallgasd meg!

És akkor lenyomok neki egy hosszú szöveget magyarul. Nagy mázlista vagyok, hogy ez még működik, a magyar. Remélem, meg is marad. Elmondom, ki vagyok, hol élek, mivel foglalkozom, mit csinál a tesóm és a többi. Percekig beszélek magyarul, úgy, hogy tudom, az engem bámuló nő egyetlen szót sem ért a szövegemből.

– Óó.

A magyarról visszatérve megint kááápnak értek dolgokat, de szerencsére még mindig tudok thaiul, úgyhogy folytatom az ő nyelvükön.

– Ugye most már elhiszed, ami történt?

– …

– Persze tudom, hogy ez hihetetlen. Ilyen legfeljebb a filmekben van! – grimaszolok. Tényleg milyen rohadt szerencsétlen helyzet! Mi történhetett a lánnyal, ilyenkor az ő lelke is itt van, csak elnyomom? Vagy mi a hétszentség? Mert akkor volt egy lány, ez a Pam, egy létező ember, családdal, anyával, testvérrel, ilyen-olyan sorssal… és mi lett vele? Hová tűnt, amikor én megérkeztem a testébe, amikor a lelkem beleszállt?

– A szíve itt maradt? – kérdezi váratlanul, és a mellkasomra teszi a kezét.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, itt van-e az én lányomnak a szíve.

– Most akkor te elhiszed, amit meséltem?

– …

– Na ugye, hogy nem…

– …

– Vagy mégis?! – Gyanakodva bámulok bele az arcába. Most létezik, hogy él a földön egyetlen olyan ember is akár, aki elhiszi ezt a hihetetlen, számomra rémálomszerű történetet?

– Igen – feleli végül.

– Igen?! Igen??? Igen?! – Ezt nem hiszem el, hová kerültem, hogy a jó fenébe lehetnek emberek ilyen egyszerűek, hogy elsőre bekajálnak egy ilyen sztorit? Ez egy Teljesen Hihetetlen Sztori. – De hogyhogy elhiszed? Meséld el, mit hiszel el!

Tuti, hogy félreértette, vagy ilyesmi.

– Elhiszem, hogy te egy orosz rendőr vagy.

– Jézusom! Nem orosz!!!

– Ne kiabálj, minket néz az az egész asztaltársaság! – biccent egy kábé öt méterrel arrébb békésen étkező thai család felé.

– Jó, de nem vagyok orosz! – kérem ki magamnak. – Magyar vagyok! Magyarország Európa, tudod? – Hogy ezt miért tettem hozzá, azt nem tudom. – És nem rendőr vagyok, hanem gyilkossági nyomozó.

– Hány éves vagy? – kérdezi váratlanul, mire leesik az állam. Most vajon melyik életkoromra kíváncsi? Könnyen rájövök, hogy Pamét valószínűleg tudja. Tehát…

– Harmincöt – vágom rá. – Nemsokára harminchat.

– Remek – bólint.

– Remek? Te tényleg érted, mi történik velem?

– Azt nem egészen, de elhiszem, hogy te vagy itt a lányom helyett.

– Egészen kisimult lettél. Nem hiányzik Pam? Mi van vele? Te mit tudsz erről az egészről?

– Annyit tudok, hogy a lányom lelke néha elmegy kirándulni.

– Micsoda? – Na jó, nekem ebből elegem van. Itt mindenki része ennek a nagy drogos tripnek, ez csakis álom lehet. – Mit jelent, hogy kirándul?

– Nem tudom. De azt igen, hogy volt már, amikor más lélek szállt a helyébe. Mindig volt oka.

– Nnna.

Ez egyébként filmnek tényleg jó lenne. El is tudom képzelni, hogy egy ilyen őrült sztorit szívesen megfilmesítenének. Milyen jól mutatna a vásznon vagy inkább a Netflixen, még én is megnézném, amikor itt ül két hollywoodi sztár, és eljátsszák, hogy egyikük testébe jött egy másik lélek. Na ezt még viccesen is előadhatnák. De ez, most, ez most nem vicces, egyáltalán nem.

Mire egy szót is kinyögnék, látom, hogy sír. A kezébe temeti az arcát, mintha nem akarná, hogy bárki is lássa a szomorúságát. Engem sirat el, a lányát. Csak közelebb nyomom a vállához a vállamat. Előttünk hullámzik a tenger, és mindketten mást siratunk: ő a lányát, én pedig a saját életemet. Önmagamat.

– Abban reménykedem, hogy nem nekem, vagy a lányomnak kell tanulnunk tőled, hanem neked tőlünk – mondja végül.

Ezen a mondaton gondolkozom, amíg vissza nem ér egy ételkivitelből. Mondjuk nem kell megszakadnia a munkában, két kollégája is ül a pálmák alatt az árnyékban.

– Mire céloztál? – kérdezem, amikor újra odajön. – Miért kellene tanulnom?

– Van egy keleti szent, Gadhusa, amelynek az a tanítása, hogy a lélek azért vándorol egyetlen életén belül is, mert vagy tanítani- vagy tanulnivalója van. Csak nagyon keveseknek adatik meg, hogy tanítsanak, az egy kicsikét gyakoribb, hogy tanulnivalójuk van. És én remélem, hogy neked tanulnod kell, nem tanítanod.

– Ejha, ebből semmit sem értek!

– Tehát: remélem, nem azért jöttél, mert gyilkossági nyomozóként van itt dolgod. És ha mégis, akkor csak nyomozóként.

– Vagyis – kezdem lassan, miközben próbálom értelmezni az elhangzottakat – arra gondolsz, hogy valakinek, konkrétan Pamnek szüksége lenne az én tudásomra?

– …

– Ne sírj, válaszolj!

– Az volt a célja, hogy megtalálja Srit.

– És most megijedtél, mert elmondtam, hogy gyilkossági nyomozó vagyok, voltam…

– Igen.

– Életvédelmisnek is nevezik.

– Tehát véded az életet?

– Így is felfoghatjuk – bólintok. Érzem, ahogy újra lüktetni kezd az ereimben a vér, ahogy visszatér belém az élet. – Szóval lehet, hogy nem örökre szól ez a… thaiföldi létem? Lehet, hogy valaha is visszatérhetek Fehér Roland bőrébe?

– Ha hiszel benne – feleli halkan.

Ó, a francba. Ennél erőteljesebb megerősítést reméltem!

– Most ez valami vallási hiedelem?

– Nem. Előfordul. Én hiszem, hogy te… hogy a lányom kiválasztott.

– Melyik?

– Patcharin.

– Vagyis… én?

– Te most mondtad, hogy egy ukrán rendőr vagy.

– Nem! Magyar nyomozó!

– Ne idegeskedj. Tehát nem te, hanem Patcharin.

– Egészen furcsa nekem, hogy az anyám elhiszi ezt a lélekvándorlás-sztorit – közlöm vele. – Simán mondhatnád, hogy megőrültem, vagy bármi mást gondolhatnál, de nem, te elhiszed, hogy egy magyar nyomozó lelke szállt bele a lányod testébe.

– Percekig beszéltél nekem szlovákul.

– Nem szlovákul, hanem magyarul!

– Jó, jó.

– Halandzsázhattam volna, erre nem gondolsz?

– Nem halandzsáztál. Ebben biztos vagyok.

– Nem nagyon értem.

– Gadhusa kiválasztottja lehet a lányom, Patcharin, most már érted? Hitt Gadhusában. Egyszer el is mentünk a vízeséshez, amelynek alján ott a szentélye.

– Mit kell tudni erről az istenről? – kérdezem mély sóhaj kíséretében. Eredetileg egészen másra akartam rákeresni a neten, és nem egy thai vallási őrületre.

– Én nem vagyok a híve – szabadkozik. – De Patcharin hitt benne. Én csak annyit tudok, amit elmondtam neked, hogy akit Gadhusa kiválaszt, az képes a testébe más lelkét odautaztatni. És Patcharin elmondta, néha volt ilyen kirándulása, amikor az ő testében jelent meg valaki, ő pedig elutazott máséba.

A szemem előtt megjelennek az emberekből ki-be ugrándozó lelkek, és komolyan röhöghetnékem támad, de sajnos el is múlik, mert nagyon úgy néz ki, hogy nekem is ilyen vándorlelkem van.

– Azt mondod, kiugrott a lelke mondjuk egy másikéba, a másiké egy harmadikéba, és a lánc elért hozzám?

– Lehetséges. Nem tudom. Nem oly gyakori ez a dolog, tudod. Patcharinnak megadatik ez a csodálatos képesség. De eddig nem találkoztam vele olyankor, amikor nem volt… egészen önmaga. Ezért lepődtem meg a kérdéseiden, illetve a memóriazavarodon.

– Ó. Foglaljuk össze.

– Nem fog most menni, mert a főnök kirúg. És egyvalamit még szeretnék elmondani neked. – Egyik mutatóujjával a másik kezét kaparássza, majd kiböki végül. – Szerintem a te lelked azért kirándult Patcharin testébe, hogy megmentsd és megtaláld a másik lányomat, Srit.

– Szuper.

– És… Patcharin… vagyis Ron…

– Roland.

– Roland.

– Igen.

– Szerintem, ha a nyomára akadsz Srinek, akkor a lelked visszautazhat a testedbe.

– Ebben biztos vagy?

– Nem vagyok biztos semmiben. De erős a gyanúm, hogy igen.

– És most menj vissza a bárba.

– …

– Kérlek.

A francba.

De hátha tényleg megszabadulok innen. Gadhusa áldásával.

PAM

– Ööö, oké, menjünk! Felvegyelek előtte? – Nem is tudom, hogy jött ez a kérdés. Hiszen semmit sem ismerek ebben a városban, csak a munkahelyemet és a hajómat. Annyit tudok, hogy a hívó a testvérem, mert a Hugi név villant föl a telefonomon.

– Megoldom, nagylány vagyok. Csak érdeklődni akartam, minden rendben volt, miután elmentem?

– Ó, hát persze! – vágom rá.

– Csak azért hívtalak, hogy emlékeztesselek, anyuéknál vacsizunk ma este.

– Oké – nevetgélek. Van egy húgom, vagyis azt el tudom játszani, hogy én vagyok a nagytesó. De azt, hogy pasiként van egy húgom, nehezebben. Ráadásul szülőkkel. – Megmondod a címet?

– Hűha, sosem értettem a humorodat – jön a válasz. – Elképzelésem sincs, miért buknak rád a nők, ezzel a szar humorérzékkel.

– Jó, küldd már át a címet!

– Na ne viccelj már.

– Nem viccelek. És ne röhögj!

– Jó, hát nem tudtam, hogy memóriaproblémáid vannak. Ezt ne meséld el a munkahelyeden!

– Merre mész? – kap el Noémi a folyosón. – Nem ebédelünk együtt?

– Ma van egy kihallgatásom, elfelejtetted?

– Ó, szuper. Ne feledd a kamerát, mikrofont.

– Persze, hogy is feledném.

– Csak azért szólok, mert tudod, amikor Kun Szilvesztert kihallgattad, elfelejtetted a felvételt.

– …

Hallgatok, de óriási felkiáltójelek villognak a szemem előtt.

– Így hát meg kellett ismételnie a vallomást, de te pont nem voltál bent. Csoda, hogy nem lett belőle problémád.

– Jó, nem lesz semmi baj, nyugi.

Magamat is nyugtatgatom, ugyanis mindössze annyit tudok a kihallgatásokról, amit most sebtében elolvastam a Google-ön. Néhány büntetőügyre szakosodott ügyvéd oldaláról nyertem az információt, akik nyilván a klienseik védelmét veszik figyelembe elsősorban. Igyekszem nagyokat lépni, mert Noémi nemrég észrevételezte, hogy tyúklépésben megyek. Ez nyilván a magas sarkú cipőviseletből maradt. Érdekes, hogy bizonyos dolgok velem maradnak, másokat pedig, idegen szokásokat felveszek. Például – mert a piros lámpánál való orrpiszkálást idegennek tartom, sőt mi több, eszem ágában nem jutna ilyesmi a saját életemben, hiszen azzal kitágítanám az orrkagylómat!, ami Ázsiában eléggé gáz. Ez a Roland bizony néha túrja az orrát a pirosnál.

Sajnos híres ember… vagyok, ezt is tudom most már. Így még inkább figyelnem kellene arra, amit teszek.

A gyanúsított egykedvűen ül le, amikor bevezetik.

Adategyeztetés alatt figyelem az arcát. Jobban el tudom képzelni áruházi szarkának, mint gyilkosnak, de persze ki tudja, mit hoz ki egy bűnözőből, ha betörés közben rajtakapják. És, emlékeztetnem kell magam, mielőtt elragad a hév: valójában nem vagyok nyomozó! Az igazi Roland a nyomozó!

Ezt észben kell tartanom, amikor a gyanúsítottal beszélgetek.

Közlöm vele a kihallgatás tényét, és hogy kérhet ügyvédet.

– Joga van hallgatni… – húzom elő a tévés krimisorozatos aduászomat, de aztán látom, hogy a kollégám, akit odaraktak mellém, meg a jegyzőkönyvet készítő lány szeme fennakad a csodálkozástól. – Oké, szóval nem kér ügyvédet?

– Nem.

– De megkérdezhetem, miért nem?

A kollégám, akinek a nevét sem tudom, mert a folyosón találkoztunk, és nem viselt névtáblát – pedig mennyivel könnyebb lenne úgy az életem! –, elfojt egy mosolyt. Pedig engem tényleg érdekel, miért nem kér ügyvédet ez a seggfej. Hát hivatalból is kirendelnének neki!

– Mert azok csak naplopók.

– Ó, hát igen, de tudomása van róla, ugye, hogy mivel gyanúsítják? Szerintem hasznos lenne egy ügyvéd. – Hát hülye ez az ember? A kollégám felszisszen.

– Ugyan. Én már a múltkor is beismertem a dolgokat.

– Csak aztán nem beszélt tovább, szóval most elölről kell kezdenünk az egészet – vonom meg a vállam. Ennyire azért felkészültem Noémi anyagaiból és Roland jegyzeteit is elolvastam. Ó, bocs, Roland én vagyok.

A kollégám átnyújtja a telefonját, aminek a jegyzetébe belepötyögte:

Arról volt szó, hogy megszorongatod a tökét. Általában te vagy a rossz zsaru, nem?

Alig észrevehetően megvonom a vállam. Most komolyan, ezzel fognak csesztetni? Abban a stílusban kérdezek, ahogy tudok.

Visszapötyögök neki.

Már bevallotta.

– Jó, a nő észrevett, én pedig megöltem. Zárjuk rövidre – mondja fátyolos tekintettel, monotonon a férfi.

– Oké, mikor is történt pontosan? És hol?

Gépiesen felsorolja a választ.

– Pontosan hogyan ment be, mondja el lépésről lépésre…

A kihallgatás két órát tart, de tök fölöslegesen csesztük el az ebédszünetet, mert az ember ugyanazt ismételte újra és újra. Nem emlékszik, milyen ruha volt a nőn, elborult az agya, nem emlékszik pontosan, hogy mit tett, nem gondolta, hogy meghal a nő és a többi.

Nem tudom, Fehér Roland gyilkossági sztárnyomozó mit tenne, de mivel jelenleg én vagyok a helyében, sajnos nem fordulhat elő, hogy ne tegyek meg én magam néhány dolgot.

Úgyhogy lelépek a munkahelyemről, méghozzá egy taxival.

Baromira remélem, hogy Fehér Roland bankkártyáján van pénz taxira, és azt is, hogy nem szórakozik mindenféle PIN-kódokkal, vagy ha mégis, akkor azokat tudni fogom.

Az orosz nőnél az volt a baj, hogy segíteni akartam egy nagyobb adag pénzzel annak a néhány rászoruló családnak, akiket a férje tönkretett, de az a csaj úgy változtatta meg a kódjait, hogy nem sikerült felidéznem magamban.

Szóval éppen időben sikerült visszatérnem a saját testembe, még mielőtt nagyobb gázt csinálok.

Igaz, hogy Olga, akinek a lelkét megkaptam, maga is jól felkavarta Thaiföldön, vagyis körülöttem az állóvizet. Majdnem sztárdívát csinált belőlem az egyik pattayai show-ban, de épp időben érkeztem, hogy visszavonulót fújhassak.

Persze ezekről a cserékről én nem tehetek. Rajtam kívülálló okokból történnek, és nem tudom befolyásolni őket.

Olgára később rákerestem a neten, és nagyon büszke vagyok rá azóta is.

Nem tudom, hogyan történt, de felkarolt egy anyaotthont, és talán majd meg tud szabadulni egyszer a férjétől. Nem vagyok biztos benne. Nehéz ügy, most nem is akarok rá visszagondolni, mindenesetre a galiba, amit kavart, megoldódott, de akkor is megkérdeztem magamtól, hogy ugyan miért én lettem a kiválasztott.

Ami egyrészt szuper, másrészt nagyon nagy kihívás. Csakhogy, aki valaha is kiválasztott lett, legfeljebb három ilyen utazást kapott, és akkor, amikor harmadszor visszatért, Gadhusa megjelent álmában, fehér ételeket kapott az istentől, és Gadhusa elbocsátotta őt. Erről szólnak a történetek.

Hogy kivel történt?

Bárcsak tudnám.

De erről valójában idegenekkel nem beszélhetünk. Abban sem vagyok biztos, hogy anyám tudhatja, de amikor teljesen kibuktunk Sri miatt, elmeséltem neki. Hogy kiválasztott vagyok, bizonyos szempontból persze.

Amikor Gadhusa először megjelent, éppen egy hajóvezetői tanfolyamon vettem részt.

Nem azért, mert az lett volna az álmom, hogy hajót vezessek.

Túl bonyolult volt otthon az élet, és amit szerettem volna, azt nem tehettem meg. Bangkokba hárman jöttünk. Anyánkat magunkkal hoztuk, hogy majd csak lesz valami. Otthon már nem maradhatott. Apám, a nagyivó, új asszonyban gondolkodott.

Természetes volt, hogy anyánkat, aki otthon egy étteremben dolgozott, elhoztuk. Új élet. Ha nem kambodzsai lenne félig, akkor neki is jobb sora lehetett volna akár, de ilyesmin nem érdemes gondolkozni. Anyám erős és szenvedélyes, tudja kezelni az indulatait, de Sri eltűnésére nincs magyarázatunk. A lányok szerint egyszerűen csak nem jött vissza, talán elment egy külföldivel, és boldogan élnek. Na, ez a mese. A valóság sosem ilyen. Sri elment a dokihoz, de nem ért vissza. A nőgyógyásznál járt egy rutinellenőrzésen. Az orvos emlékezett rá. Ehhez nekem is meg kellett vizsgáltatnom magam, hogy egyáltalán szóba álljon velem. Pedig, sose feledjük, hogy nálunk legfeljebb a Covid óta van nagyobb tekintélye egy orvosnak, mint mondjuk egy eladónak. De egy tanárral ma sem ér fel.

– Mit mondjak? Itt járt a testvére, negatívak a leletei, aztán távozott – tárta szét a kezét. – Mit akar hallani?

– Ez a hely az utolsó, ahol látták, utána sehol.

– Én tényleg nem nyomozó vagyok. De ahogy itt a lányokat látom, hát elég sűrűn változtatják a tartózkodási helyüket.

Egyébként már meg sem lepődöm a nulla empátián. De azon igen, ha egy thai emberbe nem szorul empátia. Viszont a karma nem felejt. Csak ezt az orvosnak is tudnia kellene.

Tehát, Gadhusa.

Egyszer imádkoztam hozzá.

Tulajdonképpen sejtettem, hogy ez lesz a mi utunk a testvéremmel, amikor eljöttünk Bangkokba. De én többet akartam. Rátaláltam Gadhusára, emlékszem, anyámmal kirándultunk, amikor megláttam a szentélyt. Egy emberarcú állat, aranyozva, ott ragyogott a fényben a vízesés alatt. Családok piknikeztek körülötte, a nap sütött rá, és egyszer csak elvakított a Gadhusáról éppen a szemembe érkező fénysugár.

Akkor mentem oda, és imádkozni kezdtem.

Azt kértem, hogy legyen erőnk és pénzünk ahhoz, hogy a húgommal tanult emberek legyünk, és jobb sorsot kapjunk, mint anyánk.

Gadhusát azután sem felejtettem el, sőt az egyik piacon vettem egy gadhusás amulettet is, amit mindig a táskámban hordok.

Aztán egyik alkalommal, amikor Sri már lejött ide Huahinre, mert az egyik lány szerint itt kicsit jobb minőségű kliensekkel lehet elmenni és jobban lehet keresni, egy éjjel történt valami. Este magammal törődtem, szabadnapos voltam végre, fehérítős arcmaszk, légkondi, és elhevertem az edzőterem öltözőjében. Azt hiszem, elaludtam.

Amikor felébredtem, minden tejfehér ködbe burkolózott körülöttem.

Ezt akkor nem tartottam furcsának, és azt a finom szellőt sem, ami a szomszéd szoba felől áradt.

Feküdtem ott, és azt éreztem, mintha néhány másodpercenként másik helyre és másik testbe repülnék.

A saját fejemben hallottam a hangot:

– A változáshoz neked is változtatnod kell.

Nem sokkal később Olga testében ébredtem, és elég sok mindent helyre kellett – volna – hoznom. Bár Gadhusa hangja azóta sem szólt a fejemben, utánaolvasva a dolgoknak, arra jutottam, hogy azok kapták meg az esélyt a lélekcserére még életükben, akik valamit tudnak változtatni a világon. Nekem eddig nem teljesen sikerült. Többszöri lélekcserét azok kaptak, legalábbis az én értelmezésemben, akik ugyan ígéretes próbát tettek, de nem jártak teljes sikerrel, és akiknek még maguknak is sokat kell fejlődniük. Három volt a legtöbb az elbeszélések szerint.

Félelmetesek és egyben izgalmasak is ezek az utazások.

Azt reméltem Olga után, hogy vége lesz. Kimerültem, mintha minden energiámat kiszívták volna. Amikor visszatért a lelkem a saját testembe, napokig aludtam, hogy újra erőre kapjak.

Aztán egyik nap Lappföldön ébredtem. Azt gondoltam, ennél nagyobb kihívást nem adhatott volna nekem Gadhusa. Hideg kint, szauna bent, rénszarvasok és hómobilok az úton, nem beszélve az alkoholista, nagy hatalmú apámról, meg arról a pillanatról, amikor rájöttem, hogy én is iszom, pedig abban az életemben is fiatal voltam… még egy függőségtől is meg kellett szabadulnom, miközben folyton fáztam.

És most Fehér Roland, a sztárnyomozó.

Működik a bankkártyája, ez jó hír.

Kifizetem a taxist és kiszállok.

Elég szörnyű környék. A taxis meg is kérdezi, hogy várjon-e rám. Azt felelem, tegye azt, amit jónak lát. Tisztelettel bólint, hogy megvár. Most jövök rá, hogy Fehér Rolandot mindenki ismeri. Vagyis, engem mindenki ismer.

Így azért nehezebb lesz.

A kapualjban, a táblán ott látom kiírva az illető vezetéknevét.

Becsöngetek, egy női hang szól bele, a háttérben gyereksírást hallok.

– Fehér Roland. Beenged?

– Mi a francot akar itt? Menjen a picsába!

– Segíteni szeretnék.

– Ugyan már! Hazudik!

– Az igazat mondom. Ki akarom szabadítani a férjét. Engedjen be.

INEZ

– Minden sarkon talál egy szentélyt – mondja az idegen hapsi angolul, majd hozzátesz valamit németül, amit nem értek. Vállat vonok. Nem azért jöttem ide, hogy nagyapám korabeli, német akcentusú bácsikkal társalogjak. – Mindhez fűződik valami mágikus dolog – folytatja.

– Kösz – vetem oda, és tényleg pár másodperc alatt felmérem. Hűha, az a tipikus rövidgatyás-vászonkalapos, okoskodó turista, nyakában lóg a telefonja egy tokban, vagyis felmérte, hogy bármit bármikor képes elhagyni. Izzad, ami azért nem olyan csoda ebben a hőségben.

– Videózik? Várjon, segítek. Levideózom, ha akarja.

Valóban egy szelfire, meg egy kis videós anyagra készültem. Nyilván jobban mutat, ha távolabbról készül, és nem szelfi üzemmódban csinálom. Bólintok és beállítom a kezében a kamerát.

– Beszélni is fogok, tehát ne távolodjon el, mert akkor nem lehet majd hallani – kérem. Nem tudom, a nagyapám mire lenne képes ebben a helyzetben, nem várok sokat egy német szexturistától, már ha egyáltalán tudja értelmezni az összetett szó első felét.

– Szüksége lenne egy mikrofonra!

– Nem is rossz ötlet – mosolyodom el, és előveszem a vezeték nélküli mikrofonomat, rácsíptetem a topom nyakkivágására, a vevőjét pedig közelebb menve a pasihoz, gyorsan bepattintom a mobilom lightning csatlakozójába.

– Na! Milyen felkészült! – ámuldozik. – Visszaszámolok öttől, akkor kezdheti.

Hűha. Egy profi nagypapi, milyen szuper.

Elmondok egy bejelentkező szöveget, mutatok magam mögé, a szentélybe, majd visszakérem a telefont, és belepörgetek a felvételbe. Nagyszerű. Csak ennyit tudok mondani, hogy nagyszerű.

– Minden szentélyt és templomot ismerek Bangkokban – ismeri be, és elővillan a szinte hibátlannak tűnő fogsora.

– Ó, hogyhogy?

– Sokat voltam itt.

– Hogyhogy?

– Kedvenc helyem. Most is Thaiföldön élek.

– Ó, ez szuperül hangzik! És mit lehet itt csinálni?

– Huahinben lakom, és könyvet írok.

– Ez egyszerre két olyan információ, ami engem is érdekel. Egyrészt Huahinbe megyek, ott fogok nyaralni egy kicsit, másrészt az írás végül is nekem is érdekes lehet… akár.

– Csak nem? Manapság mindenki könyvet ír – neveti el magát.

– Én még nem. De majd egyszer, ha eljön az ideje…

– Még soká lesz. Mivel foglalkozik, kinek készítette a videót? A szüleinek?

– A követőimnek – mosolygok. – A TikTokon négyszázezren követnek, és már majdnem ötmillió lájkom van!

– Hűha! És mire kapta azokat a lájkokat?

– Öööö…

– Mi a tematika?

– Hát… minden.

– Minden? Maga olyan termékeket kapó, meg a bevásárlásait mutató influenszer?

Kihallom a hangjából a lenézést. Nehogy már egy német szexturista nyugdíjas minősítsen!

– A tematikám – vágok közbe – az az, hogy hogyan tudod megvalósítani az álmaidat – Még mindig lebiggyesztett ajakkal áll. – A spirituális gondolkodás segítségével! – teszem hozzá. Erre megenged egy félmosolyt. – És most vizsgálom a thaiföldi életfilozófiát.

– Remek. Kezdésnek jó.

Visszaveszem tőle a telefonomat.

– Köszönöm a segítséget, de most már mennem kell.

– És merrefelé?

– A Hajnal templomához, többek közt.

– Többek közt? – nevet fel. – És merre fog elindulni?

– Leintek egy taxit.

– Egy vízi taxit, nyilván.

– Hm.

– Na jól van, odavezetem. Van egy-két szabad órám.

– Nem, kösz. – Csak nem fogok egy német nyugdíjassal programozni Bangkokban!

– Na, jöjjön, ez a taxi a miénk! – mondja, és már tényleg vészvillogóval áll egy zöldre festett taxi a járda mellett.

Ekkor magyar hangot hallok.

– Inez! Hát csak megtaláltam!

A reptéri faszfej a nővel egy tuk-tukból száll ki.

Mire fizetnek, én már be is pattanok az öreggel a taxiba.

Szálljon már le rólam ez a család. Akkor már inkább egy ismeretlen nyugdíjas, mint a házaspár, gyerekek, nagymama, akikre állítólag rábíztak, mint egy kisgyereket.

Vitárnak is megmondom majd a magamét.

ROLAND

A bárban alázatosan jelentkezem a főnöknél, aki sunyi kis malacszemeit összehúzva közli, hogy csak Sri miatt meg a lakótársnőim miatt ad még egy esélyt.

Rögtön kirongyolok a vécére, hogy újabb sokkot kapjak csurgatás közben. Tudom, tudom, a csajok ezt a tevékenységet máshogy nevezik. Leszarom. Egyelőre rohadtul nőnek nézek ki, amit egyértelműen utálok.

Még a szűk klotyóban rákeresek saját magamra a neten. Azért mégiscsak fontosabb vagyok önmagamnak, mint valami thai istenség.

És, és, és, bazmeeeeg, nem találok szavakat!

A kurva életbe! Ez lehetséges?

Ott virítok a híroldalakon! Azzal a kurva zöld Mustanggal, amit tényleg nem kellett volna megvennem, most így ránézésre. És valami ficsúros borzadály, egy igazi díszbuziként bevonulok a kapitányságra, egy ezüst, bokában felszabott öltönygatyában és rózsaszín ingben!

Mi a fasz történik?

Igen, ott a képaláírás. Fehér Roland megérkezik a sajtótájékoztatóra – még civilben.

A francba!

És ott vagyok a sajtótájékoztatón is, előjövök egy nőverős beszólással, ezt alcímben hozza a sajtó, a büdös francba! Kun Szilveszternek is a jó édes anyját, de annak is, aki megpróbált eljátszani engem.

Vagy létezik, hogy én ott is vagyok és itt is? És hogy nemcsak itt hülyültem meg – a körülmények miatt –, hanem Magyarországon is?

Úgy becsapom magam mögött a budi ajtaját, hogy csak úgy döng.

– Te nem mostál kezet? – mered rám Sam.

– Miért mostam volna – vonok vállat.

– Mert vécén voltál!

– Jézusom.

– Csak nyugi! És vedd fel a magas sarkút! Kérlek! – Nan türelmetlen, határozott. Nem is néztem volna ki belőle ezt a határozottságot.

– Eszméletlenül töri a lábam – rázom meg a fejem.

– Nem kérdés. Akkor is viselned kell, mert különben nem visz el senki, a főnök kirúg, és nem lesz pénzed.

– Hogy kell kalkulálnom? Elárulod, mennyit lehet ezzel keresni?

– Jaj, most vizsgáztatsz, vagy mi van?

– Mondd el!

– Tudod jól. Elmész egy menetre, a farang fizet a bárnak ezerötszázat.

– Ezerötszáz mit?

– Ne viccelj már velem! Bahtot.

Gyors rákeresés a telefonomban: az nagyjából tizenötezer forint.

– Igen, és?

– Te pedig kapsz kétezret, kétezer-ötöt, és ha jó vagy, akkor háromezret. De ezt tudod. Ez egy éjszaka, amúgy. Mert ha egy-két óra, az ezeröt-kétezer. Attól függ, mennyire vagy ügyes.

– Á. Szóval mi vállalkozók vagyunk? – értetlenkedem. – Számlával?

– Esküszöm, megártott neked a nap. Milyen számla?

– Ja, semmilyen. Oké. Tehát akkor nézzük a dolgok másik oldalát. Ha nem örömlány vagy, mennyit keresel? Mondjuk ott, abban az élelmiszerboltban? – mutatok a túloldali 7-Elevenre.

– Hát azt épp tudom. Ha egész nap ott dolgozol, akkor havi tizenkétezer bahtot.

– Hű.

– Az unokahúgom a kórházban ápolónő tizenhatezerért. Na, érted már?

– Micsodát?

– Hogy majd csak akkor rúgasd ki magad innen, ha félre tudtál tenni pénzt az új életedre. A sulira, amit akarsz. A tesód is azt akarja.

– De hol van Sri?

– Ha én tudnám! Tényleg lehet, hogy összejött egy gazdag külföldivel és vele romantikázik. Nem tudom. A kórházban, a nőgyógyásznál látták utoljára. De hát beszéltél is a doktorral!

– Én… igen.

Rendesen összezavarodtam. Egy olyan országban élek éppen, ahol százhúszezer forintból élnek a bolti dolgozók, és a piros lámpás negyedben szolgálok, ahol éjszakánként megkereshetnék húszezer forintot, ha lenne hozzá gyomrom, és persze itt is nagyobbnak látszik a kínálat, mint a kereslet.

Egy thai örömlány testében élek, és nem tudom, kiszabadulok-e belőle, hacsak… hacsak meg nem találom a húgát, mert akkor az a titokzatos thai istenség visszaengedi a lelkemet a testembe, ahol találkozik a másik lélekrészemmel, vagy a fene tudja, hogy mi van most Fehér Rolanddal.

Elég bizarrul hangzik.

És akkor belém hasít, hogy vajon otthon tényleg én vagyok a testemben? Vajon az én lelkem van Fehér Roland testében?

Belém szorul teljesen a levegő, ahogy kirajzolódik előttem, hogy mi történhetett. Már ha az ember elhiszi ezt a lélekugrálásos dolgot.

A helyzet az, hogy valószínűleg Patcharin lelke költözött az én testembe, vagyis Fehér Rolandéba.

Egy thai kurva irányítja az életemet Magyarországon, a hétszentségit, és nem is tudok tenni ellene!

Ezüst buzigatyában elmegy a sajtótájékoztatómra, és szétcseszi a renomémat!

Kun Szilveszterné ügyében nem kellett volna sajtótájékoztatót tartani. Hiába kértem azt a francos főnökömet, hogy adjon nekem még pár napot, ne jelentse be, hogy elkaptunk valakit.

Tóth ezredes alig várja, hogy lezárja a dolgot, nekem pedig nincs igazi bizonyítékom Kun Szilveszter ellen.

Csak a rutinom, a megérzésem, az emberismeretem van. De ez kevés ahhoz, hogy egy befolyásos, bántalmazó, asszonyverő politikust a sittre vágjunk.

És most Patcharin, a thai kurva szépen el is fogja szúrni nekem az egészet, és még végig is nézhetem a magyar sajtóban, hogyan teszi tönkre a renomémat.

Megérdemelné, hogy én is kicsesszek vele.

De akkor egész életünkben a másik testébe maradunk bezárva, és ennél brutálisabb fogságot nem tudok elképzelni.

Egy hatvan körüli, európai külsejű pasi mosolyog rám.

Ó, a francba!

Visszamosolygok.

Végül is, ha jobban megnézzük, ez a test nem az én testem.

Nem kell annyira vigyáznom rá.

Csak egy kicsit.

Nem fogok meghalni érted, abban biztos lehetsz, kedves Pam.

Bár ez a mondat persze többféleképpen is értelmezhető, de a legjobb lenne, ha egyikünk sem halna meg a másik testében.

IDA

– Ne menj mélyebbre! Maradj a kisvízben!

Már vagy harmincadszor kérem erre őket, Máté duzzogva vette fel a karúszót, és bemennek a mély vízbe. Itt állok egy rettenetesen idétlen fürdőruhában, mert persze hogy beraktam egy ódivatú egyrészest, és még körbekötöttem magam a kendőmmel, ami útközben a sálam volt. Súlyos fáradtság nehezedik rám, tudom, hogy még messze az este, de nehéz nyitva tartanom a szemem.

A gyerekek pedig rakoncátlanul mélyebbre merészkednek a medencében.

Istenem, hogy leszek én jó nagyanyjuk! Olyan, akire hallgatnak is?

Valószínűleg sehogy sem.

Egy napozóágyon ülök, mondhatom, ugrásra készen, az árnyékban, a medence végénél. Szemben, a hosszú medence másik végénél bár működik, bárszékekkel, szól a zene, és a medence hosszabbik részénél lefátyolozott napozóágyak sorakoznak. Baldachinos ágyak várják a turistákat.

Rekkenő a hőség.

Alattunk a város, felettünk a szálloda – olyan elosztásban építették ezt a hotelt, hogy a medenceterasz szinte kiugrik az épületből. Alattunk Bangkok zaja, most monoton zajnak tűnik, nem úgy, mint az ideúton. Hatalmas felhőkarcolók vesznek körbe minket, látom, az egyiknek ugyanígy van egy tetőterasza, pálmafákkal. A távolban magasvasút száguld. Hát, nem akarok én ítélkezni, de így elsőre furcsa ez a hely. Zsolt szerint az a Huahin, az máshogy lesz, meg másmilyen. Nem egy nagyváros toronyházakkal, hanem tengerpart, meg, ahogy mondta, sok ott a nyanya-nagyfater.

Mindenesetre egyáltalán nem tudom, jó döntés volt-e kijönni, a két gyerek kora összesen nem éri el a tízet, aztán mégse tudok hatni rájuk.

Jézusom, és most a kicsi tényleg elindul, bele a mélybe!

– Ne! Máté, ne!

– Karúszó van rajta! Egyébként is tud úszni! – felesel a nővére.

Na, nesztek nektek, gyerekek, hogy nem hallgattok nagyanyátokra!

Ledobom a kendőmet, és halált megvető bátorsággal elindulok a kicsi után.

Micsoda nevelést kaptak! Illetve nem kaptak!

Az anyjuk, a doktornő, a nevelést valahogy elfelejtette. Nem ért rá.

A bokáig érő vízből hirtelen mélyre lépek.

Hatalmas sikollyal merülök el a mély vízben.

A lábammal kalimpálok, talajt fogok, huhh, ebben nem fogok elmerülni, leér a lábam – de mire ezt végigpörgetem az agyamban, valaki elkap, keményen benyúl a hónaljamba, és kihúz a kisvízbe.

– Elég! Nincs semmi bajom! – kérem ki magamnak a bánásmódot, és természetesen nemcsak rémült vagyok (hiszen nem nyúlkálnak naponta a hónom alá), hanem súlyos szégyenérzet is átjár. Ugyan csak ketten-hárman vannak a medencénél, de ők mégis láthatták az őrülési jelenetemet, amit az unokáim most éppen véleményeznek.

– Szép volt, nagyi! – közli a hétéves.

– Csináld újra! – kéri a kicsi, bent lebegve a mély vízben.

– Te meg gyere ki!

– Jól van, nyugodjon meg!

Ez egész biztosan magyar hang, és magyar férfihang.

Végül felnézek, bár minden méltóságomat elveszítettem, és most is félig heverek a vízben, mert tartok tőle, hogy nem fogok tudni felállni. Inkább meg sem próbálom.

Fölöttem Jean-Paul Belmondo ácsorog, és kicsit mosolyog.

– Magyarul beszél? – érdeklődöm.

– Maga is, nem?

Hát akkor magyar. Mert nem hinném, hogy csak egy nyelvzseni, aki kihallgatta és meg is tanulta a világ legnehezebb nyelvét!

– Jól van?

Frissen napoztatott lehet a bőre, mert vannak pirosas árnyalatok a barnaságában. A napszemüvege fölött pislog rám.

– Maga szerint?

– Segíthetek? – nyújtja a kezét, és megpróbál felhúzni. Kapaszkodom belé, de megcsúszik, meg hát én sem vagyok az a csontsovány húszéves már, úgyhogy, jaj, istenem, bezuhanunk mindketten a medencébe.

Belmondo azonnal kitol a kisvízbe, aztán hahotázva törölgeti a napszemüvegét és a szemét. Ősz hajából csöpög a víz, a pólóját egy mozdulattal ledobja, mintha csak ötvenéves ficsúr lenne, és még mindig nevet.

– Majdnem kétszer megfulladtam – duzzogok, főleg, mert az unokáim előbb tátott szájjal néztek, most viszont nyíltan kinevetnek.

– Nézzük a jó oldalát! – javasolja, és kiül ő is a kisvízbe.

– Igen? Ahhoz képest, hogy két óra, mire becsavarom a hajam és megszárad… – bosszankodom. El sem tudom képzelni, hogy nézek így ki, hogy folyik a hajamból a víz. Soha, senki előtt nem jelentem meg vizes hajjal. Legfeljebb hajcsavaróval, de azzal nem érzi magát olyan meztelennek az ember, mint amikor teljesen fazon nélküli, csuromvíz a haja. Ezt nem nevezhetjük frizurának!

– Ugyan már, minek csavargatná?

– Áh – legyintek. Megpróbálok felállni egyedül, mielőtt még megismétlődne a baleset. – Gyerekek, most már tényleg gyertek kijjebb!

– Hagyja már, hát tudnak úszni!

– Magának meg mi köze hozzá? Egyébként is, hogyhogy magyar?

– Bocsánat – vonja meg a vállát, de rendületlenül nevet. – Füzesabonyi vagyok. Mit tegyek?

– Na, Füzesabony. Én meg debreceni. De maga mit keres itt?

– Elhoztam nyaralni az unokámat.

– Ne vicceljen!

– Mit gondol, csak magának van unokája?

– Hát, ha rajtam múlik, ezek a gyerekek sosem nyaralnak… így – mutatok a medencében lubickoló kicsikre. – Én kijöttem hozzájuk. Na de hol az unokája?

– Lement vásárolni a Platinumba.

– Hát hány éves az a gyerek?

– Tizenhat.

– Ó.

– Igen.

– És elengedték magával a szülei?

– A nagyapja vagyok!

– Igen, de…

– És egy tizenhat évesre nem kell már úgy vigyázni. Mondom, átment vásárolni ide a szomszédos bevásárlóközpontba!

– Én biztos eltévednék.

– Ezek a mai gyerekek nem tévednek el, erről biztosíthatom.

– Ez egy remek hír. Merthogy fogalmam sincs, mit fogok velük csinálni, ha kijönnek, és még mindig nem érkeztek meg a szüleik. Én csak… segítek, de még meg kell újra ismerkednem az unokáimmal.

– Fog az menni, ne aggódjon! Na, akkor este vacsorázhatunk is együtt – áll fel ő is. – Ételfesztivál van itt, az épület mellett a földszinten, de szerintem az egész városban.

– A fiamék döntik el…

– Egy frászt! Létezik szabad akarat, hallott már róla?

– Na ne mondja.

– Akkor hétkor a lobbiban? Hozhatja az unokákat is.

Belmondo a vizes pólóját a vállára dobva elsétál, de még visszanéz egy vigyorral az arcán.

Hát azt várhatod, mormolom magamban, azt várhatod, hogy ott legyek este hétkor a lobbiban. Unokákkal vagy nélkülük: NEM. Ne is álmodj róla!

PAM

– Nekem teljesen elegem van a rendőrökből – közli szenvtelen arccal Rebeka, a gyanúsított élettársa. Egy kisgyerek lóg a lábán, egy csecsemőt tart a karjában. Odabent egy kisfiú rugdos egy fekete-fehér kockás plüsslabdát, másodpercenként felkiáltva: „Gól!".

– Nyomozó vagyok, és segíteni akarok.

– Persze! Azért, mert cigány vagyok, nem veszek be mindenféle hazugságot!

– Én tényleg segíteni jöttem.

– Ezt mondták, amikor elvitték a Palit, akkor is! Egyébként is tudom, ki maga, hát láttam már ezerszer a tévében! Egy rafinált nyominger, az vagy, tudod! – Hátat fordít. – Menj el, tűnj el innen! Csak akkor jöhetsz be ide, ha van házkutatási engedélyed!

Megremeg a válla.

– Maradhatunk idekint is.

– Egy frászt! Hagyj békén!

Ezt ismerem, de tényleg. Krinirát így kellett elmenekítenünk otthonról, a két gyerekkel, a férjét mindannyiunk szerint ártatlanul lesittelték, az egyik befolyásos helyi rendőr nem kevés pénzt kért, hogy segítsen rajtuk.

Nem is tudom, hogy tudtuk megoldani, de végül Krinira kihúzta a segítségünkkel addig, míg kiszabadult a férje, de ez a sikersztori nem jött volna össze a lányok összefogása nélkül. Ezt persze itt nem ismerik. Ezt csak a nők ismerik.

– Megértem, amin keresztülmész – támaszkodom a bejárat előtti szürkére vakolt falnak. Körfolyosó belül. Nem annyira vészes, mint egy időben például a Pratunam lakóházai voltak.

– Ó, csak nem leereszkedtél a tegeződésig?

Most esik le, hogy miről beszél. Nekem ez jött.

– Figyelj ide, Rebeka. Én tudom, hogy a Pali nem gyilkos.

– Tudod? – Minden arcvonása megfagy. Az idő is megáll. Csak a kisgyerek ráncigálja a farmerját, és a csecsemő sírdogál. – Honnan tudod? – szólal meg újra, most már kevésbé támadó hangon.

– Mert ő nem az a típus. Egyébként is betanult mesét mondott.

– …

– Biztos, hogy betanulta. Szóról szóra. Csak hogy megvédjen valakit.

– …

– Az igazi gyilkost.

– Gyere be. Ne álljunk itt kint, ebben a retek házban a falnak is füle van! – int. – Ne nézz körül. Biztos nem ilyenhez vagy szokva – vonja meg a vállát.

Őszintén, nekem semmi bajom ezzel a lakással. Összehasonlítva az isaani lakással… ugyan már.

– Ahol gyerek van, ott kupi is van.

– Hű. Neked van gyereked? – kérdezi, miközben tápszert adagol egy cumisüvegbe, a csecsemő pedig vékonyka hangon felsír a mellén.

– Nincs. Még.

– De hát hány éves vagy? – csodálkozik.

– Huszonegy – vágom rá.

– A nap vicce! – nevet fel, és látom, hogy kis arany fények gyúlnak a sötétbarna íriszében. Most először látom benne azt a lányt, aki ő valójában. Aki ő lehetett, még régebben, az igazi önmaga. Törékeny lány, de a pólója alól kilátszik a bicepsze, és valóban van rajzolata. – Ugye tudod, hogy nem huszonegynek nézel ki? – folytatja. – Sőt, biztos vagyok benne, hogy az interneten meg is írják, hány éves vagy. Ismert emberek nem tudnak hazudni a korukról!

Nahát, tényleg. Én Fehér Roland vagyok, ha jól emlékszem, harminchat éves.

– Jó, csak vicceltem. Harmincöt.

– Na.

– Miért nem szoptatod? – bukik ki belőlem a kérdés, és már nem tudom visszaszívni.

– Te is csak olyan perverz vagy, mint a többi. – A fejét ingatja, miközben fél kézzel összerázza a port a vízzel.

– Nem! – vágok közbe. – Nekem is van egy húgom.

– És?

– Anyánk nem tudta anyatejjel etetni. – A sztori úgy-ahogy igaz, de ne nézzünk a mélyére. Nem velünk történt, viszont tudom, hogyan oldották meg. Citromfűvel. Talán nem csodaszer, de egy kicsit mégis az.

– Nekem minden rendben volt, amíg Palit el nem vitték.

– …

– Azóta nem jön a tej. Ilyen még nem volt! – Kétségbeesve néz rám. – Nem állunk valami fényesen ahhoz, hogy ezeket a drága dobozos szarokat vegyem!

A szeme fényes, de tartja magát.

– Visszajön a tejed. Szerzek neked citromfüvet. Abból iszol teát, és visszajön – mondom. Történetesen elképzelésem sincs, ebben az országban hogyan jutok citromfűhöz, de a „nincs"-et nem ismerem. Sem Patcharinként, sem Rolandként. – Addig veszek nektek tápszert.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezi, miközben a gyereket eteti. Annyira picike, és úgy megfognám. De hát nem Patcharin vagyok. Sajnos.

– Ki akarom hozni a börtönből az élettársadat. Tudom, hogy nem ő tette.

– És…?

– Segítened kell.

– Hogyan tudnék segíteni? Tizenkilenc vagyok, három gyerekem van, a Ricsi még nincs öthetes!

– Pali magára vállalta valaki helyett a bűnt – bököm ki, amire gondolok. – Van valami elképzelésed, ki helyett vállalhatta, és miért?

– Úristen, ha én ezt tudnám! Akkor már dalolnék a zsaruknak, de gondolhatod, hogy fogalmam sincs! … Jól van, adok még – mondja a babának.

– Megfogom, amíg elkészíted – nyúlok a csecsemőért. Gyanakodva méreget, de aztán lassan, óvatosan a kezembe adja. A gyerek apró száját csücsöríti, majd kitör belőle a sírás. A kislány, aki az anyja farmerján lógott, most odajön, és megsimogatja a testvérét. A nagyobb fiú még mindig teljes energiával rugdossa a lasztit az egyhelyiséges lakás egyetlen szekrényének, de már nem mindig kiabál gólt, hanem néha engem vizslat, amikor azt hiszi, hogy nem látom.

– Te szereted a gyerekeket?

– Igen.

– Na, akkor miért nincs sajátod? Harmincöt éves vagy, és nincs sajátod?

– Nincs.

– Fontosabb a lóvé, mint a család, nem igaz? Meg az, hogy híres ember legyél.

– Nem igaz. Csak… nincs még megfelelő… társam.

– Ja, mert arra vársz, hogy majd jön egy tökéletesnél is tökéletesebb, nem? Na, add vissza! Vagy megeteted?

– Ühm… Persze.

– Akkor ülj már le, az ég szerelmére!

– Nem volt valamilyen kapcsolata Kun Szilveszterrel Palinak?

– A megölt nő férjével?

– Igen.

– Háát.

– Mi az a háát?

– Nem tudom, számít-e.

– Minden számít! Hát nem érted? Bevallott egy gyilkosságot, amit nem ő követett el! Sosem látja felnőni a gyerekeit, ha ezért bevarrják!

– De… de én… én ezt nem mondhatom el. Azt mondta, akkor…

– Akkor mi lesz?

– Akkor annyi a jövőnknek. Mert akkor… akkor mindannyian veszélybe kerülünk.

– Én megvédelek. Bíznod kell bennem.

ERIC

Szórakoztató kis nő, beleszámítva azt is, hogy valami celebfélének képzeli magát. Mindenesetre a programom felborult miatta, de cseppet sem bánom. Fogalmam sincs, mi a tervem vele, de már nagyon régen nem találkoztam európai nővel. Ismerem őket, persze. Dolgoztam velük. Szerettem őket.

Elárultak.

Wat Arun, a Chao Phraya partján.

Volt már innen egy-két közvetítésem. Megmutatom Ineznek Indrát, a harc istenét, ahogy Erawanon, az isteni elefánton lovagol. Alattunk hullámzik Bangkok lüktető ütőere, ez a barna folyó, rajta bárkák, vízibuszok száguldoznak magas hullámokat vetve. Elmondanám ennek az Inez nevű nőnek, hogy óriásvaránuszok is élnek ebben a vízben, de gyanítom, nem szereznék vele jó pontot.

Ügyesen csinálja, amit csinál. Ha jól látom, valamiféle spiritualitást visz a videóiba, füstölővel, a templom hátterével. Magyarul beszél, óriási magyar követőtábora van.

Engem egy afféle nagyfaternek láthat, aki a nyugdíjából jobban megél Thaiföldön, mint Németországban.

A Wat Arun, vagyis a Hajnal temploma egy többteraszos buddhista szentély, egyre meredekebb lépcsők vezetnek felfelé.

– A lélek, ahogy vándorol, egyre nehezebb feladatokat kap – magyarázza egy idegenvezető, Inez odaáll a turistacsoport mellé, és csillogó szemmel hallgatja a magyarázatot. – Így aztán egyre nehezebb kihívás az embereknek is felmászni – mutat a magasba –, de a látvány megéri a fáradságot.

– Ugye levideózza, ahogy felmegyek? – tér vissza hozzám boldog mosollyal.

– Nem hinném, hogy szeretnék majmot csinálni magamból.

– Ugyan már! Ha megígéri, hogy nem esik le, akkor kövessen!

Nem tudom, miért teszem.

Talán mert a sorsnak tervei vannak velem, és ezért sodorta ezt a nőt az utamba.

Követem, lihegve.

Az egyik teraszon német hangot hallok. Egy idegenvezető németül magyaráz egy középkorú párnak. Én lihegek.

És akkor a férfi rám kiabál:

– Eric! Eric Brauner!

A nő rám néz, és majdnem leesik, úgy megörül nekem.

– A híres Eric Brauner! Hát úgy örülök, hogy látom!

Még lelkesednek egy kicsit, mire Inez, aki már feljebb jár, visszafordul, és megkérdezi:

– Honnan ismerik magát?

– A tévéből.

– Honnan?

– Mondom, a televízióból.

– Miért, maga tévés, vagy micsoda?

– Az.

– Mi az, hogy az?

A nő angolul kotyog közbe a beszélgetésünkbe.

– Tényleg nem hallotta soha? Ő a híres Eric Brauner, a német 1-es csatorna sztárja!

– Ó, valóban?

– Bizony! És remélem, egy napon visszatér!

– Már nem dolgozik ott? – kérdezi tőlem Inez.

– Kifúrták – válaszol helyettem a nő. – Koholt vádak alapján.

Na, így beszélnek helyettem a nézők.

Legalábbis egy részük.

– Akkor hát ezért tud olyan jó videókat csinálni – mondja később Inez, amikor lihegve utolérem. – Igazán mondhatta volna…

– Tudtam, hogy elfelejtettem valamit…

– Mit?

– Elindulás előtt vizet venni – mutatok lefelé. – A nyelvem, mint a szivacs.

– Csak megcsinálunk egy videót, és lemehetünk.

Elhelyezkedik, nekidől a kis porcelánokból összerakott burkolatnak, és beszélni kezd. Halkan, finoman, mint ahogy a füstölőből száll a füst.

Egy kicsit sajnálom.

De az ő dolga, mit csinál.

Később elmondja, hogy még el kell mennie ma a fekvő Buddhához és a Királyi Palotához, mert útitervét megváltoztatva mielőbb Huahinben akar lenni.

Nem szeretne az idegenvezetőjével találkozni.

Csupa rejtély, de nekem így is jó.

Felajánlom, hogy jöhet velem Huahinbe. Vannak shuttle buszok, meg busz is.

Azt mondja, osztozzunk egy taxin, mert túl nehéz a bőröndje.

Velem lehet egyezkedni.

ROLAND

Tudom, hogy nem mehet ez így tovább.

A szűk utcában dübörög a zene. Még csak hat óra felé jár, de már sötétedik. A meleg nem enyhül, viszont minden bár kinyitott már. A lányok a saját bárjuk egyenruháját viselik – a legtöbben feketét, mint én is. A mi bárunk szerencsére egy nyitott helyiség, pulttal, bent néhány asztallal, és kint asztalokkal, székekkel, közvetlen mellettünk mennek el, akiknek erre van dolguk. Mindenképpen jobban jártam, hogy itt dolgozom, mert a szomszédos bárban van rúd is, és mellette táncolnak a lányok – már amennyiben a kéjes tekintet és egy-két táncmozdulat-imitáció annak számít. Legalább ezt a rettenetet megúszom.

De mást nem.

Izzadt szexturisták császkálnak már az utcában, meg néhány gyanútlan család: nem gondolták volna, hogy hirtelen, szinte átmenet nélkül a piros lámpás negyedben találják magukat kisgyerekeikkel együtt. A gyerekekre minden kolléganőm mosolyog. Én nem vagyok ilyen gyerekbarát, és tettetni is utálom magam. Épp elég visszamosolyogni ezekre a szerencsétlen barmokra, akik arra büszkék, hogy itt találnak nőt maguknak. A kolléganőim kacagnak is rajtuk, de valahogy megértően: vannak a világban ilyen és olyan emberek egyaránt. Nekem gyomorforgató, ha egy pasi kurvázik.

Lehet, hogy ezért kerültél ide – szólal meg egy hang a fejemben. Szerencsére ez az én hangom, és nagyon ritkán hallatja magát, legfeljebb olyankor, amikor valami gyanús egy vallomás vagy bizonyítási eljárás során. Legutóbb Kun Szilveszter ügyében szólalt meg ez a hang bennem.

Amikor az ötven körüli csávó már harmadszor jön vissza, hogy elvinne magával, mi a francot tehetnék, bólintok.

De csak egy körre! Én nem maradok éjszakáig, reggelig. Ezt tisztázom vele, és láthatóan tetszik neki, hogy kiállok magamért.

Meg akar ölelni, miután kifizeti a főnökömet, és engem is. Kétezer bahtot ad.

Szívesen szájba verném, de ez nem jó ötlet.

Itt lakik a közelben, svéd, de még mielőtt a hoteljéhez indulnánk, megáll velem az utca közepén, ahol egy kordéról kaját árusítanak. Thai csajok vásárolnak, a külföldiek úgy nézik, mintha egzotikumot látnának.

– Kérsz csótányt? – kérdi tőlem angolul.

– Mit? – Ez hülye. És hát az a helyzet, hogy nem érthettem félre, mert aki már egyszer is hallotta a csótány kifejezést angolul, az sosem fogja elfelejteni. Cockroach. „Kákrócs." Ugye, milyen ostoba lennék, ha ezt hallva nem ugrana be rögtön, mit takar a szó?

– Vagy lárvát, de van skorpió is – mutat rá az áruskocsi platóján a fekete, barna valamikre. Közelebb megyek, és nem hiszek a szememnek. Mindenféle sült rovarok, hurkapálcára húzott, grillezett rovarok és edénybe ömlesztett sült csótányok sorakoznak a pulton. Esküszöm, van még hurkapálcára húzott, szénfekete skorpió is. Ki van írva, hogy a fotózás tíz bahtba kerül. Ki akarna ilyesmit fotózni?

– Mi a fasz… – sziszegek.

– Mit vegyünk? – kérdezi. – Jöhet a csótány?

– Hát ide figyelj – emelem fel a hangom, és nagyon sajnálom, hogy kedves kis női hang szól belőlem, és nem a saját, érces baritonom –, ha bármit, és tényleg: bármit is a szádba veszel erről a pultról, akkor hozzám nem érhetsz!

– Tessék?!

– Jól hallottad. Akkor fel is út, le is út.

A csávóra ránézni sincs kedvem. Alacsony, na oké, nálam, vagyis a thai nő énemnél magasabb, de az igazi Rolandnál alacsonyabb, kezd kis pocakot ereszteni, jegygyűrű van az ujján, a feje tetején kopaszodik. Vastag, fekete keretes szemüveget visel, piros pólóban és farmersortban van, strandpapuccsal. Elmehet a francba. Nős, aztán itt vadászgat.

Ámbár. Ámbár miért is ne tenné? A világ szerencsétlenjei ezek a faszfejek, akik csak kurvával tudnak… Ezen gondolkozom, meg hogy most dühös vagyok-e rá, mert kurvázik, mert ugye miért pont engem… és tartok is tőle, hogy ez nekem nem fog menni. Inkább le kéne lépnem, elmenni oda, ahol utoljára látták Srit, és elindulni a nyomában.

Viszont itt van Pam anyja. Az anyám.

Ráadásul elvárja tőlem, hogy úgy viselkedjem, mint a lánya. Mert csak úgy jön el a szabadság.

– Mit mondtál? – kérdez vissza már megint a siket svéd.

– Azt, hogyha bármit is eszel ezek közül – mutatok először a rovarokra, majd a csávó szájára –, akkor engem elfelejthetsz.

– De hát… de ez a ti – dadog –, ti kajátok, nem?

– Hát én meg nem enném – fintorgok. – És kizárt, hogy egy helyiségben legyek bárkivel, aki képes ezeket a szörnyetegeket megkóstolni.

– Oké! – feleli, nevet, és megpaskolja a vállamat. Tetszik neki, amit mondtam.

A hazaúton megpróbálja megfogni a kezem, de hát nem eszik azt a levest ilyen forrón.

Még majd ki kell találnom ezt-azt a szabaduláshoz.

A hotelje egy pár sarokra az utcától, a nagy főútról nyílik.

A recepción elkérik az irataimat, fénymásolják őket, de az egyik recepciós kedvesen köszön, mintha régóta ismerne.

– Mi van a húgoddal? – kérdezi thaiul. – Régen nem láttuk.

– Mi sem tudunk róla semmit. Mikor láttátok utoljára?

– Megnézhetem, mikor jelentkezett be legutóbb. De azt meg tudom mondani, én mikor láttam. Egy két hete, a kórházból jött ki, én pedig mentem a bevásárlóközpontba. Intettünk egymásnak, aztán ő beszállt egy kocsiba.

– Taxiba?

– Taxiba, egy pasi mellé.

– Most mennem kell… – fintorgok a svéd felé, mire a recepciós lány mosolyogni kezd –, de ha végeztünk, elmeséled majd pontosan, hogy mit láttál?

– Persze. De fél óra múlva lejár a műszakom. Te mikor szabadulsz?

– Hát remélem, hogy egy óra múlva. Elvileg.

– Akkor találkozzunk a Market Village-ben. Ott leszek a barátaimmal, Singha-fesztivál van a bejáratnál.

– Rendben – bólintok.

A dolgok, szerintem, furán alakulnak. A svéd meg akar csókolni.

Nem csókolunk meg örömlányt.

Ez a szabály mindkét félre vonatkozik, ennyit természetesen én is tudok, mert bár a nyomozói oldalról, de vannak kapcsolataim olyan lányokkal otthon, akiknek szintén ez a munkájuk.

Talán túl durván lököm el magamtól.

– Ez tilos! – mondom angolul. – Ne is próbálj megcsókolni!

Ami ezután következik, az valóban nem a szokásos forgatókönyv.

A csávó arcán örömteli mosoly.

– Téged kerestelek! Te vagy az, aki engem megajándékoz!

Hű, bazmeg. Egyre furább a szitu. A hapsi leveszi a pólóját és a gatyájából kihúzza az övet. Felém nyújtja.

– Megérdemlem! Büntess meg!

Na, ez mégiscsak a karma.

Vágj oda neki, és mindenkinek, aki kihasználja a nőket! – szólal meg bennem újra a hang.

A francba, kicsit túl sok a belső beszéd. De ez a hang mindig tudja az igazat. Mindig segít.

Szóval nem sajnálom a csávót túlzottan, amikor először ráhúzok a hátára a nadrágszíjával.

Tuti, hogy ezért kirúg a főnököm, de én most itt igazságot szolgáltatok.

Nem ezt tanultam, nem ehhez szoktam Fehér Rolandként.

De most, Pamként, ha ezt kéri tőlem egy kliens, hát miért is ne tenném meg. Még ha kirúgással jár is.

IDA

– Na és ez miért baj? – fakadok ki. A fiam egy érett férfi lett, egy autógumigyárat vezet, kaucsuküzemmel, nem tudom, még mivel, és akkor most meg van rémülve, hogy eltűnt valami nő, akit nem is ismer, és neki kellett volna kalauzolnia Bangkokban. – Akkor lehetnél kiborulva, ha a gyerekeiddel lenne baj! Vagy ha én szívinfarktust kaptam volna, amikor beleestem a medencébe!

– Beleestél a medencébe? – Két vizslató szempár néz rám. A bárban ülünk, a medence mellett, Enikőből és Zsoltból most éppen csak a szempárt látom.

– Szerintetek ugyan miért néz ki így a hajam? És a gyerekeitek a figyelmeztetéseim ellenére két jégkrémet ettek! Utána pedig rendeltek maguknak olyan kis panírozott műhúst, amit még a szomszéd kutya se enne meg!

– Nuggetset – kiabál oda Lizácska a medencéből.

– Igen, és nem tudom őket kirobbantani a vízből. Ezért estem bele!

– Te tudsz úszni? – villanyozódik fel Zsolti.

– Nem tudok! Ezért kaptam majdnem infarktust!

– Mi mondtuk a nagyinak, hogy tudunk úszni! Ráadásul Máté karúszós! – Nem hiszem el, hogy Liza folyton beleszól mindenbe. Minálunk nem így nevelték a gyerekeket, hogy az övék legyen az utolsó szó.

– Jó, de nem lehettem biztos benne, hogy mély vízben is tudtok úszni. És még most sem vagyok az!

– Még szerencse, hogy az a bácsi kimentett – kotyog bele ismét Lizácska. Ezen felkapom a vizet. Szemtelen, árulkodó kislány! Minek jöttem ide? Amíg otthon voltam, és csak videón láttam őket, legalább nyugodtan hihettem azt, hogy két jól nevelt unokám van.

– Milyen bácsi? A bárpultos? – kérdezi Enikő. Nem akarom elhinni, hogy a menyem is ennyire szemtelen. Persze sejthettem volna, mindig ellenem volt.

Még amikor azon a bizonyos karácsonyon a Zsolt, a fiam apja elmotyogta, hogy akkor ő elmenne. Mert megismert egy nőt. Én a nyomdában dolgoztam, karácsony előtt már mindenki szabadságot vehetett ki, de mivel volt egy extra munkánk, én bekértem magam dolgozni a két ünnep közöttre. A könyvkötészet legalább elfoglalt.

A Zsolt elment egy nő miatt, elhagyta a családunkat, és aztán elhagyta azt a nőt is, aki hozzám jött évekkel később egy karácsonyi napon, hogy elmondja a sirámait.

Na hát engem nem érdekel a Zsolt, meg az ügyei.

Valamit leoltott bennem, egy lámpát, ami akkoriban még égett, amíg együtt voltunk. De mostanra aztán kihunyt teljesen. Amióta a Zsolt elköltözött, nem csináltam magamnak semmilyen különleges programot, semmi más nem érdekelt, mint hogy a fiunkat tisztességben felneveljem. Ennek már több mint húsz éve, de Enikőben mindig egy olyan nőt éreztem, mint akiért a Zsoltok elhagyják a feleségüket.

És aki annyira szabad, hogy az már fáj.

Semmi sem köti sehová, ami nem lenne baj, ha éppenséggel nem feleség és anya volna a szívem. De tessék: itt hagyja a gyerekeit is, mert van egy furcsa víziójuk a férjével, aki történetesen a fiam.

Kíváncsi lennék, vajon elhagyta-e érte már valaki a családját.

Hát tulajdonképpen igen.

A Zsolti, a fiam elhagyott engem, bizony. Enikőért. Így is nézhetjük.

De én megértő vagyok és tudom, hogy így van rendjén.

– Nem a bárpultos.

– Magyarul beszélt! – kiabál Liza. Ő is ellenségnek tart.

– Magyarul beszélő bácsi? – csodálkozik Zsolt.

– Igen. Szerencsére vannak még úriemberek – felelem –, és most már zárjuk le a témát!

– Megyünk vele vacsorázni! – közli Lizácska. – Elhívta a nagyit, és minket is!

– Na még mit nem! – szól közbe Enikő. – Azt se tudjuk, ki ő!

– Ti sem tudjátok, ki ez a nő, akit kerestek, és mégis itt hagytatok minket miatta! Úgyhogy hadd döntsem már el, hogy kivel vacsorázom! – fakadok ki. Most már tényleg elég!

Minek jöttem ide?

Nem, ezt gondolnom sem szabad. De hát a Zsolt kiköltözött, elhagyott, a második gyerekét meg sem ismertem volna, ha nem utazom ide.

Szóval mind a ketten elhagytak, apja is, fia is.

– Nem mehetsz el idegennel. – Zsolt még meg is fenyeget játékosan a mutatóujjával.

– Itt felejtettetek, egy csomó idegen között! – intek a kezemmel, és ez a mozdulat körbeöleli a bárpultot, a medencét, a várost, az országot. – Idehívtok, aztán itt maradok azzal a két unokámmal, akik csak telefonálni szoktak velem! És biztosíthatlak titeket, egyikük sem hallgat rám!

– …

– Ne vágjatok ilyen fancsali képet. Az igazságot mondtam.

– Nagyon örülünk neked, vártunk nagyon! De meg kellene értened minket. Ez egy nehéz nap, eltűnt, akit rám bízott egy ismerős, és muszáj megtalálnunk.

– Jó, nálam nem ilyen szokott lenni a vendéglátás. Úgyhogy én ma este oda megyek, ahol szívesen látnak!

– De, anya, mi van, ha eltévedsz, ha ez az ember bűnöző… van egy csomó lehetőség. Egy ismeretlen nagyvárosban, egy ismeretlen szélhámossal…

– Nyugalom, nem fogok elveszni.

Tulajdonképpen fogalmam sincs, honnan ez a friss magabiztosság bennem.

De azt tudom, hogyha idáig elsodort a bátorságom, akkor a lendület akár egy kicsit tovább is vihet.

De arról elképzelésem sincs, hogy ez hogyan történt bennem, amikor évtizedek óta otthon ülök a fenekemen, és már az is fáj, amikor ki kell mozdulnom a kertemből.

PAM

– Ez egy kulcs. És egy kártya, ami nyitja a bejáratot.

– Igen. – Nem akarok sokat elárulni arról, hogy fogalmam sincs, mit akar ezzel mondani. – És?

– Gondolom, láttál már ilyet.

– Persze.

– Na ez megőrző, tudod.

– Ahá! Persze! – Vagyis széf, most már beugrott. Bejárat a helyiségbe a kártyával, és a kulcs a széfhez. – Mi van benne?

– Pali adta oda azzal, hogy amikor kicsit elcsitulnak a hullámok, vegyem ki. Megadta a címet is, éjjel-nappal be lehet menni a széfhez.

– Pénz lehet benne? – tűnődöm fennhangon.

– Azt mondta, egy éven belül ki kell vennem.

– Megnézzük, mi van benne?

– És ha pénzt találunk, akkor hová teszem? Ide bárki bejöhet, és elvisz mindent!

– Nem hozzuk haza. Berakjuk neked egy másik széfbe, vagy kitaláljuk. Mindenesetre tudnunk kell, mi van benne! Lehet, hogy nem is pénz, hanem valami fontosabb.

– Mi lehet fontosabb annál?

– Például bizonyíték. Valaki ellen.

Megbeszélem vele, hogy késő délután, amikorra át tudja vinni az anyjához a két nagyobb gyereket, érte jövök. Elviszem őt meg a kicsit a széfhez, aztán majd meglátjuk.

A taxim lent vár, és erősen elcsodálkozik a sofőr, amikor megkérem, hogy vigyen el egy ázsiai bolthoz, mielőtt visszamennénk a kapitányságra. Azonban eléggé komolyan veszi a dolgot, mert feltűnik, hogy kínainegyed-félében kanyargunk, majd lerak egy igen hatalmas élelmiszerüzlet előtt.

Jaj, isteni bemennem!

Már ahogy felmegyek a lépcsőn, érzem, hogy itt a helyem. Ázsiai kaják, van egy komplett thai részleg is!

Berakom a kedvenc csípős szószaimat a kosárba, rizst keresek, bár most igazán a mangó ragacsos rizzsel szezonja van, mármint odahaza. Itt jól felpakolom magam, bespájzolok citromfűből, és mivel van magyar rész is, bedobok a kosárba pár olyan tápszert, amilyet Rebekánál láttam. Teljes nyugalommal használom Roland telefonját a fizetésre, és még mosolygok is hozzá. Ha egyszer végre visszatérek a harmadik, és minden papírforma szerint az utolsó küldetésemből a saját testembe, és Roland is visszatérhet a sajátjába, akkor lesz majd nagy meglepi, ha átböngészi a kiadásait. Taxi, citromfű, csípős szószok, tápszer… de legalább tampont nem lát a számlán. Felmerül bennem, hogy azt viszont neki kell hamarosan beszereznie, és nem győzök kuncogni magamban.

– Neked hoztam – kapom el Noémit, és egy szószt a kezébe nyomok.

– Ez meg mi a fene?

– A legjobb thai csípős szósz. Cserébe a sok szemétkedésért, amit veled műveltem.

– …

– Figyi… ugye nem volt köztünk szex? – kérdezem halkan.

– Menj a fenébe, Roland. Tudod jól, hogy megbeszéltük, utána, hogy nem jövünk be egymásnak férfi-nőként!

– Jó, látod, csak vicceltem.

– Hülye vicc volt. De azért köszi a szószt.

– Esetleg főzhetünk majd együtt haveri alapon egy jó kis thai kaját.

– Te meg mióta tudsz főzni?

– Csak thai ételeket – árulom el neki az igazságot.

– Ó. Ezt sosem mondtad.

– Sosem kérdezted.

– És melyik a kedvenced? – vizsgáztat.

– Tudom, azt várod, hogy a tom yum goongot mondjam, ami valóban finom, és jól is készítem, ha friss a rák, de az én kedvencem a bambuszrügyes-kesudiós wokos csirke.

– Jól hangzik. Ha nem félnék, hogy a kajádtól mindketten feldobjuk a talpunkat, el is fogadnék egy ilyen meghívást.

– Ma anyámékhoz vagyok hivatalos, de a napokban valamikor megejtjük, mit szólsz?

– Benne vagyok – feleli, és álmélkodva néz.

– Tessék – mondom.

– Mi tessék?

– Hát miért nézel így, valamit mondani akarsz, nem?

– Csak azt, hogy elképesztően megváltoztál. Nagyon. Bár tegnap még egész más voltál, mára olyan vagy, mintha kicseréltek volna.

– Ha már így elbeszélgetünk, nincs róla sejtésed, hol veszett el a múltkori kihallgatási anyag? Tudod, amit ezzel a Kunnal csináltam.

– …

– Mi van?

– A falnak is füle.

– Ezt nem egészen értem.

– Itt bárki lehallgathat. De ha leteszed a kikapcsolt telódat, és kimegyünk a parkba egy cigire…

– Nem cigizem.

– Értem. Hagyd az irodádban a telefont. Kapcsold ki. Pár perc múlva a parkban – súgja, aztán normál hangerőre vált. – Egyébként mi az a rengeteg cucc, amit behoztál az imént?

– A kínai piacon kaját vettem.

– Aha.

– Meg citromfüvet.

– Szerintem nézesd meg magad a dokival. Na, pár perc múlva lent.

Otthon feleennyi programom sincs, itt meg folyton rohanok valahová.

A park: egy pár fa és bokor, középen füves terület, és néhány pad.

– Hát újra találkozunk – üdvözlöm Noémit, aki csendben pörgeti az IQOS-t a kezében, anélkül, hogy cigizne.

– Leszoktál? – kérdezem.

– Rá sem szoktam – feleli, és ledobja a padra a kis készüléket. – Erre hivatkozva tudok lelépni Varacskostól, nem emlékszel? – Előhúz valamit a zsebéből, aztán két kezével copfba fogja barna, váll alá érő haját, és a valamivel, ami egy fehér gumi, lófarokba fogja. – Végre megjött a jó idő – magyarázza.

– Jó idő? Megfagyok.

– Hát pedig ez a te időjárásod! Nyáron kínlódni fogsz, ahogy mindig. Ne mondd nekem, hogy tegnapról mára a kánikulát is megszeretted!

És most arra gondolok, szegény-szegény Roland, meg szegény-szegény testem, micsoda kínlódás lehet Rolandnak az az otthoni 35-40 fokos hőség, ami még jó párás is, köszönhetően a sok esőnek!

De nem árt neked, fiacskám, bizony nem árt, mondom magamban.

– Na, szóval mi a helyzet az eltűnt vallomással?

– Tudod jól. A főnököd nyilván eltüntette.

– Tóth?

– Igen.

– Miért?

– Szerinted…? Nem hiszem, hogy esténként hallgatja, mert a hangodra akar elaludni.

– Vagyis van a felvételen valami olyasmi, ami Kun Szilveszter ellen szólhat, és ő védi Kunt?

– Te vagy a nyomozó – tép le egy levelet a pad melletti fáról. – És neked kell tudnod azt is, hogy mit mondott neked Kun a vallomáskor. Mert az egy dolog, hogy nincs meg a felvétel…

– Ó, ez nagy gáz – sóhajtok.

– Micsoda?

– Hogy egyáltalán nem emlékszem rá, mit mondott Kun.

– Az meg hogy lehet?!

– …

– Jézusom, rájöttem! – ugrik fel. – Téged bedrogoztak, amikor vallomást tett! Valami olyan gyógyszert kaptál, hogy felejts el mindent!

– Én…

– Igen, és szerintem tegnap este is kaphattál valami ilyesmit, mert elég lassan jön vissza a memóriád. De ezt a Kun-vallomást talán örökre elfelejtetted, bassza meg.

– Akkor…?

– Akkor nem tudom.

– Talán meg kéne próbálnunk megszerezni a felvételt, mondjuk a főnöktől – javaslom.

– Ugye nem képzeled, hogy nála van? Már rég visszaadta annak a bűnözőnek, aki egész biztosan megsemmisítette.

– Akkor talán újra ki kellene hallgatni őt. Szerintem a főnöknek sem lehet hivatalosan ellenvetése.

– Kun Szilveszter egy államtitkár, vagy az is lehet, hogy már miniszter.

– Na és?

– Na és, szerinted a politikusok nem öletnek meg előbb minket, vagy bárkit, akinek bizonyítéka van ellenük, mint hogy lebuktassák magukat?

– De, igazad van – felelem, és a thai belpolitikára gondolok. Ott sem jobb a helyzet. Nem is gondoltam volna, hogy ilyen könnyen csöbörből vödörbe lehet kerülni. – Akkor felejtsem el?

– Én nem tudom, mit tervezel.

– Kideríteni az igazságot, ez a tervem.

– Jesszusom. Akkor most nagy fába vágtad a fejszédet! Talán be kéne jutnod ehhez a gyanúsítotthoz egy nem hivatalos kihallgatásra.

– És fog menni?

– Nem tudom. Amíg előzetesben van, addig könnyebben. Nézzünk utána.

– Oké. És köszi, hogy ennyit segítesz!

– Nem köszi, hanem kösz!

– Tessék? – Ezeken a nyelvi nehézségeken még akkor sem sikerül felülkerekednem, ha elvileg anyanyelvi szinten beszélek magyarul is.

– A férfiak azt mondják: kösz. Én utálom, a köszit jobban szeretem, de azt csak a nők mondják. Szinte kivétel nélkül.

– Ó. Köszi.

– Nem, kösz!

– Ja, bocs. Akkor hát köszönöm!

– És… Roland.

– Igen?

– Te azt mondtad a főnöknek valamire, hogy még ne hozzon nyilvánosságra tettest, mert futnál egy kört.

– Vagyis? Ez mit jelent? Honnan tudod?

– Ott voltam a másik szobában. Ezt hallottam. Szerintem a főnök mondta neked, hogy valakit be fognak mártani, és szállj le az ügyről, te pedig időt kértél. De ő nemet mondott, csak te akkor már kint voltál a szobájából.

– Oké, és ez miért lényeges?

– Hát… gondolnám, azért, mert egyértelmű, hogy mindenki benne van.

– Mindenki – ismétlem meg. Szörnyű, hogy milyen szar szakmám van! Miért nem tudtam mondjuk egy szakács, vagy egy fotómodell testébe beleszállni? Mit vétettem, hogy egy gyilkossági nyomozó testébe vándorolt a lelkem?

– Csak te nem.

– Hm. Meg te.

– Jó, de én nem számítok.

– Ki számít?

– Az ezredes, az biztos. Meg a Kun. Lehet, hogy csak ők ketten, de gyanítom, azért van még benne egy-két ember, hogy ezt ilyen szépen el lehessen simítani. Például eltűntek azok az akták, amikben benne voltak Kun bántalmazó ügyei, amikor rendőröket hívtak a házhoz. Már a Fülöp-szigeteki bejárónő sem bírta, amikor majdnem halálra verte az asszonyt.

– De, ha jól értem, erre már nincs bizonyíték.

– Nincs, mert eltűntek az akták.

– Én örökre lecsukatom ezt a Kunt, hogy soha az életben ne tudjon hozzáérni egyetlen nőhöz sem!

– Huhh. Te tényleg megváltoztál. Korábban a nők nemigen számítottak neked.

– És mégis le akartam csukatni Kunt, nem igaz?

– Főleg azért, mert megvétózta a kitüntetésedet.

– Ó. Bazmeg.

– Ja.

– És nem is kaptam meg?

– Nem hát.

– Akkor ez egy jó hír mára.

– Hű, téged tényleg begyógyszereztek.

– Figyelj, amúgy ráérsz este?

– Mire?

– Van egy kis ügyem. Segítesz?

– Nyomozni kell?

– Úgy is mondhatjuk.

– Az nagyon jó lenne. Mert akkor nem hiába jártam a Rendőrtisztire.

– Elvégezted?

– Jaj, ne csinálj úgy, mintha nem tudnád. Az utolsó évben kirúgattam magam.

– De miért?

– Ó, ne mondd, hogy ez a gyógyszer a hosszú távú memóriáddal is kicseszett!

– Jó, most teljesen össze vagyok zavarodva.

– Úgy beszélsz, mint egy csaj.

– Miért?

– Mert te ilyet sosem mondanál. Hogy össze vagy zavarodva. Még ha össze lennél is, akkor is inkább leharapnád a nyelvedet.

– Oké. Ez most baj?

– Nem, csak vicces.

– Tehát, miért rúgtak ki?

– Mert nem voltam hajlandó… igaz, már őt is menesztették. De nem voltam hajlandó lefeküdni vele.

– Ó, baszd meg, Noé! Ez egy velejéig romlott hely, a francba!

Csak azt nem tudom, mit tudnék itt segíteni, komolyan. Hogy mi lehet azzal a cél, hogy én most átszálltam lelkileg Roland testébe. Egy korrupt, bűnös rendszerben én csak egy minimális szalmaszál lehetek, mit tudnék rajta változtatni?

– Ja, mindegy. Majd egyszer befejezem. Ezzel csak azt akartam mondani, hogy rendben, jövök veled! Nagyon izgi. Majd ma én leszek a memóriád, rendben?

INEZ

Milyen furcsa véletlen! Ez a nyugdíjas bácsi, aki mellettem ül a taxiban, és visz magával Huahinbe, úgy, hogy szépen el is tudtam bújni vagy legalábbis lelépni az idegenvezetőim elől – ez a bácsi a német tévének elismert külpolitikai szakértője. Mennyire jó szolgálatot tesz ez a virtuális SIM-kártyám, hogy van itt is internetem. Tehát rá tudok keresni, és valóban. Tele van vele a net. Most nem kezdem el olvasgatni a cikkeket, de rengeteg találat van róla, és valóban ő az, a fotók alapján immár ez biztos.

– De maga miért nem vett részt az idegenvezetővel a bangkoki városnézésben? Most jobb volt így, elrohanni? – érdeklődik. – Úgy tippelem, most talán a Chao Phrayán egy kivilágított hajón vacsorázna, vagy éppen a híres Oriental Hotel teraszán. – Miért jobb magának velem jönni ezzel a kényelmetlen taxival?

– Nem tudom, szeretem a kalandot. És mivel eléggé spirituális vagyok – füllentem –, egy belső hangra, tudom, hallgatnom kell.

– Ezt súgja a belső hangja? Hogy jöjjön el velem Huahinre egy nappal előbb, mint ahogy jött volna?

– Baj?

– Nem, csak meg akarom érteni.

– Ez biztos a szakmájáról szól. Én például nem akarom megérteni.

– Hát ahogy gondolja. Meséljek Huahinről?

– Ne.

– Maradjak csendben? Vagy mit gondol?

– Nem tudom. Muszáj összerendeznem a gondolataimat.

Így sikerül elérnem a csöndet.

Gondolkodnom kell valamin, ami megragadta az érdeklődésemet.

Most sikerült elcsesznem a dolgokat, de még mindig jobb, mint azzal az unalmas családdal tölteni két napot.

ROLAND

– Tubtin – mutatkozik be ő is. Egy eszméletlenül hangos zenekar kezd éppen a színpadon, a sok-sok asztalnál szinte csak thaiok ülnek. Az asztalok közepén nagy söröskorsók, kaja ezerféle az ételesstandoknál.

– Mikor láttad a tesómat? – próbálom túlkiabálni a zenét. – Elmondod, hogy volt?

– Oké, rendeltem kaját, előbb együnk!

Azt már tudom, hogy a thaioknak az étkezés egészen fontos rítus. Szinte mindenki az utcán, kis és nagyobb éttermekben, kioszkoknál, kis széken és nagy széken eszik, el sem tudom képzelni, hogy bírják ezt a rekkenő hőséget, még este is. Itt a pláza előtti téren körkörösen ételesstandok állnak, tengeri herkentyűket, rizst, húst árulnak első ránézésre. Már valóban korog a gyomrom, úgyhogy szabadkozva bár, de kiveszek egy kanállal a frissen érkezett, csirkének látszó ételből, serpenyőben készülhetett mindenféle zöldségekkel, mogyoróval, nagyon gusztusos.

Aztán az első falatnál ér a durva meglepetés.

Elkap egy olyan köhögőroham, hogy azt se tudom, túlélem-e. Tubtin a hátamat veregeti.

– Minden rendben?

– Ehez… re…hette…ne…tesen… ehe…rő…hős! – köhögök és prüszkölök egyszerre. Én még ilyen pokoli módon égető kaját sosem ettem!

– Csak egy kis plusz csilit kértem bele! – mondja ijedt arccal, majd belekóstol a műanyag villával az ételbe. Forgatja a szájában, rágja, aztán vág egy grimaszt. – Szerintem nem is csíp.

Attól kezdve a rizsből eszem, szabadkozva, hogy van valami seb a számban. Ettől persze ő ijed meg, és nem eszik több rizst, hanem köret nélkül lapátolja be a méregerős csirkét, amiben most már látom is a több millió (vagy annyinak tűnő) piros csilipaprikát.

Ha itt ilyenek a főtt ételek, akkor nyers kaján kell élnem. Vagy péksüteményen, hogy direkt tönkretegyem egy kicsit, legalább úgy apró kiszúrásból Pam testét.

– Szóval éppen beléptem a kórházba, és jött ki a húgod. Kérdeztem: van valami baj? – vág bele a sztoriba. – Mire mondta, hogy nem, csak a szokásos nőgyógyászati kontroll, mert van valami új faszi, aki sokat fizet érte. Aztán rám kacsintott.

– És mi volt a taxival?

– Várta benne egy faszi.

– Európai?

– Olyasféle. Farang volt. Még sosem láttam a hotelben, de ennek ellenére ismerős volt egy kicsit.

– Ez hogy lehet?

– Nem tudom, talán a környéken lakik, vagy arra járkál néha? Fogalmam sincs.

– És azután mi történt?

– Mondtad, hogy eltűnt. Egy hete, kábé. De én akkor láttam utoljára, amikor beszállt a taxiba.

– Meg tudjuk találni a taxit?

– Huhh. Mire gondolsz, elrabolta valami farangbűnöző?

– Lehet. – Kicsit szarul esik, hogy a farang és a bűnöző egy szóba került, mert ugye én is farang vagyok, az ő szavaikkal, vagyis fehér külföldi, és ez általában pejoratív minősítés. Ámbár sosem szoktam megsértődni, szóval ez egy új tulajdonságom. Ilyen dolgok nem esnek rosszul egy harcedzett nyomozónak. Nehogy, de tényleg, nehogy az legyen, hogy a természetem is átalakul, és női agyam legyen! Épp elég ez a sok szar, ami van, egy női agyat már biztosan nem viselnék el. Akkor inkább lelövöm magam ebben a testben, aztán majd meglátjuk, mi lesz.

– Nem emlékszel a taxisra? Vagy a taxira?

– Talán egy zöld-sárga kocsi volt. Mint a bangkoki taxik.

– Tehát Bangkokból jöhetett?

– Nem, hát itt is látsz az úton egy csomót.

– Semmit sem jegyeztél meg belőle? A rendszám nem ugrik be? – Ugyan elneveti magát, de tapasztalatból tudom, hogy ilyenkor a vizuális memóriával rendelkező emberek egy része, ha látta, fel is tud idézni egy-két betűt vagy számot, esetleg mindet.

– Az nem.

– A sofőrt láttad?

– Nem figyeltem.

– Akkor valami, bármi, amin esetleg elindulhatna egy nyomozó?

– Ez nagyon klassz, nyomoztatni fogsz utána?

– Még nem tudom. De muszáj találnom valamit, amin el lehet indulni!

– Ó, talán a kukoricaárus a kórház mellett – csap a homlokára. – Amikor a tesód ment a kocsihoz, a főttkukoricás asszony épp átadott nekik egy csomagot. Gondolom, a meleg kukoricát vitte nekik.

– Ó, látod, ez jó hír! Szerinted dolgozik még ilyenkor a nő?

– Hacsak el nem adta az összes kukoricáját, akkor igen.

Invitálna még, hogy egyek egy kicsit, de érzem az ereimben az adrenalint.

Ez olyan, mint amikor sejted, hogy nyomon vagy, de fel kell szedegetned az apró jeleket, hogy elérd a célodat, és elkapj egy bűnözőt.

Én most nem egy thai kurva vagyok, hanem egy nyomozó, aki meg fogja találni az elrabolt lányt. Mert egyre biztosabb vagyok benne, hogy valaki elvitte őt.

– Egyébként ez történt az utca elején, az első bárban is az egyik lánnyal, tudsz róla? – kérdezi hirtelen Tubtin.

– Micsoda?

– Hát hogy eltűnt.

– És ez itt… ez errefelé gyakori dolog? Hogy eltűnnek a lányok?

– Nem annyira. Nem, én ezzel a két esettel találkoztam. Már nem emlékszem a nevére, egy-két hónappal ezelőtt történt, de ezt is csak mesélték. Hogy egyik pillanatról a másikra eltűnt, valami klienshez ment, akiről semmit sem tudtak. Aztán többet nem látták. Azért tudom – masszírozgatja az arcát fáradtan –, mert a családja keresi azóta is. Azt hiszem, talán be is jelentették a rendőrségen. De tudod, ez a foglalkozás…

– Mi?

– Hát aki bárban dolgozik, az nagyjából vállalja a rizikót. Vagyis keresztbe egy szalmaszálat nem tesz a rendőrség, gondolhatod.

– És azóta sem jelentkezett a családjánál?

– Nem hallottam róla.

– Megadod, melyik bárban dolgozik?

– Persze, de ne légy vakmerő. Ne felejtsd el, hogy egy gyenge nő vagy, még ha erősnek érzed is magad. Nem ajánlom, hogy a saját szakálladra kezdj kutakodni, nehogy úgy járj, mint ők!

Ahogy megszerzem a címet, amit Tubtin átküld a telefonomra, bemegyek a bevásárlóközpontba. Már kicsit rutinosabban gyalogolok a vécé felé a magas sarkúmban, mintha nem ma kezdeném megtanulni viselni. Mondjuk a pántja véresre törte a lábamat, legalábbis kifejezetten vércseppek vannak rajta, és a bőröm is fáj.

Ahogy a vécé felé haladok, rájövök, hogy bizony a csípős kaja kinyírt.

Olyan alhasi görcseim támadnak, hogy alig bírok betámolyogni a vécébe.

– Bocsi, szívi, de eltévesztetted az irányt! – mosolyog rám egy piszoár felett álló orosz pasi, és csak csurgat.

Ó, baszki.

Nekem is itt kéne vizelnem, ehelyett…

– Sorry – motyogom, és kitipegek. Őrületesen furcsa ez az alhasi görcs. Nem olyan, mint amikor vécére kell rohannom, hanem valami húzó fájdalom, ami kisugárzik még a belső combizmaimba is. Mi a franc lehet ez?

A szandálom most talán még véresebb.

Nem tudom, mi ütött belém, de eléggé rottyon lettem.

Berontok a női vécében az egyik fülkébe, hogy végre kieresszem a hűtővizet, és majdnem felsikítok. Az egész alsógatyám – vagyis, khm… bugyim! – csupa vér! Mintha alulról meglőttek volna, úgy nézek ki.

– Hát ez meg mi a faszom? – szitkozódom. Csodálkozva nézem a fehérneműt, megérintem a combom belső részét, mert nem akarom elhinni, hogy ez velem történik. De hát mikor és hogyan sérülhettem meg? Egyáltalán nem éreztem magát a sérülést. Megkéseltek? Beleültem valamibe, vagy mi a szent szar!

– Nincs véletlenül egy tamponod? – hallom kintről a thai szavakat.

– Ja, várjál, van valahol a táskámban, megkeresem.

– Köszi, majd megadom.

Ohhh, ohhh, ezt nem hiszem el, bassza meg!

Én menstruálok!

Pam, ezért még megfizetsz, de komolyan, hogy egy ilyen testet hagytál itt nekem, ami váratlanul elkezd vérezni!

Vajon kérjek én is tampont?

Na jó, de azután mit csinálok vele? Hogy én nem rakom sehová fel, az biztos! Épp eléggé fáj ez az egész ott belül, nehogy már odanyúljak, a francba, a francba!

Van ilyenkor valami szárnyas betét, vagy mi, nem?

Gyorsan összegöngyölök egy adag vécépapírt, bedugom a fehérneműmbe, hogy mégse a szandálomra csöpögjön a vér, és a farpofáimat összeszorítva, kissé tipegve elhagyom a mosdót. Láttam egy Bootsot befelé jövet, biztos, hogy ilyesmit is árulnak. Elbotorkálok a sarkaimon az üzletig, és ájulás előtti állapotban kérek egy kis segítséget az eladótól.

– Milyen méret?

– Méret? – Ezt nem hiszem el! Az egész világot a méretek uralják? – Hát ilyen – mutatok végig magamon. A nő bólint, mint aki látott már hülyéket a mai műszakban, és elkezdi mutogatni a csomagokat. Felfogom, hogy itt a nedvszívási képesség a méret. Szóval a legtöbb cseppeset választom.

Aztán irány egy fehérneműbolt, amihez szerencsére nem kell sokat kutakodnom, mert nőiruha-vásár van éppen az épület közepén. Na most, aki azt mondja nekem, hogy ezeket a picsányi csipkés egypántos bugyikat kell gyártani ilyen óriási tételben, az hülye! Alig találok egy olyat, ami egy icipicit belefér a normális kategóriába. De még az is olyan kicsi, hogy elképzelésem sincs, hogy a francba fogom beleragasztani ezt az izét.

Mire a hadművelettel végzek, tök sötét lesz odakint. De! Végre megkönnyebbülten, egy szatyorban lóbálom a magas sarkút, a miniruhám helyett egy farmerben vagyok és edzőcipőben!

Persze, a hasfájásom csak egy fájdalomcsillapítótól enyhült – egyébként milyen szuper, hogy van menstruációs fájdalomra is tabletta, ezt ki gondolta volna?

Ugyan csak szűk pólót kaptam, de leér a hasam aljáig, és kezdem normálisabban érezni magam. Új edzőcipő, új nadrág, új fehérnemű, új szárnyas betét.

Különben pedig felháborító, hogy miniben és magas sarkúban kell tipegni egész nap, hogy nőnek nézzék az embert!

A francba, Pam, nagyon kicsesztél velem, akár tehetsz róla, hogy beléd szállt a lelkem, akár nem.

És most indulok a kukoricás nőhöz.

IDA

– Nem gondoltam, hogy itt lesz! Azt hittem, legközelebb Füzesabonynál látom – viccelődik Belmondo. Már száraz és hátrafésült a haja, rövidnadrágban mutogatja a pucér vádliját, mokaszinban van meg pólóban.

– Nem is akartam jönni – vallom be.

– Csakhogy…?

– Csakhogy feldühített a családom, és azt mondtam, két rossz közül a kevésbé rosszat választom.

– Miért vagyok rossz? Kihúztam a vízből! Szerintem vicces volt az egész.

– Aztán majdnem belefullasztott. Annyira nem nevettem nagyot!

– Látom, az unokái nem jöttek.

– Látom, a magáé sem.

– Ő már nagy. Elment valami gyorsétterembe – legyint, de mosolyog. – Végül mégis kunkori lett a haja? Becsavargatta?

– Micsoda kérdés – húzom fel az orrom. – Egyébként nem. Nincs nálam hajcsavaró. Csak úgy megszáradt a hajam.

– Teljesen mutatós lett.

– Na, köszönöm. Ugorjunk egy másik témára.

– Éhes?

– Tudnék vacsorázni. Egyébként a fiamék azt mondták, akár el is rabolhat. De nevettem rajtuk, mert most közlöm, hogy semmi oka nincs arra, hogy elraboljon! – szögezem le, és legyezgetni kezdem magam a kezemmel. – Itt még este is ilyen rémes a hőmérséklet?

– Kezdjük az elején. Én nem fogom elrabolni, és este is meleg van. Ráadásul magának most jet lagjének kellene lennie, hiszen reggel érkezett.

– Már mondott ilyesmit a fiam.

– Nem álmos?

– Nem vagyok álmos, délután voltam az, most már nem. Viszont nem eszem csúszómászót, majmot, kutyát!

– Az jó. És tengeri herkentyűt?

– Na azt pláne nem.

– De, nyugtasson meg, hogy nem vegetáriánus!

– Ha a kérdése arra vonatkozik, hogy növényevő vagyok-e, akkor a válaszom: nem! Eszem húst, disznót, marhát, baromfit, de itt vége, nem eszem kígyót, békát, madarat, és ahogy mondtam: majmot, kutyát, macskát.

– A macskát nem mondta az előbb.

– Most mondom.

– Jó, akkor egy óvatos csirkevacsora?

– Rendben, és hol?

– Nézze – irányít balra, és hihetetlen látványban van részem. A hotel mellett, a hosszú soron végig ételespultok sorakoznak. Levesek, sültek, rizs, zöldség, gyümölcs… – Vagy… elmehetünk a folyóra egy hajón vacsorázni.

– Na még csak az hiányozna! Hajó, folyó, ne is sorolja! Én már a repülés gondolatába is belebetegedtem.

– Csak nem tudtam, mit szólna egy ilyen utcai étkezdéhez. Európai fejjel ez nem olyan magától értetődő.

– Nekem semmi sem magától értetődő, ami egy napja velem történik.

Később.

Nem érdekel, hogy ezt a Belmondót nem Jean-Paulnak, hanem Bernátnak hívják. Bernát! Még ilyen nevet! Szerintem a nagyapámék korában éltek a Bernátok. Szép név. De nem mondom.

Most ülök vele szemben egy ragacsos asztalnál, egy labilis széken, körülöttem csupa angolul meg thaiul vartyogó ember, és rántott csirkét eszem rizzsel és pucolt-szeletelt mangóval. Ezekből az előző kettőt szoktam is fogyasztani, de mangót még sosem ettem. Nem rossz, nem rossz.

A fene se gondolta volna, hogy egyszer idáig jutok.

Hogy egy vadidegen nagyvárosban egy vadidegennel vacsorázom, mert ezt választom a családom helyett. Hogy őszinte legyek, vacsorázgatni sem szoktam itt-ott, csak otthon, itt meg még válogathattunk is a helyek között. Mármint az ételespultok között.

– Azt hittem, finnyás lesz és válogatni fog – szólal meg két falat között Bernát.

– Egész jó ez az étel. Van benne fűszer rendesen.

– De csili nincs.

– Anélkül is finom.

– Nem volt megsértődve a családja, hogy nem őket választotta ma estére?

– Beszéljünk másról, ne csak a szerelemről!

– Tessék??

– Ne lovagoljunk már a családomon. Pillanatnyilag nagyon fel vagyok kavarodva – bököm ki. Hát ezt se gondoltam volna, hogy nemcsak itt ülök majd egy idegen városban egy idegennel, hanem még efféle önvallomással is szórakoztatni fogom.

– A hosszú utazás mindig ezt teszi az emberrel.

– Honnan tudja?

– Jártam például Kolumbiában, úgy felkavart, hogy utána hazamentem, és véget vetettem mindennek, ami nem volt jó az életemben.

– Ó.

– Igen. Munka, házasság, befejeztem egy-két dolgot.

– Hm.

– Igen. Amikor hosszú útra indulsz, mindig önmagadba kirándulsz.

– Maga író?

– Dehogyis.

– Költő?

– Nyugdíjas mérnök vagyok. Sokáig nem jöttem rá, hogy az utazás felszabadít, de az utóbbi években igen. Nem spórolok semmire, csak az utazásra.

– Hmmm. Én el sem akartam jönni. A szomszédasszonyom győzött meg…

– Jó kis kirándulás lesz ez. Mennyi időre is jött? Egy évre?

– Vagy tovább.

– Én is gondolkozom azon, hogy kiköltözöm. Legalább a telekre. Veszek egy apartmant… és a nyugdíjamból eléldegélnék itt. Új életet kezdenék. De még nem tudom.

– Hány éves? – nézek rá gyanakodva.

– Hetvenegy.

– Na, az jó – felelem, és arra gondolok, hogy tessék, hetvenegy évesen új életet kezd. Én meg hetvenhat évesen éppen a régiről álmodozom. Pedig én is megkaptam, amit akartam: az unokákat. Igaz, semmibe veszik, amit mondok nekik. De az unokáim, és még meg is szerethetnek, akár.

– Jó nyugdíja lehet. Hogy apartmant vesz, meg utazik…

– A magyarok mindig csak negatívak.

– Én nem vagyok negatív! Én csak mondom, hogy a magyar nyugdíjakból ez szinte lehetetlen. Nem minősítem, csak ez a gondolatom.

– Jó, van egy üzletem, amit egy ideig én működtettem, most kiadom. Az pótol sok mindent. És eladtam a nagy házat otthon, kisebbe költöztem. Nem kell nekem az a nagy kert. Itt van egy barackfám, egy cseresznye, egy alma meg egy dió az utcán, bőven sok.

– Az igaz – bólogatok. És közben arra gondolok, ami otthon maradt. A kertre, ahol már tavasz van. Itt meg itt van a gyerekem, a családom. – De minek költözne ide? – értetlenkedem. – Itt hőség van, meg rengeteg ember! Zaj! Millió autó! És azt hallottam, hogy kutyákat is esznek!

Elneveti magát.

– Ez egy paradicsom, Ida. Majd meglátja.

– Huahinen?

– Ó, hát oda mennek. Én is ott nézegetek apartmanokat. Vagy Cha Am-on.

– Fogalmam sincs, mik ezek.

– Paradicsom. Lassú élet, nevetés, gyümölcs, tenger. Nincs tél.

– A tél az fontos. Magának tudnia kell, ott Füzesabonyban. Hogy tél nélkül megmarad a poloska, szétszedik a rovarok a házat, a meztelencsigák megzabálják az epret, és sorolhatnám.

– Én nem szeretem a telet – vonja meg a vállát. – Én a napot szeretem. Nem szeretem a bezártságot, a sok ruhát.

– Hát jó. Elfogadom. De itt hőgutát lehet kapni!

Csak nevet, aztán kér egy perc türelmet, elmegy az egyik pulthoz, majd két üveggel tér vissza.

– Ezek mik?

– Thai sör. Singha, én szeretem. Kóstolja meg!

– Én? A sört? Biztos, hogy nem.

– Így, csípőből utasítja el Thaiföldet is, nem igaz?

Nem tudom, mit beszélgetek itt egy idegen férfival. Nem beszélgettem férfival azóta, hogy Zsolt elment.

Az pedig már elég régen történt.

Amikor elment, akkor tettem valamit, ami miatt tudom magamról, hogy más ember vagyok.

Hogy senki sem ismer igazán.

Most pedig megint ilyen érzésem van, hogy ha nem vigyázok, megint tőlem teljesen idegen dolgot fogok tenni, amit megbánhatok.

De ez csak egy érzés, ami átsuhan rajtam, aztán rájövök, hogy sok-sok évtized telt el azóta, hogy rólam kiderült önmagam számára, hogy nem az vagyok, aki, úgyhogy megöregedve már biztosan nem fogok elkövetni semmi olyat, amin magam is meglepődöm.

– Áhhh – legyintek a belső gondolatmenetem végén.

– Mi ez az áhh?

– Magamban beszélgettem.

– Kivel?

– Hát saját magammal.

– És mire jutott?

– Arra, hogy áhh. És lehet, hogy megkóstolom a sört, bár úgy tudom, hogy hizlal, és nem is egészséges.

– A thai sör nem hizlal, és tudtommal egészséges.

– Áhh – legyintek újra. Nevetünk.

A fenébe is, lett egy barátom.

De itt a dolgok rövid ideig tartanak.

Az én koromban meg amúgy is.

PAM

Mielőtt elindulnánk, Noémit megkérem, hogy szerezzen nekem egy farmert és egy pólót. Most, hogy kiderült: nem történész vagyok, és semmi szükség erre a színes öltönyös cuccra, amivel bejöttem, és egyenruhát sem szeretnék felvenni, a legjobb, ha átlagos külsőre hajtok.

Noémi egy olyan szűk farmerrel érkezik, amibe fél órába telik belehajtogatnom magam, és most nem csak a lábamra gondolok. Igazi kiszúrás elhelyezkednem benne, és már most tudom, hogy sokkal kényelmesebb nőként szűk gatyában járni, mint férfiként.

A póló sima, fehér, ráfeszül az izmaimra, azzal nincs gond.

Rebeka már az utcán vár ránk. Mivel – mint kiderült – Noémi nem jár autóval, most Roland, vagyis az én zöld sportkabriómmal jöttünk, eléggé nagy feltűnést keltve a környéken. Szerencsére Noémi rögtön vállalta, hogy vezet.

– Sietnünk kell – mászik be hátra Rebeka –, mert nem maradhatnak anyáméknál későig a gyerekek. Még haza is kell hoznom őket.

– Akkor nyomjuk! – nevet fel Noémi, és rátapos a gázra.

– Hé, ezt hagyd abba! – kiáltok rá. – Elvileg titkos úton vagyunk, nem kell, hogy rögtön lemeszeljen egy zsaru!

– Na te ilyesmin nem szoktál aggódni – próbál emlékeztetni a nő. – Téged sosem büntetnek meg, mindenki tart tőled, vagy felnéz rád. Még ha utálnak is, tartanak tőled, szóval nem szokás téged megbüntetni az úton.

– Tényleg? – ingatom a fejem. – Ez mekkora szemétség.

– Megőrültél? Miért tartod szemétségnek, hogy mindent megúszhatsz?

– Mert az. Légyszi lassíts, mert nem kell mindenkinek tudni, mi a tervünk.

Noémi lapos pillantást vet rám, mint aki őrültnek tart, és ezt nem is csodálom.

Mert, most már látom, itt nem az a baj, hogy férfitestbe csöppentem. Nem is az a baj, hogy egy nyomozóéba – ezekkel megküzdenék, mint ahogy korábban is tettem. A korábbiakat majd egyszer, később átgondolom újra ennek a mostaninak a tükrében, azonban ebben a pillanatban Rolandon kell átrágnom magam, még ha nem is a szó szoros értelmében.

A baj az, hogy Fehér Roland nemcsak egoista szemétláda, aki rondán bánik a nőkkel, hanem egy pojáca is, aki simán élvezi, hogy tartanak tőle a rendőrök – vagy akár „tisztelik az eredményeiért –, és ezzel lazán vissza is él. Gondolom, még azzal is megmagyarázza a dolgokat, hogy neki aztán mindig van valami bűnügy kapcsán „sietnivalója.

Hát a francba az ilyennel!

– Naaa, Pam, csituljál! – szólal meg a fejemben egy férfihang.

Én tényleg megbolondulok, ha most még skizofrén is leszek.

– Nem! – szólalok meg fennhangon, de mivel a saját női hangomra számítok – ki tudja, miért –, erősen meglepődöm a baritonon, ami a torkomból jön.

– Tessék? – csodálkozik rám Noémi.

– Semmi. Csak azt mondtam, hogy menj!

– Menj?

– Igen, menj! Menjünk, haladjunk, zöld a lámpa!

Noémi hallgat, én pedig azon gondolkodom, mi lesz, ha tényleg ilyen belső tusákat kell vívnom magamban Rolanddal. Vagy most én vagyok Roland? Akkor Pammel.

Kész szerencse, hogy csak ezt kell megoldanom, aztán vége.

Lehetek újra Patcharin, az egyszerű kis thai örömlány, örülhetek a barátnőimnek, várhatok egy igazi szerelmet, járhatok hétvégén koncertekre, együtt lehetek a családommal… annyi mindent megtehetnék.

Főleg, ha a húgom előkerülne.

Mire visszatérek, ő is visszatér, és aztán megbeszéljük, hogy jövőre továbbtanulunk. Vagy már most felvételizünk.

De persze sejtem, hogy ebből lesz a „sohanapján".

A kártya QR-kódja elvezet egy irodaházig. Teljesen kihaltnak látszik, valószínűleg innen délután ötkor mindenki hazament.

A kártya azonban simán nyitja a bejáratot. A Termek feliratú belső ajtót szintén. Egy előtérbe érkezve a kártya színkódjával, a kékkel megpróbálom kinyitni a kék színnel jelölt termet, és már bent is vagyunk.

A kulcson lévő 321-es felirat nyilván a 321-es fiókhoz vezet.

A kulcs lazán fordul a zárban.

Rebeka benyúl, és egy kis borítékot húz elő belőle. Még egyszer végigsepri az ujjaival a fiókot, aztán én is végigtapogatom odabent, majd Noémi következik, de üres a fiók.

Rebeka feltépi a borítékot, és sóhajt.

Csak egy fotót talál benne, egy polaroid képet.

Ránézek, egy hajó.

Bassza meg, itt mindenki a bolondját járatja velünk. Talán már ki is ürítette valahogy valaki ezt a fiókot, és viccből iderakta egy hajó képét. Nem sokra megyünk vele.

– Roland! – súgja a fülembe Noémi. – Ez a te hajód!

– Micsoda?

– Hát itt laksz. Ez a te hajód!

– Na jó, menjünk! – adom ki hangosan az ukázt, hiszen nyilván mindenünnen kamerák figyelnek. Becsukom a tároló ajtaját, a kulcsot pedig bedugom egy nyílásba az ajtó mellett. A nyílás el is nyeli azt, majd pár másodperc múlva nyílik az ajtó, és most a kijárat is simán kinyílik előttünk.

– Utána kell nézned! – mondja Noémi, miközben Rebeka a könnyeit törölgeti.

– Mi a baj? – fordulok hozzá.

– Azt hittem, hagy itt valamit, amiből kiderül, hogy nem ő tette! Vagy legalább pénzt! De hogy egy fotót hagyjon… az nem is rá vall!

– Igen, furcsa – hagyom rá. – De még nincs elveszve semmi! Megkeressük ezt a hajót, és akkor okosabbak leszünk.

– Uhugyan máhár – hüppögi. Láthatóan nem hisz nekem, amit ebben a pillanatban meg is tudok érteni.

– És most? – kérdezem, amikor ismét a kocsiban ülünk.

– Te vagy a nyomozó… de én hozzád mennék. Valószínűleg nálad van a hajón, amit keresünk.

– És én? Engem hazavisztek? Velem mi lesz? – törölgeti a szemét egy papír zsebkendővel Rebeka.

– Dehogyis! – vágom rá, és hátrafordulok, hogy találkozhasson a pillantásunk. – Te velünk jössz, hiszen csak te találhatod meg, amit keresünk!

Mindketten úgy néznek rám, mintha valami fantázianyelven beszélnék.

Rebeka csodálkozva, Noémi pedig nagy szemet mereget, amiből talán azt olvasom ki, hogy „haza mered őt vinni az otthonodba?". Bólintok.

– Igen. Velünk jössz. Úgysem tudom, mit keresünk.

Vajon mikor került oda, amit keresnünk kell? Amíg Roland aludt, és átszálltam a testébe? Vagy már korábban? Esetleg később?

Noémi majdnem ugyanoda parkolja az autót, ahonnan reggel elhoztam.

A folyó csendes, de a parton sokan mászkálnak. Néhányan rám köszönnek, mások megbámulnak. Gyorsan felkapom a napszemüvegemet, de még jobban néznek. Én afféle látványosság vagyok errefelé, olyan celeb, mint nálunk néhányan a tévében. Ez egyszerre mosolyogtat meg és tesz idegessé.

Rolandon gondolkodom, amikor felfelé caplatunk a hajóhídon. Mi a fenét akar üzenni az életmódjával? Hogy ő még ezt is megteheti? Hogy ő mindenek felett áll, csak azért, mert – ahogy ma utánaolvastam – felderített néhány gyilkosságot? Eleve, hagyják a főnökei tiktokerkedni? Hát ha én lennék a főnöke, akkor választás elé állítanám: fiam, vagy színészkedsz, vagy nyomozol, és kész.

Talán ok nélkül vagyok ennyire dühös rá, de ma túl sokat tudtam meg róla, azok után, hogy a csöppet sem pihe-puha bőrében ébredtem. Ő a tipikus kliens, akit mindig meg akartam tanítani az igazi életre.

És akkor leesik.

Hogy igen, nem véletlenül kaptam őt utolsó átváltozásomkor.

Tessék, Pam, tanítani akartál egy ilyen beképzelt, törvények felett álló hímsovinisztát, mint amilyenekkel „kicsiben találkozol Huahinen, hát most megkapod „nagyban, és kezdj vele valamit!

Na jó, de mit?

Bejutunk, Rebeka ámuldozik, milyen jó a kecó, én pedig a nappali közepén állva megpróbálom átgondolni a dolgokat. Vajon én hová tenném a pénzt, vagy bármit, amit el akarok dugni? Hol lenne a legjobb helye?

– Roland…

– Várj, Noé. Gondolkodnom kell.

Pár perccel később még mindig az előbbieken merengek, csak már csüggedten. Megnéztem egy-két helyen, egy kis szobor talpa alatt, a sütőben a konyhában, két vázában, a fehérneműs fiókban (ami egy rohadt nagy kupleráj, tele alsógatyákkal), a szennyestartóban, pfuj, szóval nincs sehol.

Mire visszaérkezem a fürdőszobából, egy ismeretlen szőke nő rendezkedik a kanapén a párnák közt, Noéminek és Rebekának magyarázva valamit.

– Bocsánat, de… – nyögöm, mire megfordul, és a nyakamba ugrik.

Na ez már sok, Fehér Roland. Még egy vadidegen nő! A szőke hajtincsek a nyakamat csiklandozzák, és ahogy hozzám simul, felfedezek a vállán egy pillangótetoválást.

– Jól vagy? – leheli az arcomba. – Kicsit szúrsz!

– Majd lelézereztetem a szőreimet, már gondoltam rá – mondom, és próbálok kibújni az öleléséből.

– Na ne szórakozz már! Fáj is, és nem pasiknak való! Na de tudtam, hogy elfelejted a vacsorát, úgyhogy jöttem érted.

Ó. Tehát a húgom érkezett.

– Még van egy kis dolgunk.

– Tényleg? Márpedig nem megyek nélküled. Megígértem anyuéknak.

– Huhh. Keresünk valamit.

– Mit?

– Nem mondhatnám meg neked… – keresem a nevét, de nem ugrik be. – Egyébként ismered Noémit és Rebekát?

– Noémit? Hülye vagy? – ütögeti meg a homlokomat. – Hát hogy a fenébe ne ismerném? Ő húz ki téged mindig a csávából, amikor Tóth megorrol rád.

– Na ja. És Rebekát?

– Az imént megismerkedtünk. Na, téged nem ütött ki tegnap a koktélom?

– Teljesen kiütötte – kotyog közbe Noémi –, most kezd magára találni. Mi volt benne?

– Tegnap szakított velem az a fasz – fordul feléjük a testvérem –, de ma azzal ébresztett a telefonom, hogy tévedés volt. Én meg idehoztam egy kis italt, és Roland, aki nem szokott inni, szerintem teljesen kész lett tőle.

– Nem szoktam inni – ismétlem meg a jó hírt. Ennél sokkal rosszabbra számítottam Rolandtól. – És te…

– Esztu – segít kedvesen mosolyogva, és tuti, hogy az állítólagos másnaposságomnak tudja be, hogy keresgéltem a nevét. – Én sem szoktam, de vannak szerelmi vészhelyzetek, amikor…

– Ó, dehogyis! – kiáltom. – A pasik le vannak szarva! – Mindenki meghökken. De folytatom. – Vagy harcolsz, vagy behódolsz, mindenki így írja le ezt a dolgot. Holott a világnak ezen már túl kellene lépnie! Feminizmus, meg mifene… ez egy párkapcsolat, benne van a nevében, hogy társas dolog, és a szex, hallod, a szex csak egy része. Azt simán meg tudod csinálni, hogy megtanulod, hogyan jó mindkettőtöknek a szex, egy kis hüvelytréning, miegyéb, de az egyáltalán nem minden!

– Mit értesz hüvelytréning alatt? – kérdi Noémi. Érdeklődve hallgatnak mindannyian.

– Hűha, ti magyar csajok nem tréningeztek gésagolyóval, kislabdákkal? – meredek rájuk.

– Hűha, te magyar pasi, igazán nem józanodtál még ki! – válaszol a húgom. – Mi a franc köze van a gésagolyónak a tartós párkapcsolathoz?

– Hát sok, igen, mert a belső izmokat meg kell erősíteni. Ott van az egész core-izomzatod, tudod…

– Ó, bakker, a bátyám Pilates-oktató lett – vihog fel a tesóm, és a végén mind a hárman nevetnek. – Nem tartasz itthon erről valami oktatóanyagot is, ha már van egy csomó CD-d, amit emberfia nem tart már?

– CD? – teszem fel mindkét kezem, mintha csak megadnám magam. Közben körülnézek, hol lehet a CD-gyűjtemény.

– Hát persze. Na, nézzük – ugrik fel, és odaszalad az egyik ablakhoz. Finoman megfogja az ablak alatti díszdobozt, majd lepattintja. Előbukkan egy CD-polc, tele a kis lemezkékkel.

Odamegyek, és egyesével elkezdem kiszedegetni a gyári albumokat. Elég szép mennyiség Nirvanából, Aerosmithből, Metallicából, szóval zenei téren mégiscsak egy faszagyerek lehetek, egy rocker. Én nem vagyok rockzeneimádó, de most elnézegetem az albumokat.

Ahogy előveszek egy Metallicát, kiesik mögüle valami.

Egy mini pendrive.

– Ó, basszus. Azonnal egy laptopra van szükségem.

Roland ujjlenyomata, vagyis jelenleg az enyém elindítja a MacBookot, és be tudom helyezni a pendrive-ot.

Megnyílik a zenelejátszó alkalmazás, vagyis nagy dolgot ne várjunk, legfeljebb egy illegálisan letöltött Metallica-koncertfelvételt.

Aztán megszólal egy hang.

A laptopból szól, és elég ahhoz, hogy Rebeka összerezzenjen.

INEZ

A taxiból élőzöm néhányat. Pár sztorit, ami huszonnégy óráig látható a követőim számára. Mivel az élőzés túlságosan spontán, és a sminkem korántsem kifogástalan, így nem rakhatok ki olyan felvételt, ami nem tűnik el az internetről. Így is van egy-két olyan kép rólam, ami már-már a vállalhatatlan kategóriába esik.

Egy örökkévalóság ez a taxiút, de egy idő után a spiri videókat kezdem összevágni. A nyugdíjas tévés haverom néha odapislog, aztán kér nekem töltőt, amikor lemerülőben a teló.

Néha kinézek az ablakon: megnyugtató érzés látni a pálmafákat, a banánfákat, a sok zöldet, a motorosokat, tuk-tukokat, mindent, ami ehhez az egzotikus tájhoz tartozik.

Nem is sejtettem, hogy ez ilyen jó lesz. Hogy ez a thaiföldi nyereményút ennyire megérint majd. Izgatott vagyok, ezerrel ver a szívem, nem is értem pontosan az okát.

A német megállítja egy-két helyen a sofőrt, vesz ezt-azt, kaját, nekem is jeges kávét, eszünk is, de mindig mondja, hosszú még az út, ne bóklásszak el.

Talán még maradhattam volna Bangkokban. Alig láttam egy-két nevezetességet.

Tudom, tudom, hogy hallgatni kell az embernek a belső hangjára, főleg, ha ilyen spirituálissá válik, mint amilyenné én alakulok.

De hát ez a belső hang szépen felborítja minden tervemet.

Egy váratlan húzással lekanyarodunk a zsúfolt autópályaszerűségről. Azért csak „szerűség", mert bárhol vissza lehet fordulni, ami meglehetősen nonszensznek tűnik, és persze az is, hogy itt bátran mehet bármilyen lassú jármű is a sávokban, akár a belsőben is.

Keresem a táblákat, de a figyelmemet jobban leköti a táj. Néhány emeletes ház, régiek, a földszintjükön éttermek, gyümölcsárusok, az úton kutyák kóborolnak. Pár ház már újonnan épült, vagy éppen most épül. Újabb kanyar, és meglátom a tengert! Igaz, csak rövid időre, de akkor is! Jó helyen vagyunk! Szuper!

Egy kis autózás mindenféle villák között, majd egy nagy pálmaliget következik, sosem láttam még ennyi pálmát egy helyen, ráadásul a tetejükön kókuszdiók ülnek, imádom!

Aztán váratlanul kinyílik egy kapu, ahová behajt a taxis. Egy nagyon szép, sárga falú villa kertkapuja nyílt ki. Nem hiszem, hogy ez a Hilton, ilyen alacsony kis épület a sok-sok színes virág között. Egy medencét rejtenek a virágok. A sofőr leállítja a motort.

A német nyugdíjas fizet neki, és amikor rám néz, és észreveszi a csodálkozást a szememben, közli:

– Megmutatjuk ezt a villát, megismerhet valakit. Nagyon nagy dobás lesz!

Hirtelen még magasabbra emelkedik a pulzusom.

Azt érzem, hogy innen mennem kell! Nem maradhatok itt, mert idegenben vagyok, egy idegen férfival.

Igaz, már öreg.

Igaz, híres.

De akkor is. Volt egy ügye a tévénél, és egyébként is…

– Ne hagyjon itt. Várjon meg – mondom a taxisnak, aki nem is érti, mit mondok neki angolul. Hogyhogy ilyen sofőrök járnak az úton?

– Jöjjön, öt perc az egész. Megismerhet két embert, és garantálom, hogy sokkal érdekesebb lesz a csatornája, mint ezekkel a Buddhákkal, amiket egész úton nézegetett! – noszogat az öreg.

Nem tudom, jól döntök-e, amikor kiszállok a kocsiból, és elindulok utána a villa felé.

Kinyitja előttem az ajtót.

Aztán jön a sötétség.

IDA

Alighogy felmegyünk a recepcióra, hogy leüljünk még egy kicsit beszélgetni, belefutok a fiamba. Zilált, izzadt, ideges.

– Mi a baj, Zsolt? – érdeklődöm.

– Te kérded? Eltűntél! Most már téged is keresnünk kell, nemcsak Vitár vendégét!

– Mondtam, hogy találkozóm van – vonok vállat, és kicsit elmosolyodom. Tudom, hogy kiborítottam.

De tudnia kell, hogy az anyja nem az a szerencsétlen szentfazék, mint akinek gondol.

– Akkor én eltávozom. Holnap is van nap – sármoskodik bele a beszélgetésünkbe Belmondo, vagyis Bernát, és mosolyog. – Úgyis egy irányba utazunk. Meg aztán a számunk is megvan. Most már az Airelóval bármikor tud hívni!

Ez valami másik SIM-kártya, valami virtuális anyja valaga, mit tudom én, hogy micsoda, de lehet vele minden olyat csinálni, mint a rendes telefonos kártyámmal otthon. Vagyis felhívhatnám akár Bernátot, ha akarom.

– Jó éjt – intek neki.

– Te ittál? Vagy mi történt? – kérdezi Zsolt, amikor Bernát már eltávolodott.

– Igen, egy sört.

– Sört? Te? Leitatott?

– Dehogyis. Én mondtam, hogy szívesen megkóstolom.

– Ó. – Látom rajta, hogy keresgéli a szavakat. – Van ez a jet lag, anyu, és lehet, hogy neked most… sokat kellene aludnod. Hogy kialudd a dolgokat.

– Na ne viccelj velem! Most vacsoráztam életem egyik legjobb ételét!

– …

– Kutyát!

– …

– Na jó, csak vicceltem. Csirke volt. Minden bizonnyal.

– A sörben is van alkohol – jelenti be. Mintha nem tudnám.

– Nem attól vagyok ilyen – mosolygok.

– Hanem?

– Hanem attól, hogy szabad lettem. Csak most éreztem meg.

Nem tudom, elmondjam-e, elmondhatom-e neki, hogy valami történt velem. Igen, Bernát-Belmondo szerint, ha hosszú útra indulsz, akkor önmagadba kirándulsz.

És ez egy nagy kirándulás nekem, pedig még csak most indultam el.

Amikor a Zsolt elment, vagy hát mondtam neki, hogy menjen, hiszen beleszeretett másba, na akkor én is megéreztem a nagy szabadságot.

Máig szégyellem magam, és nem is mondtam senkinek, mert hát hogyan is mondanám, de én bizony összeficánkoltam magam a Kéri Tibivel, akivel együtt is dolgoztunk egy időben, csak hát ő pár évvel fiatalabb volt nálam.

De, és ez tényleg szégyen, és soha el nem mondanám senkinek, én a Tibitől csak azt vártam, hogy megöleljen, megcsókoljon. És a többit, amire igyekszem nem gondolni, most meg aztán pláne, hogy vénasszony lettem.

Na hát ez az én nagy titkom, és azért is jöttem el részben, nehogy valahogy kiderüljön.

Ezért nem mentem be még a plázába sem. Csak otthon voltam a virágokkal.

Nehogy a Kéri Tibi szembejöjjön, aztán nekem végem legyen, ha elárul valahogyan. Ha megtudják az ismerősök, a szomszédok.

Teljes titokban tartott a mi őrületünk. Akkor volt egy üres szolgálati lakás, oda mentünk át párszor napközben. A munkahelyünkről. Teljes titokban.

Nehogy a Zsolt megtudja. Pedig már nem volt kisgyerek.

De aztán a klimaxra fogtam, hogy jön itt a változás ezzel a sok hőhullámmal, furcsa gondolatokkal, és kifordít önmagamból.

Aztán a Kéri Tibi elvált, és néhányszor megkörnyékezett, hogy legyek a felesége.

Én!

Elvált nőként, egy elvált férfival!

Én!

Őszerinte aki képes olyan könyveket olvasni, amiket én olvastam – hát tényleg volt némelyikben túlfűtött szerelem –, az nem agyalgat annyit a második házasság lehetőségén, hanem örül, hogy nem „titokban" kell csinálnia.

Na most én a Kéri Tibibe nem voltam szerelmes. Próbáltam, de nem tudtam beleszeretni. A Zsoltba, na belé sokáig, igen.

De a Tibi nem az én emberem volt, nem is tudtam vele beszélgetni. Ő azt mondta, minek annyit jártatni a szánkat.

De én beszélgetni akartam, mert az nagyon hiányzott.

Meg az együttlét is, azért hemperedtem össze vele, és esküszöm, nem volt rossz, egy percig sem!

Hogy megbántam-e?

Nem tudom. Azt az érzést, hogy nem vagyok egyedül, azt szerettem. Csak azt nem, hogy beszélgetni nem tudtunk.

De beértem a hempergéssel is.

Később olvastam erről valahol, hogy ez teljesen bűnös dolog, a testi örömöket választani. Hát én egy ideje már nem vagyok istenfélő ember, de azért ez megrázott.

És örülök, hogy nem tud róla senki.

Meg annak is, hogy vége lett.

– Mit jelent az, hogy szabad lettél? – kérdezi már legalább másodszor a fiam.

Megrázom magam.

Most mondjam el, hogy a mai napon, amikor beestem a vízbe azok után, hogy szinte egyedül utaztam majdnem egy teljes napig, hogy ideérjek, valahogy rám tört, hogy a világon vannak nagyobb bűnök is, mint a mi összeboronálódásunk a Kéri Tibivel?

Hogy amikor felszálltunk azzal a repülővel, és ott repültünk a felhők fölött, rájöttem, hogy milyen icike-picike pont vagyok én, és miért is mondana bárki véleményt az életemről? Hát tartozom-e bárkinek magyarázattal, hogy milyen életet élek, vagy éltem, még amikor nem voltam olyan öreg, mint az országút?

És tényleg, végigfuttattam magamban, milyen álmaim voltak. Milyen gyorsan elrepültek. Milyen gyorsan elrepült hetvenhat év!

Hát lehetek-e dühös magamra?

Kell-e adnom bárki véleményére?

Na látod, fiam.

– Elmondod, min mosolyogsz? Ennyire erős lenne a thai sör?

– Nem, dehogyis.

– Jó, de nem értek túl sokat. Szerelmes lettél ebbe a fickóba, vagy mi van?

– …

– Ó, hát a nem válasz is válasz.

– Szerintem akkor sem lenne okod véleményezni, ha igen.

– Tessék? Jól vagy? Nem akartam véleményezni, csak érdeklődöm.

– Nem szerettem bele. Hanem szabad lettem, és ez két külön dolog.

– Aha – méreget gyanakodva. – Hát jó. És akkor mire számítsunk holnap? Eltűnsz megint?

– Én szóltam, hogy ne számítsatok rám a vacsoránál.

– Hű – fúj egyet, aztán mosolyog. – Hát jól van, miért kéne mindenkinek egyformán reagálni egy hosszú utazásra.

– És még nincs vége! – mondom egy kis hallgatás után.

– Tessék? – érdeklődik, mint aki nem hall jól. Gondterhelt az arca, biztos azért is, mert az a pártfogoltja szintén megérezhette a szabadságot.

– Nincs vé-ge – bólogatok mosolyogva. – Na de felmehetünk a szobába. Holnap is lesz nap.

Már magam előtt látom, ahogy beront a szobájukba, és közli Enikővel, hogy az anyja sajnos megbolondult.

ROLAND

– Igen, láthattam a húgodat egy férfival, aki taxival jött – bólogat. – Jár erre időnként, nagyon szereti a kukoricámat. Azt mondja, nem kedveli, ha sütik a kukoricát, hanem ő a főttet eszi. És az enyém mindig puha és édes.

– Milyen nyelven beszél?

– Velem angolul.

– És láttad a testvéremmel? Ismered őt?

– Láttalak titeket párszor a Market Village-ben – mutat a bevásárlóközpont felé a hüvelykujjával. Vékony gumikesztyűben van az egyik keze, a szája előtt maszkot visel. – Csodálkoztam is, hogy minek megy el egy ilyen vénemberrel a húgod. De hát nem tudom, miféle kliensei voltak.

– Mondott valamit a testvérem?

– Semmit. Vitték a kukoricát, és kész. Mindig kapok tőle száz baht borravalót, ezért is jegyeztem meg.

– Mikor jött először?

– Hát… néhány hónapja.

– És azóta milyen gyakran?

– Egy-két hetente.

– Mikor volt itt utoljára?

– Mikor is… Hát talán egy órája…?

– Tessék?

– Igen, egy jó órája lehetett.

– Ma is itt járt?

– Igen. Persze.

– Volt vele valaki?

– Azt hiszem, volt vele egy lány.

– És adott borravalót?

– Persze. Igen.

– Megvan az a pénz?

– Várjál, minek? Mit akarsz vele?

– Figyelj, én zsaru vagyok – csúszik ki a számon, és a többi is, pedig nem akarom ezt mondani. – Gyilkossági nyomozó vagyok, szóval kell nekem az a pénz, pontosan az a bankjegy, amit adott. Kapsz helyette egy másikat – kotrok bele a táskámba. Lehúzza a maszkot a nyakára, és elkerekedett szemmel néz.

– Gyilkossági nyomozó? Azt hittem, a lánysoron dolgozol.

– Igen, ez ilyen beépülős dolog, tudod. Van egy tiszta nejlonzacskód?

– Persze.

– És egy kis csipeszed?

– Körömcsipesz?

– Inkább szemöldök.

Rendezzük a sorokat, és kivesz két ujjal a táskájából egy százast. Mondja, onnan tudja, hogy ez az, mert a borravalót mindig külön rakja. Ekkorát meg nem ad neki senki más.

Beigazítjuk a zacskóba. Elrakom, majd a lelkére kötöm, hogy maradjon ott, ahol van, és még zárás előtt beslisszanok a bevásárlóközpontba, és az alagsorban a papírárusnál veszek egy tekercs ragasztószalagot.

Leveszem a kukoricás nő ujjlenyomatát – tényleg együttműködik velem, csodálattal figyeli, amit csinálok.

Még persze fogalmam sincs, hogyan tovább, de szépen elteszem a bezacskózott papírpénzt és egy borítékban az árus ujjlenyomatát is a táskámba.

Elköszönök tőle.

– Nem tudod, hol lakik? – fordulok vissza pár lépés után. – Vagy hogy hová viszi a lányokat?

– Hová? Hát nem viheti nagyon messzire.

– Miért?

– Mert már mondta, hogy nem szereti, ha mire hazaér, kihűl.

– Vagyis környékbeli lehet?

– Fel se merült bennem, hogy ne az lenne.

– Ó. Megteszel nekem valamit?

– Persze.

– Ha a napokban jönne, akkor megjegyeznéd pontosan, hogy néz ki?

– Várjál.

– Várjak?

– Hát nekem van egy fotóm vele.

– Micsoda? – Na, kiugrik a szívem. – És ezt csak most mondod?

– Igen, van.

– Mutasd!

– Nincs rajta a telefonomon már, mert kicsi a memóriája. Fent van azon a Google Fotókon.

– Akkor lépj be!

– Nem tudom a jelszavamat. A lányom szokta csinálni.

– Akkor kérdezd meg tőle!

– Most nem megy. Osztálykirándulásra mentek, és nincs nála telefon.

Óóóóó, a francba!

A francba már!

– Hol az az osztálykirándulás?

– Ma jönnek haza.

– Ó!

– De nem tudom, mikor!

– Hívj fel és küldd át a fotót, jó?

– Mi a számod?

– Várj. Felhívlak.

Számot cserélünk, és én el sem hiszem, hogy akár már ma nálam lehet egy kép… utat találhatok a tesómhoz.

Pam testvéréhez.

És aztán mehetek vissza a saját testembe, mert ezt a menstruáló, picsogó nőt már nagyon unom.

– Hívlak! De nem adsz egy csereszázast?

– Ó, hát persze. Várj – kotrom elő neki a pénzt a tárcámból. – Ne haragudj.

– Ugyan már. Hívni foglak! Nem is tudtam, hogy ilyen fontos ember vagy! És hogy ti így be szoktatok épülni…

Nem fűlik a fogam a visszamenetelhez, de hová indulhatnék?

Ki vagyok én, hogy Pam életét teljesen megváltoztassam?

Ha kurva akar lenni, akkor legyen az.

Kicsit azért igazságtalannak érzem magam, de lehurrogom a belső vészmadaramat, ne őrjöngjön nekem. Pam visszamenne? Az anyja meg a húga miatt visszamenne a bárba, ahol dolgozik?

Hát persze, hogy visszamenne!

Így teszek én is.

És meglepő fogadtatásban van részem.

ERIC

A szöveg egy részét publikáltam már. Ez azért nagyon fontos, mert utólag nemigen nyúlhatok hozzá.

Persze ez még álnéven megy, ez az egész egy kis hangulatkeltés, vagy hogyan is nevezzem. Hogy az emberek várják majd a krimimet.

Mindenesetre én mindig az az ember voltam, aki megtörtént esetekről tudósított, és meggyőződésem, hogy alapvetően az élet sokkal kacifántosabb sztorikat produkál, mint egy-egy regény vagy film.

És itt a viselkedés is egy tanulmány.

A lányok viselkedése.

Az egyetem után, a tanítás mellett kerültem az oktatási stúdióba. Ketten béreltük a kis magánstúdiót korábbi évfolyamtársammal, ő németes volt, én földrajzot és fizikát korrepetáltam a gyerekekkel, és igen hamar ránk találtak a felnőtt esti sulisok is, akik érettségit akartak tenni. Én a nőkre specializálódtam „valahogy", tulajdonképpen szerettem volna megérteni őket. És önmagamat is, meg a velük való viszonyomat.

Talán, ha nem jönnek a kollégámhoz, Tinához riportra, és nem engem találnak ott helyette a tévések, akkor ma egy nemzetközi iskolában földrajztanár lennék, és várnám, hogy mikor megyek nyugdíjba. Vagy nem várnám.

De engem találtak ott, és be kellett érjék velem.

Akkoriban még nem volt annyira nagy érdeklődés bennem a nemzetközi ügyek iránt – mondhatom, hogy nagyjából véletlen volt az egész.

Tina eltűnése is.

Nem volt Tinával rossz a viszonyom, de abba már nem akartam beleegyezni, hogy ő dirigáljon. Egy nagy fenét! Ő osztotta be, mikor, melyikünk melyik helyiségben korrepetál, az ő arcával, nevével kellett reklámoznunk – mivel a stúdiót a nagybátyjától béreltük, fel sem merült benne, hogy én is szeretnék valamit, vagy hogy bármiben kikérje a véleményemet.

Annyira tipikus sztori, hogy ég a pofám, amikor visszagondolok rá.

Arra, hogy én voltam a csóró diák egykor, ő jött egy jómódú családból.

Nekem keményen kellett tanulnom, neki könnyedén ment minden.

Én vágytam egy kapcsolatra, ő játszott a szívekkel.

Én szerelmes voltam, neki nem voltak érzései.

Én szerettem őt, ő észre sem vette.

Aztán, pontosan ezért, meggyűlöltem őt.

Tina helyett én szerepeltem abban az adásban, és ott megéreztem a hatalmat, a képernyő hatalmát. Másnap már több tanuló jelentkezett be hozzám korrepetálásra, mint addig egy hónap alatt.

A tévés karrierem akkor indult el, amikor kongresszuson voltam Athénban, és egy ember túszul ejtette az egész hotelt, ahol laktunk. Az eset kapcsán én jelentkeztem be a legnagyobb német adón, és igen gyorsan külpolitikai szakértéssé vált a bejelentkezésem azzal, hogy a túszejtő nemzeti hátterét is elemeztem, honnan jött, mi ott a probléma, és egyáltalán, miért gond, hogy nem foglalkoznak Európában az abból az országból érkező vendégmunkásokkal, bevándorlókkal.

Ez a bejelentkezésem vitt minden pálmát.

Azonnal állást kaptam a tévében, és egy külpolitikai műsort.

Tinánál felmondhattam volna, de senki sem tudta, hogy hol van. Elment, elutazott, és többé nem tért vissza.

Persze hogyan is tért volna vissza, ha egy berlini ház alapjaiban nyugszik.

Az ismerősei ma is hazavárják.

Egyébként nem jelent nekem örömet, amit tettem. Nem jelentett akkor sem, inkább csak el akartam tüntetni Tinát pár napra, csak aztán annyira felkapott lettem, hogy végérvényesen, visszavonhatatlanul meg kellett tennem, mert ha visszatérhetett volna, akkor rögtön kinyírja a karrieremet. Ezért néhány nap fogság után sajnos el kellett vennem az életét, nem volt más megoldás. Ez van.

Alapvetően büntetés volt, amit éppen ő kapott, azok helyett a nők helyett is, akik észre sem vettek. Mint ő maga is.

A regényem főszereplője egy tanár, akit semmibe vesznek a diákjai, pedig olyan sok mindenre megtanítja őket. Mivel én földrajz szakos vagyok, a másik szakomat, a fizikát hívtam segítségül és elevenítettem föl a tudásomat a karakter felépítéséhez. Tehát van ez a fizikatanár, aki a dolgozók esti iskolájába járó nőket bünteti meg.

De nem kapják el, mert a dolgozóknak már csak különórákat ad, főállásban gyerekeket tanít, iskolaigazgató, és másrészt ünnepelt DJ. Minden hétvégén tart egy nagyon sikeres bulit valamelyik nagyvárosban. Tiszteletre méltó ember, akinek a tudását és morális hozzáállását senki sem kérdőjelezi meg.

Az egész ország tiszteli, azonban egy érettségibotrányba keveredik tudtán és akaratán kívül. Leitatják, és tőle kerülnek elő az érettségi tételek még a vizsgák előtt, ezért menesztik az iskola éléről. Azután felgyorsulnak az események.

Kiesik egy csontváz a szekrényéből – egy tanár kolléga halála, harminc évvel korábbról. Egy férfi, aki a versenytársa volt, csak hogy ne lehessen párhuzamot vonni a történetünk között. A férfi, aki hirtelen szívhalált halt, állítólag.

Na igen, az az én regényem nem arról szól, hogy ki tette.

Az kiderül a történetből viszonylag hamar, hogy ki a tettes, viszont mindvégig az indítékot keressük.

Hogy miért tette, amit tett.

Így jutunk vissza a gyerekkorába, a megalázó gyerekkorba, amikor gúnyolták a vörös haja, a csóró apja, az élhetetlen családja miatt.

Gúnyolták a férfiak, tehát amikor kirúgják, óriási hajtóvadászatot indít a férfiak ellen, és aki olvassa majd a krimimet, csak a végén jön rá az indítékra. Hogy egy gyerekkori élmény volt az oka.

A vége felé járok az írásnak, és annyit tudok biztosan a befejezésről, hogy a főhősömet nem fogják elkapni, börtönbe zárni.

A többi még titok.

És itt vannak a valóságban ezek a lányok.

Kurvák mind a ketten.

Illetve a harmadik is az, csak annyira bele van szállva önmagába, hogy nem is sejti, hogy prostituálta saját magát.

Itt laknak a villa lezárt részében, teljesen rám szorulva, és nyilván ők is sejtik, amit én tudok: amikor kész a könyvem, nekik is végük, hiszen egy perc alatt elvezetnék hozzám a rendőröket.

De most azt teszek velük, amit ők, a nők tettek velem: nem veszek tudomást arról, hogy mit szeretnének. Nem az én dolgom, hogy ők szabadulnának. Én csak nézem a félelmet a szemükben, és örülök, hogy valamelyest bosszút állhatok. Olyan nőkön, akik mindig megjátszották magukat a férfiaknak, hazug mindegyik. Még ez a magyar nő is, eljátssza a nagymenőt, miközben egy kis buta, hülye liba.

Szerintem, ha nekiülök, akár ma vagy holnap be tudom fejezni a történetemet.

A másik, a rólam szóló könyv szintén a végéhez közeledik.

Ahogy a lányok élete is.

PAM

– Miért érné ez meg nekem?

– Azért a sok pénzért. A nődért, a gyerekeidért. És azért, mert kihúztalak abból a csávából.

– Az nem csáva volt. Hülye voltam és fiatal.

– Itt van nálam a videó. Részeg voltál, lerúgtad a fejét, és másnap meghalt. Nálam a felvétel.

– Részeg voltam, de nem rúgtam akkorát. Nem értem az egészet.

– Megmentettelek, a rokonság miatt.

– Most mondja először. Most mondja ki a száján, hogy rokonok vagyunk.

– Na ne remegjen a hangod, kispajtás. Úgy vagyunk rokonok, hogy… te is tudod. Nagyanyád és anyám féltestvérek. De nagyanyádat sosem fogadta el az apja, a dédnagyapám, nem ismerte el, hogy a gyereke.

– Ez már a múlt! És ez azt is jelzi, hogy mindannyiunkban van egy kis cigány vér!

– Nem, Palikám, ez azt jelzi, hogy benned is van egy kis fehér vér, a dédnagyapám révén.

– …

– Nem akármit ajánlok.

– Nem vállalhatom fel! Nem vállalhatok fel egy gyilkosságot!

– Dehogynem. Ha nem az elsőt, akkor a másodikat. Vagy fordítva, tudod. Van felvételem, ahogy lerúgtad a fejét annak a kölyöknek. Köszönd meg a barátaidnak.

– De nem halhatott abba bele!

– Palikám, nem mindegy már neked?

– Tessék?!

– Nem mindegy, hogy valóban abba halt-e bele?

– Miről beszél?

– Arról beszélek, hogy itt van húsz misi. Eddig felmentünk, tovább nem tudok. Ezt a tíz misit te szépen berakod valami biztonságos helyre, hogy amikor majd szabadulhatsz, akármilyen kegyelemből, elnökiből, hidd el, elintézem… akkor a családodat normális helyre költöztetheted. Új életet kezdhetsz. Bármit tehetsz. De két évig ülnöd kell. Egy húszas két évért csak megéri, nem?

– …

– Ugye?

Surrog a felvétel. Attól félek, hogy vége van. De aztán újra beszélni kezd az egyik.

– Mit kell tennem? Bevalljam, hogy megöltem a feleségét?

– Hát bizony. És semmiféle utalás a dédnagypapira. Már nem is emlékszem rá – nevet fel.

– Mit vár tőlem pontosan?

– Azt várom, hogy besétálsz a rendőrségre, és bevallod, hogy megölted a feleségemet, mert gyűlölöd a gazdagokat, és nem tetszett, ahogy tette-vette magát a tévében, és nem adakozott. Ezeket elmondod.

– Jó, de az ügyön ott van a Fehér Roland. Mindenki a gatyájába szarik tőle, mert mindent felgöngyölít. Nem fél tőle?

– Nem. Beszéltem vele.

– És nem jött rá, hogy maga tette?

– Gyanakodott. De elmeséltem neki, hogy soha az életben nem tudna rám bizonyítani semmit, viszont ott van az apja, akinek az összes stiklijéről tudok, és bizony a NAV simán be tudná varrni adócsalásért. Vagy a húga, aki nem örülne, ha nyilvánosságra kerülnének a fotók és a videók, amikor eljátszotta a szép hölgyet A miniszter félrelép című magándarabjukban…

– És ezt megmondta neki?

– Megkértem, hogy szálljon le rólam. És jól meg is indokoltam.

– Tehát enyém a húszmillió?

– Ha vallomást teszel, akkor igen.

– Előbb a pénz.

– Rendben. Aztán irány a rendőrség.

– Adjon két napot. Biztonságba kell helyeznem a pénzt.

– Egy nap.

– Egy-két-egy-két nap…

– Mindössze egy. Mindjárt leszámolhatod.

Vége.

Hallgatunk.

– Ne haragudj – szólal meg a húgom. – Fiatal voltam és bohó… vagy hobó…

– Én? Dehogy haragszom. Remélem, legalább jó sokat kerestél! – felelem őszintén.

– Utálom a cinizmusodat. Szerelmes voltam, érted?

– Az baj. Az bizony baj.

– Hagyd már békén Esztut, Roland! Inkább a bizonyítékkal törődj!

– Igen, hát ezzel elmeszelhetik Kun Szilvesztert – emelem a levegőbe a mutatóujjamat. – De vajon hogyan került hozzám ez a pendrive?

– Nem emlékszel erre sem? – ingatja a fejét Noémi. – Túl sok minden esett ki a memóriádból. Szerintem folyamatosan adhat neked valaki valami gyógyszert. Meg kell nézzük a vitaminjaidat, mert holnaputánra megmérgeznek, ha ez így megy tovább.

– Figyeljetek… lehet, hogy nagyon őrült feltételezés – ugrik fel Esztu –, de szerintem a magánnyomozó havernőd lesz a megfejtés. Mindig vele intézteted a zűrös ügyeket, amikor tiltott mezsgyére lépnél.

– Ilonka! – csap a homlokára Noémi.

– Ilonka… – ismétlem meg bizonytalanul, és fogalmam sincs, ki lehet az.

– Mindig takarítónőnek álcázza magát, tudod. Jó viszonyban vagytok. Elég sok pénzt szokott kérni tőled egy-egy titkos felderítésért.

– Akkor beszélnem kell vele – bólintok.

– Ez nagyon jó, de hol a pénz, amiről a felvételen beszéltek? – kérdi Rebeka, aki eddig összetörten hallgatott.

– Azt nem tudom megmondani, de ha valami széfben, akkor a kódot sejtem – jövök rá a megoldásra. – Egy-két-egy-két. Ez lesz a kód.

– De hol, és minek a kódja? Ráadásul eléggé egyszerű kódnak tűnik.

– Hívd már fel Ilonkát! – javasolja a húgom. – Mert tudod, anyuék vacsorára várnak, és megölnek, ha nem leszünk ott időben!

– Hagyd abba, Hugi. Előbb a munka, aztán a szórakozás.

ROLAND

– Pam, téged már nagyon várnak! – szalad elém Nan, és átölel. Sőt még egy puszit is kapok tőle, úgy örül nekem.

– Mi történt?

– Velünk semmi, egyelőre. Sam elment, én pedig már vissza is jöttem. De mi van veled? Hol a ruhád?

– A fene fog tűsarkúban kóborolni ebben a szörnyű forró és rémes járdájú városban! Egyébként is megjött a mikulás.

– Tessék?

– Vérzem alul, basszus.

– Elég furcsa szavakat használsz a menzeszre!

– Elég furcsa nekem a menzesz, maradjunk ennyiben. Na, ki vagyok rúgva, vagy miért vár ez a beképzelt pöcsfej főnök?

– Igazi sztár lettél!

– Én?

– Bizony ám! – szalad ki a thai főnökünk száján. – Zseniális volt, amit ezzel a svéddel vagy dánnal csináltál! Visszajött két ismerősével, és mind téged akart. Hogy neveld meg őket!

– Tessék?

– Imádják, Pam! – vihog fel Nan, és kipattint magának egy kólát. – Én sejtettem, hogy benned van egy kis szadi hajlam, meg hát nagyon erős is vagy. Még erősebb, mint gondoltuk. Eddig ezt nem tudtam.

– Szadi hajlam?

– Hát nem? Te leszel a mazochisták bálványa! Na hajrá, rá is erősítünk! Itt piálgat bent az egyik skandináv, alig várta, hogy visszatérj – mutat a bár sötét belsejébe a főnök, oda, ahol csak pár színes izzó világít. – De át kell öltöznöd!

– Menstruálok, szóval nincs szex – közlöm. Én ugyanis oda nem adom ezeknek az embereknek, ezeknek a kanos vadidegeneknek Pam testét. Nem bizony!

– Nem is azt akarják, Pam, hanem hogy neveld meg és büntesd meg őket! – magyarázza Nan. A főnök pedig közelebb hajol hozzám:

– Megemelheted a díjazásodat, ezek mindent kifizetnek. Én is megemelem a bárpénzt, amit érted kérek.

– Tényleg?

– Igen, és ha ebbe belejössz, hát kétlem, hogy a testvéreddel még mindig arra a főiskolára akarnátok menni! Pár nap alatt megkeresed rá a pénzt, de hogy nem fogtok lelépni, azt garantálom! Ennél szuperebb pénzkereset nincs, mint hogy el kell agyabugyálnod, szex nélkül, a férfiakat! Adok neked egy pár bilincset, jó hasznát veheted. Úgyis azon gondolkoztam, kinek ajándékozzam.

– Jó, ráérek egy-két órát még, csináljuk.

Ezen nagyot hahotázik, mintha valami jó viccet mondtam volna.

Aztán megnevelek nagyon szakszerűen, egy kis bilinccsel kombinálva egy svédet, vagy dánt, vagy ki tudja, kit, mert addig is telik az idő, és várom, hogy a kukoricás nő elküldje a fotót.

INEZ

Szagok. Sötétség, világosság, aztán megint sötét.

Egy női arc. Túl nagy szemek, túl sovány arc.

Aztán egy másik. Fiatal lány. Véreres a szeme fehérje.

Szagok.

Szédülök.

Hol a mobilom?

Jesszusom, hol a mobilom?

Az egyik lány valamit mond, semmit sem értek belőle.

Sejtelmem sincs, hol vagyok, zúg és szédül a fejem, és nincs meg a mobilom!

Nélküle egy senki vagyok!

A fejemben, belül óriási zajt csapva dörömbölnek. És én sikítok mellé odabent – hangom valójában nincs, semmi sem jön ki a torkomon, csak valami fojtott hörgés, és engem semmi más nem érdekel, mint hogy egyetlen pillanat alatt a valakiből SENKI LETTEM. Egy nagy senki!

Érzékelem, hogy ellopták vagy elvesztettem a telefonomat, mert a nők tekintete nem sok jót ígér. Valami történt, itt, Thaiföldön, amiről senkinek sem tudok beszámolni, se egy posztban, se egy videóban, se egy sztoriban, semmiben! Még egy szavazást sem indíthatok arról, hogy a közönségem szerint hol vagyok és mi történt!

– Hol vagyok? – nyögöm végül angolul.

– Te most egy börtön. Dzséjl – feleli a soványabb, akinek feltehetően jobb az angolja a másikénál, de így is rám hozza a frászt.

– Börtönben?

– Kidnap.

Emberrablás?

– Beszéljetek már az ég szerelmére! Miért vagyunk itt, hogy kerültünk ide?

– Az öregember elhozott téged is. Minket is. Eljött párszor a bárba, ahol dolgoztunk.

– Az öreg…?

Lehunyom a szemem és hátrahajtom a fejem. Ó, az ég szerelmére, az öreg nagypapi! Akiben megbíztam! Egy perverz állat!

Ezt láttam meg egy pillanatra a szemében, ott a templomnál. Nem! Ez nem lehet igaz!

– És mi a terve velünk? – kérdezem, és őrülten kattog az agyam. Eleve két thai lánnyal vagyok együtt, akik bárban dolgoznak. Van az a típus, aki a kurvákra hajt.

De én…?

A kurvák pénzért árulják a testüket. Ellenben én…

Jézusom, most esik le.

Látta, ahogy videózom magam.

Neki ez is a test árulása.

Meg akarja büntetni azokat a nőket, akik a testükből élnek.

Láttam pár hasonló filmet, beteg agyú, perverz pasik ilyesmivel büntették a nőket.

De mi a terv? Mi a terv? Örökre nem tarthat fogságban embereket, nem igaz?

– Nem tudjuk. Talán majd hazautazik, és minket valaki kiszabadít – mondja a lány. – Naponta kétszer jön be. Röhög rajtunk, lehúzza a gatyáját néha, hoz valamennyi ételt és italt. És beszél hozzánk. Angolul. Nem értjük igazán. Néha németül mondja, akkor hosszabban.

– És még?

– Videózik. Néha levideóz minket. És pisztollyal fenyeget. Meg van töltve, mert egyszer már belelőtt a falba – mutat a háta mögé.

– De hát ez az ember nem lehet olyan erős – mondom, és a fejemet fogom. Lüktet, dübörög, minden szar, ahogy van. A jobb kezemmel már harmadszor ellenőrzöm a szoknyám zsebét, nincs-e benne a mobilom, de persze nincs. Olyan érzés, mintha teljesen meztelen lennék.

Az, hogy egy öregember elrabolt, két thai lánnyal együtt, jelenleg kisebb problémát okoz számomra, mint az, hogy nincs telefonom, ami az igazi külvilággal összekötne.

Történt velem valami nagy dolog, van pár ötletem, hogyan mutatnám meg másoknak, hogy az nagyot durranjon, és nincs eszköz a kezemben!

– Nincs nálatok telefon? – kérdezem csüggedten. Úgy néznek rám, mint egy igazi idiótára, és széttárják a kezüket. Hát hogy is lenne.

– Mióta vagytok itt?

Na jól van. Egyikük azt mondja, egy hónapja legalább, ő a vékonyabbik, a sápadtabb. A másik lány azt feleli, ő két hete, és próbálja számolni a napokat, de nehezen megy.

És akkor most mi lesz?

Mi lesz velem, bezárva valahová, összezárva két thai lánnyal, és senki, de tényleg senki nem tudja, hol vagyok?

Mi a francért léptem le azoktól a magyaroktól?

Most senki sem fog keresni.

Egyben bízhatok: a thai csajokat talán keresi valaki. És talán megtalálja őket, aztán engem is.

Vagy: meglógunk valahogy.

Mondjuk hárman elkapjuk és megkötözzük az öreget. Nem igaz, hogy három lány nem bír el vele, még ha fegyvere van is.

PAM

– Hát, Roland fiam, ez az ügy kemény dió.

– Persze, tudom.

Ilonka maga a meglepetés, egy öreg nénike, lila, hosszú szoknyában és piros tornacipőben, narancssárga esőkabátban, és hát eléggé meglep, amikor átölel és jól megpuszilgat.

Még inkább meghökkentő, hogy magánnyomozó, és az elbeszélések szerint sikeres. Nem kérdezősködöm, mert Noémi egyre jobban furcsállja, hogy fontos dolgok kiestek az agyamból, inkább úgy teszek, mintha képben lennék.

– És mit tudunk az ügyről? – Kénytelen vagyok virágnyelven beszélni, mert azzal sem vagyok tisztában, mivel bízhattam meg ezt a nénit.

– Az ügyről annyit tudunk, hogy én figyeltem Kunt az elmúlt héten. A takarítónőjét cseréltem le ideiglenesen. De azonkívül, hogy az az ember csupa ideg, semmit sem tudok mondani neked. Sőt, nyilván ez sem újdonság. Nem jött hozzá senki, nem folytatott olyan titkos beszélgetést telefonon előttem, hallótávolságban, ami gyanúra adhatott volna okot.

– Összefoglalva: van egy felvételünk, amely igazolja, hogy Kun pénzért rá akarja kenni a gyilkosságot egy másik emberre. Viszont a kérdés az az, hogy hol a pénz.

– Majd Pali megmondja, ha kiengedik, hiszen ártatlan! – ragyog fel Rebeka szeme.

– Az nem úgy van. Ezt a pénzt sosem láthatja viszont, ha kiderül, hogy ellentételezésért tett hamis vallomást – magyarázza Noémi. – Pénzért magára vállalt egy bűncselekményt, szóval az a pénz nem az övé. Ez korrupciós bűncselekmény, és a pénz elkobozásra kerül.

– Vagyis meg kell találnunk a pénzt, ha azt akarjuk, hogy a miénk legyen? Addig nem hozhatjuk ki Palit az előzetesből? – pislog Rebeka.

– Pontosan – bólint Noémi. Ebbe aztán végképp nem akarok beleszólni. Értem már, hogy egy nagyjából ugyanolyan korrupt országba érkeztem, mint amilyen a saját hazám, de a törvényekről lövésem sincs. Elég durva, hogy előbb a pénzt kell megkeresnünk, ha azt akarjuk, hogy Pali ne pucér seggel szabaduljon ki onnan, ahol egy olyan bűncselekményért került előzetesbe, amit részben zsarolás által, részben pénzért vállalt el más miatt.

De semmin sem csodálkozom, ismerve az otthoni rendszert, amikor a rendőröket boldog-boldogtalan lefizeti, hogy akár apró dolgokat megússzon.

– Van viszont egy-két fotóm róla meg egy fiatal nőről. Találkoztam vele, ott aludt. Amikor meglátott, gyorsan bement a fürdőszobába, aztán el is ment, de lefotóztam őket együtt – mutatja Ilonka a telefonját. Azon látszik egy csókolózó pár, a férfi jól felismerhető. És egyik képen kikukkant a fürdőből, miközben a háttérben ott áll a lány félmeztelenül a tükör előtt.

– Arcon fotózta őket? – csodálkozik Noémi.

– Igen. A seprűnyelemmel – von vállat az idős nő. A többiek nevetnek, én nagy tisztelettel nézek rá. Tudom, hogy nem füllent. Hogy honnan tudom, arról viszont elképzelésem sincs.

– Ez jó, de nem vagyunk előrébb. Valakinek mond valamit az egy-kettő-egy-kettő számkombináció? – kérdezem.

– Hogyne! – vágja rá a magánnyomozó. – Csepel belvárosának ez az irányítószáma. Nekem ez ugrik be elsőre.

– Csepel? – fordulok Rebekához. – Van ott valami, ami ismerős lehet?

– Persze! Oda jártam egészségügyi suliba. Amíg terhes nem lettem.

– És van ott ismerős? Vagy bárki, bármi, ami rejtekhelyül szolgálhat, és Pali tudhat róla?

– Hát hogyne! – ugrik fel boldogan. – Volt egy tanárom, a Söpke, na ő mindig segített rajtam!

– Akkor indulás!

– Most? A gyerekek…

– Most, vagy soha! – adja ki a jelszót Ilonka, aki egyébként nem jön velünk, de a lelkemre köti, hogy még este számoljak be mindenről. Amikor elbúcsúzom tőle, mert megérkezik érte a kollégája kocsival, megsimogatja a karomat és azt mondja: – Tartok tőle, hogy a főnöködet a vejem hamarosan lekapcsolja. De ezt nem tőlem tudod! … Na, ne vigyorogj ilyen bárgyún. Tudod jól, hogy a vejem az ügyészségnél… szóval köszi az infót, amit adtál a múltkor.

– Huhh. Hát. Na. Szívesen.

Egészen elképesztőek itt a viszonyok, ezen gondolkodom, amikor Noémi kiáll a sportkocsimmal ismét. Útra készen várjuk. A pendrive-ról a szöveget felvettük a telefonunkra Noémivel, aztán elrejtettem ismét, de most egy másik helyre.

Az elképesztő viszonyokon azt értem, hogy egy idős, takarítónőnek álcázott magánnyomozó leváltatja a nyilván korrupt és egyébként is ellenszenves ezredes főnökömet, a lehető legnagyobb titokban. Nagyon remélem, hogy ez az igazi Fehér Rolandot nem teszi majd még inkább elbizakodottá. Nekem a cím és a rang igazából semmit sem jelent, de érzékelem, hogy az igazi Roland természetén még lenne mit csiszolni.

Nem tudom, mit gondoljak erről a mostani utazásomról. Nem tudom, mi értelme van az egésznek.

De ilyeneken nem szabad gondolkodnom. Ez egy jutalom, és minél nehezebb ember az, akinek az életét élhetem valameddig, annál többet fejlődöm. Ennyi. Úgyhogy most elindulunk erre a Csepelre, és megkeressük ezt a Söpkét.

ROLAND

A légkondi nagyjából abban a csíkban tudja hűteni a szobát, ahol a lábam van, ezért összevissza forgolódom, hogy végre ne az legyen, hogy lefagyott a lábam, fölül pedig izzadok.

Éjjel ki kell mennem betétet cserélni! Kétszer is!

És persze a tabletta is kell, hogy ne görcsöljön a hasam.

Ha még egyszer valaki azt mondja, hogy egy nőnek a menstruáció csak egy kamu, annak beverem a képét, de komolyan!

Utálom ezt az egészet.

Szeretném, ha visszafordulna már ez az utazás, ha visszatérnék a korábbi életembe, és soha, de soha többé nem hallanék Thaiföldről, meg erről az elvetemült tengerparti kisvárosról, ahol magasabb az élemedett turisták száma, mint egy öregotthonban, és magasabb a harminc alatti örömlányok száma, mint bárhol a világban.

Állítólag jön a locsolós újévük, ezt este hallottam, amikor mindenkit lelocsolnak az utcán, dézsából, vízipisztollyal, vödörből… na ez hiányozna nekem. Persze ebben a klímában a jeges víz csak jót tenne velem, de a cirkuszi őrületből, köszönöm, nem kérek.

A testem nem az enyém, és az életem sem.

Nem tudom, mit tegyek, hogy mielőbb visszakapjam a sajátomat, ha visszakaphatom egyáltalán. Nem akarok örökre boldogtalan lenni ebben az együgyű életben, amit Pam és a barátnői élnek. Nem akarok beleragadni egy ilyen kisstílű, rémes életbe, itt, a huahini piac mellett egy bérlakásban, egy szobában két kolléganőmmel, és mégis jókat nevetni rajzfilmeken, kolléganőim történetein, a saját, Pamként megélt történeteimen, nem akarom ezt tovább csinálni!

Börtönbe került a lelkem és a testem is.

Szívem szerint írnék magamnak, Rolandnak egy levelet.

Lehet, hogy meg is teszem.

Mire idáig jutok, pittyen a telefonom.

Ó, egy üzenet a kukoricás nőtől!

Már nyitom is meg.

Ott mosolyog a képen egy hatvan-hetven körüli férfival. Kifotózom csak a férfi arcát, és beteszem a Google képkeresőjébe, nem nagyon bízva a szerencsében.

De micsoda őrület!

Áramlanak a találatok!

A Google szerint ez az arc egy Eric Braun nevű német külpolitika szakos tévéshez tartozik, aki a metoo-botrány első igazi német áldozata lett. Ez a pár soros kiemelésekben is benne van.

Megnyitva az első találatot, elég hosszú szöveget találok róla. Az már rögtön kiderül, hogy szereti Ázsiát, és sokat volt Thaiföldön.

Itt az emberünk!

Jelenleg az életrajzi könyvén dolgozik Ázsiában.

Ez a leírás utolsó mondata.

Megvan!

Hoppá! Új szárnyas betét, farmer, póló, edzőcipő.

És az éjszaka közepén kiosonok a telefonommal a kezemben.

És hiába van hajnali három óra, most egyenesen a kapitányságra tartok, remélve, hogy tudok valakivel normálisan beszélni.

A kereszteződésnél már jártam vagy kétszer, ott a nagy kapitánysági épület. Mint napközben, most is tele van csiripelő madarakkal a sok vezeték a zebránál, a lámpa felett.

Az éjszaka forró és párás, sötét van, csak a főút melletti lámpák világítanak. A kapitányság bejáratánál ég egy lámpa, bent a fülkében egy férfi szundikál.

– Fontos ügyben jöttem – mondom, miután kopogtatással nagy nehezen sikerül felébresztenem. – Emberrablás, úgyhogy kerítsen nekem ügyeletes nyomozót, de rögtön!

– Na nem eszik azt olyan forrón…

– Gyilkosság – teszem hozzá.

Láss csodát, két perccel később egy mogorva nyomozó íróasztala előtt ülök. Fiatal, kivörösödött szemét törölgeti egy papír zsebkendővel, közben nagyokat ásít.

Gyorsan összefoglalom neki a húgom, vagyis Pam húgának a sztoriját.

– És ezt most higgyem el? Van nálad egy százas, amin rajta az állítólagos elrabló ujjlenyomata. És?

– Vele látták a testvéremet utoljára. Ma megint ott volt az az ember.

– És most mi a szándékod, az összes farangot letartóztassuk, akikkel a húgodat látták?

Kicsit kezdem unni, hogy mindenki ilyen lekezelően beszél egy örömlánnyal.

– Figyelj – ugrom fel, és az íróasztalára könyökölök –, ha kiderül, hogy megölte a húgomat, meg még egy lányt, aki eltűnt… vagy ha még életben vannak, és mondjuk éppen ma támad kedve megölni őket… akkor te az összes thai és nemzetközi újság címlapjára kerülsz azzal, hogy elszabotáltad a nyomozást! – kiabálok. Egy kis meglepettséget látok a tekintetében.

– Szóval rólad beszélnek – mondja végül. – Ma hallottam, hogy van egy lány, aki kiabál a farangokkal, és meg is veri őket.

– Neked csak ennyi jött le az egészből? Esküszöm, Buddhára, vagy amire csak akarod, hogy a karrierednek vége lesz, ha nem veszed komolyan, amit mondok!

– Elmondanád, miért jöttél az éj közepén? Miért nem nappal?

– Hát ezért! Mert most kaptam meg a fotót! – mutatom neki a telefonon a képet, amit a kukoricás nő küldött. – És, ismétlem, ez az ember ismert alak, és bár nincs priusza, nyilván, azért bármilyen indokkal rajta lehet ütni az éjszaka közepén is! De mire megszerzed a címét ebben a tempóban, amiben te leledzel, addigra úgyis reggel lesz! Na, mozdulsz?

– Ó, a fene… Mit mondtál, hogy hívják?

Na és elkezdődik a kutatás, amiben én sokkal jobb vagyok, mint ő, mégis türelemmel ki kell várnom, hogy mire jut.

A türelem sosem volt az erősségem.

ERIC

Amire nincs bizonyíték, az meg sem történt.

Ezt én pontosan tudom. Miután bekerültem a tévébe, a szerkesztést is elkezdtem tanulgatni, nem véletlenül: akkor már maradni akartam mindenáron. A lehető legnagyobb szabadsággal, és ezt a szabadságot, úgy gondoltam, csak úgy tudom elérni, ha képes vagyok megszerkeszteni a saját megszólalásaimat, műsoraimat.

Most pedig az életemet szerkesztem.

Hogy volt-e metoo-ügyem?

Kit érdekel már, te jó ég?!

Szerintem nem volt.

Az, hogy kicsit kitapogattam a lányokon ezt-azt, nem ok arra, hogy nyugdíjazzon a tévé!

Igen, volt, akivel ennél azért tovább mentem, de az ég szerelmére, hát úgy tűnt, hogy ő is benne van! Hogy aztán azt mondta a csatorna vezetőinek, hogy nem volt más lehetősége, mert különben kirúgom a stábból és fizetés nélkül marad, amit nem tehet meg egyedülálló anyaként – jézusom, nettó hazugság! Miért rúgtam volna ki? Legfeljebb froclizom. De sajnos a stábom nem értette a humort. Az az ő bajuk. Meg az enyém.

Téved bárki, aki azt gondolja, hogy nem vagyok dühös rájuk.

Csakhogy a dühömet rajtuk már nem tudom kiélni.

Itt van három nő, akik a testükkel hívogatják a férfiakat. Kettő thai, egy európai, és ugyanaz mindegyik.

Olvastam sokat Gadhusáról, egy thai istenről, amelyik három életet adhat a kiválasztottaknak. Úgy érzem, én Gadhusa kegyeltje vagyok, és megkapom mindhárom életet, ráadásul egyszerre.

Enyhül majd a dühöm, megnyugszom, és megkapom az erőt ezektől a nőktől ahhoz, hogy újra sikeres lehessek, hogy elismerjenek, hogy nyugodtan tagadhassam a vádakat a sajtóban. Hogy megvegyék a könyveimet, és annyi életem legyen, amennyit Gadhusától kapok.

Ezért ezekkel a lányokkal végezni fogok.

Nem lesz nehéz.

Megint kapnak egy kis altatós cuccot, aztán átviszem a testüket abba a teljesen kihalt parton álló házba, amit az első lány bérelt ki, az én instrukcióim alapján, amikor még azt gondolta, hogy én leszek az ő farang férje.

Hogy minek látszik majd az egész?

Megmondom. Egy bedrogozott parti után belefulladtak a medencébe.

Ennyi.

Én pedig tiszta maradok, ahogy eddig is az voltam, csak mások akarták bemocskolni a nevemet.

Úgyhogy a mai reggelihez jár majd a nőknek egy kis midazolam hatóanyag, aminek alaposan utánaolvastam a neten, mielőtt az első lány nevére megrendeltem a kibérelt ház címére.

Ez lesz a tökéletes bűntény, annyit mondhatok.

PAM

– Rebeka! – A szemüveg mögött csillog a középkorú tanárnő szeme. Szélesre tárja az ajtót, aztán rám pillant, és valósággal hátraugrik. – Valami baj van?! Mit keres itt ez a nyomozó?

– Ő velünk van – nyugtatja a lány, és nekem eszembe jut, vajon mit szólna az igazi Roland, ha ezt látná. Mit szólna, ha tudná, hogy éppen bűnsegéd vagy mi a fene vagyok, csak azért, hogy lebuktassuk az igazi bűnöst? De ha igaz az, amit Noémi mondott, hogy ez a korrupció is kemény bűncselekmény, akkor ebben én most közreműködöm, nem?

Na és? Arra jutok, hogy mindenki a saját belátása szerint segítsen másoknak. Én úgy érzem, a gyengébb mellé kell állnom, tehát… tehát itt vagyok, és igen, Rebeka oldalán állok.

– Gyertek be – int, és kitárja az ajtót. Láthatóan nem számított ennyi emberre. A szűk előszobában ott tolongunk négyen a házigazda mellett, aki betessékel minket egy nappaliba, tiltakozásunk ellenére ropit hoz és üdítőt, leültet minket a csíkos szövettel behúzott kanapéra, becsukja az ajtót, és megáll előttünk. – Nem kell, hogy a fiam meg a férjem hallja – mondja. Tehát tudja, miért jöttünk. – Mi történt Palival? – kérdezi végül, és fehér pólójának aljával megtörölgeti a szemüvege üvegét.

– Letartóztatták – szipog Rebeka.

– De életben van?

– Hát persze! Miért ne lenne? Remélem!

– Igen, csakhogy azt mondta, hogy ha te nélküle idejössz azért, ami miatt ő keresett, akkor feltehetően vele történt szomorú esemény.

– Mondjuk meghalt? – Rebeka hangja elcsuklik. A tanárnő alig észrevehetően bólint, és tovább törölgeti a szemüvegét. Ideje közbelépnem.

– Nem halt meg, hanem előzetesben van, és ki fogják engedni. Viszont tudnunk kell, hogy hol van, biztonságban van-e a… csomag, amit Pali itt hagyott – szólok közbe.

– Igen. Igen, a csomag biztonságban van. – Határozott a hangja, és kihúzza magát, mint aki nehéz feladatot vállalt. – Pali azt kérte, ha netán, de erre kicsi az esély, eljönnél hozzám, amikor ő börtönben van, akkor ne adjam oda a csomagot, mert utánad nyúlhatnak. Nem költekezhetsz. Nem látszódhatsz. Nem vehetsz lakást, mert akkor kiderülhet, mi történt, és még nagyobb baja is lehet belőle.

– Nem fogok venni semmit – ígéri Rebeka. – Pali ki fog szabadulni hamarosan – vet rám segélykérő pillantást, értsek már egyet vele, úgyhogy hevesen bólogatok. – És akkor kell majd a pénz.

– Egy széfben van.

– Még akkor sem nyúlhattok hozzá, ha Pali kiszabadul. Egy ideig nem változtathattok az életeteken – figyelmezteti Noémi.

– Van egy ötletem! – szól közbe a húgom. – Elviszlek holnap Ausztriába, aztán ott berakjuk egy bank széfjébe. Ott nem fogja keresni senki. Akár új életet is kezdhettek majd ott.

A helyzet lassan megoldódni látszik, most már csak ki kell hoznunk Palit az előzetesből.

Támad egy ötletem.

– Szerinted össze tudsz hívni reggelre egy sajtótájékoztatót? – kérdezem Noémit.

– Hűha. A főnök nélkül?

– Az lenne a célszerű.

– Most csak abban bízhatunk, hogy holnap van valami dolga. Reggelente előfordul. És ha nem rakom rá a levélre… De mi a terved?

– Először is bemutatom a beszélgetés tartalmát a sajtónak.

– Megőrültél??

– Miért?

– Hát ezek a dolgok nem így mennek, Roland – fortyog Noémi. – Elhiszem, hogy sztárzsaru vagy, meg influenszer, de ebből iszonyú balhé kerekedhet. Itt a sorrend az lenne, hogy minimum Pali vallomást tesz, hogy hamisan vallott, mert kényszerítette Kun. És be kell hozatni Kunt, ami nem egyszerű sztori. Közben már megmutathatod a felvételt, talán. Különben elveszítheted az állásodat.

Elgondolkodom. Tulajdonképpen nem is tenne igazán rosszat Rolandnak, ha egy kicsit megleckéztetném.

De ne már. Nem tehetem. Egyébként is ez a harmadik, az utolsó utazásom, és valahol azt remélem, hogy egy kicsit szebb lesz a világ a lélekutazásaimnak köszönhetően.

– Vagyis az is előfordulhat, hogy Kun, hiába állok elő a bizonyítékkal, nem tesz vallomást, és akkor ott állunk, hogy mi lesz most?

– Roland, ne vicceskedj már. Pontosan te tudod, hogy ilyenkor mit kell tenni. Hogy kihez kell fordulnod.

– Hű. – Na most légy okos, Pam! – Mire célzol? Vagyis kire?

– Tudod jól. Niki, az újságíró kontaktod. Ilonka unokája.

– Ja! Na igen.

Úgyhogy Söpke tanárnő átadja a széfkulcsot Rebekának, aki lent, a ház előtt megbeszéli Esztuval, hogy másnap kiveszik, majd kimennek Ausztriába széfet nyitni. Noémi pedig közli, miután Rebekát kirakjuk a lakóhelyéhez közel, hogy irány Niki, vele kell egyeztetnem.

Úgy érzem, jó úton járunk.

Szerintem írnom kéne egy levelet Rolandnak, mert ha váratlanul visszacseréljük a testeinket, akkor fogalma sem lesz, hogyan tovább.

Csak előbb még az állítólagos Niki, aztán egy vacsora az állítólagos szüleimmel. Aztán, szerintem, véget is ér az utolsó küldetésem. Legalábbis bízom benne.

ROLAND

Szívem szerint mindegyiküket kirúgatnám, de én itt egy senki vagyok. Rohadt érzés megtapasztalni, hogy engem itt egy kis kurvának néznek, miközben zsebre vágom mindegyiküket tudásban, gyakorlatban, és persze ezzel a szorgalommal, amit ők mutatni tudnak, sehová sem jutnék.

Az éjszakai nyomozó kollégája valahol „terepen" van, majdnem egy óránk megy rá, mire kócos hajjal és gyűrött képpel előkerül.

Végighallgatnak, már harmadszor, és többször elmondják, hogy itt a „lányok" általában maguktól mennek el a farangokkal, mert ugye, amint tudhatom én is, ez egy szakma.

– És csak néhányan képesek fegyelmezni és kordában tartani a farangokat – céloz arra az éjszakai nyomozó, ami itt a városban már elterjedt rólam, ez a szadizmus-dolog. Eléggé elkeserítene, ha a normális életemben pletykálnának ilyesmit rólam, de, őszintén, szerintem Pamnek emelem is ezzel a renoméját. És most a húgát is megkeresem, komolyan, mi kell még, hogy végre visszakerüljek a saját testembe, a saját életembe?

– Tehát keresi a testvérét, és azt állítja, hogy ez a férfi elrabolta. Ez a férfi, aki egy ismert televíziós Németországban. Jól foglalom össze a dolgokat? – kérdezi a nyomozó, akit már hajnal óta ismerek.

– Igen, pontosan.

– A jó hírem az, hogy ez az ember valóban Thaiföldön van, ezt már tudjuk. Azonban a címét nem ismerjük, és Thaiföld elég nagy ahhoz, hogy csak úgy hipp-hopp megtaláljuk.

– De hiszen este találkozott vele a kukoricás nő! Hallgassák ki! – Inkább parancsnak hangzik, össze is néz a két nyomozó, amolyan „mit gondol ez magáról" felirat villog a homlokukon. – Pontosan tudom, hogy ez az ember rabolta el a két lányt. És ha nem cselekszik a rendőrség, továbbiak követik őket. Én pedig, bár csak egy egyszerű kurva vagyok – emelem fel a hangom –, de arra mérget vehet itt mindenki, hogy vannak befolyásos klienseim! Ha értitek, kire-mire gondolok! – blöffölök, aztán folytatom. – Ugye senki sem gondolja azt a huahini nyomozók közül, hogy értünk csak a farangok rajonganak? Ugye nem? És azt sem, hogy… esetleg valami nagy ember, hangsúlyozom: esetleg… szóval olyan nagy ember is szereti, ha fegyelmezik, aki aztán leszól, és mindenki repül innen a kapitányságról!

Na, hát ennyi kellett nekik, hogy megmozdítsák a valagukat és dolgozni kezdjenek.

Én sosem dőlnék be ilyen fenyegetésnek, de ők másmilyenek.

– Kellenének az első eltűnt nő adatai is – javaslom. – Hátha az ő nevével könnyebb elindulni. Meg kell szerezni a nevét a bárból, ahol dolgozik.

– Most már dugulj el, okostojás! – veti oda nekem a hajnali haverom, de aztán elkezdi keresni az eltűnt személyek listáján a lányt, majd amikor látja, hogy érdeklődve nézem, kiküld a folyosóra. A folyosót végre rendesen süvítve, hideget fújva hűti a légkondi.

Mivel van időm, előveszem a telefonomat, hogy megírjak egy e-mailt.

Már a műszakváltás is megvolt, amikor jönnek a hajnali nyomozó haverjaim kifelé, és egymás között beszélgetnek.

– Egy kis túlóra belefér?

– Hát, ha megfizetik…

– Ha találunk valamit, akkor elismerést kapunk. Meg egy kis pénzt. Ráadásul nem az övék lesz a dicsőség – int a fejével az ajtó felé, a nappalos váltásra célozva.

– Jól van. Mi a cím, ahol ez az eltűnt nő állítólag házat bérelt?

És akkor halkan, hogy ne halljam, de elég hangosan ahhoz, hogy egy jó fülű ember mégiscsak meghallja, válaszol a kérdésre.

– Még mindig itt vagy? – fordul felém a másik. – Ha előrébb jutunk, értesítünk. Nyugodtan haza lehet menni!

Elindulok, remélve, hogy előbb sikerül taxit fognom, mint ahogy ők beülnek a kocsijukba. De nincs szerencsém ebben a korai időpontban: alig van forgalom az utcán, a kétsávos úton, ami a tengerparthoz vezet, csak egy-két tuk-tukos csorog a beach felé. Már most a bőröm alá hatol a forróság, nem tudom, hogy képesek itt életben maradni az emberek, ez már brutális klíma.

Mialatt taxira vadászom, látom, hogy kifordul a kapitányságról egy rendőrautó, közben pedig feltűnik, hogy hatalmas, kék, üres műanyag ládák sorakoznak az üzletek portáljai előtt. Mivel még korán van és csak egy közértféle tart nyitva, így nem tudom, mire készülnek ezekkel. Aztán amikor látom, hogy valaki slaggal tölti fel az egyiket, rájövök. Na ez az a locsolkodós ünnep, arra készülnek. Micsoda barbárság! Még durvább, mint otthon a húsvéti locsolás.

A sarkon a tuk-tukosok gyülekeznek. Taxi egy szál se, így végül beszédbe bocsátkozom velük. Száz bahtért visz el az igazából nem tudom, hol lévő címre a fuvarra egy pilóta-napszemüveges, zöldre festett hajú sofőr. Beugrom, aztán közlöm, hogy sietek, mire csak ennyit mond: „Akkor kapaszkodj!".

Jártam én sportmotorral eleget, de az teljesen más élmény, mint ez, amikor nagyjából az életemért kell imádkoznom, és nemcsak a kanyarokban, hanem a sávváltásokkor, a fékezéskor, a lámpák előtt, egyszóval mindig.

A madaras kereszteződésnél térünk rá a háromsávos útra, amin már jó néhányszor átmentem, és ott is folytatódik a rodeózás. Ráadásul fordított irányú a közlekedés, mint nálunk, és a belső sávból mindkét irányba lazán vissza lehet fordulni, és úgy látom, itt nem ritka, hogy mindenféle állatot szállító járműnek nevezett tákolmányok, vagy akár motorkerékpárok hűtőgépet(!) vagy akár három-négy személyt szállítva elközlekedgessenek a belső sávban. Egész egyszerűen halálfélelmem van, ahogy kiérünk a lakott területről és felgyorsul a tempó, miközben a közlekedés előbbi résztvevői ugyanúgy cikáznak a sávok között, mint mi. Ráadásul ezerrel.

A tuk-tuk felső ponyvaborítása alól nemigen látok ki, és ezt ebben a pillanatban szerencsének is nevezhetném. Már-már szólnék a sofőrnek, hogy lassítson, amikor magától megteszi egy pálmacsoportnál, ami mögött egy bekötőút húzódik. Csak az első pár tíz méter aszfaltos, utána poros földútba torkollik.

– Lassabban – hajolok előre. – Nem szeretném, ha meghallanák, hogy jövök!

– Most akkor siessünk, vagy battyogjunk?

– Nekem mindegy, csak halkan csináljuk.

– Az a cím ott lesz – mutat az egyre közelebb kerülő tengerpartra, ahol csak egy villa áll egyedül.

– Ó. Akkor odáig már bemegyek.

– Jól van. Én félreállok itt az út elején a büfénél, hátha vissza is kell mennünk.

– Ja, de azért nem tudom…

– Mindegy, eszem valami reggelit, aztán meglátjuk – vonja meg a vállát, miután fizetek neki, aztán elszáguld, én pedig ott állok egy pálmasor mellett, egy földúton, és alig van időm arra, hogy beugorjak a fák közé és lelapuljak a földre, amikor meghallom a közeledő rendőrautót. Úgy látszik, valahol az úton megelőztük őket.

Hogy ezek miért ilyen idióták, hogy szirénázva jönnek, arról persze fogalmam sincs.

INEZ

A lányoknak azt mondtam még este, hogy együnk meg minden kaját, hogy másnap ne gyenge nőkkel találkozzon a fogvatartónk.

A reggelit is megettük, és a terv az, hogy amikor az ember bejön az esti kajával, akkor – hiába lesz nála a fegyver – én ráugrom, a másik két lány pedig lefogja.

Eddig tudunk tervezni, remélem, valamelyikünk megszerzi tőle a fegyvert, és durr. Ezt láttam a filmeken.

Csak hát ez nem egy film.

Behozza a reggelit. Fegyver van a kezében, és a másikkal csak lecsúsztatja az asztalra a tálcát. Rajta három fánk, meg egy kancsó tea, három műanyag pohárral.

Mindvégig ránk szegeződik a fegyver, ahogy elhagyja a lakrészünket.

Eszünk.

Későn jövök rá, hogy valami nagyon nem stimmel. Már azután, hogy megettük a reggeli fánkot, megittuk a kissé kesernyés teát.

A lányokat üti ki előbb.

És én tudom, hogy most ébren kell maradnom, valahogy ki kell eresztenem magamból a mérget, amitől a két lány már szinte ájultan alszik, és nekem is egyre nehezebben forog az agyam.

Ezek szerint ez az ember bevégezte a dolgát és megbüntetett minket.

Valamiért, ami érthetetlen, számomra érthetetlen, megbüntetett bennünket, három lányt, akikkel véletlenül vagy talán direkt összetalálkozott.

Valószínűleg mindannyian a testünk miatt bűnhődünk.

Pedig én csak a saját csatornáimat csinálom, semmi egyéb.

Pedig velem minden rendben van, nem árulom a testem, mint ezek a lányok, én egy sikeres influenszer vagyok, akit a fél ország keresni fog, de talán…

…talán már késő lesz.

ERIC

Nem tudom megmondani, mennyi időbe telt, mire berángattam őket a garázsban álló kocsiba, amit a tulaj azzal hagyott itt, hogy néha járassam meg. Nem vagyok eléggé őrült ahhoz, hogy Thaiföldön vezessek, de azért mindig mentem vele egy-egy kört, csak hogy érezze a törődést.

Most pedig jó szolgálatot tett, ahogy átautóztam velük Cha Am másik végébe, ebbe a bérelt villába, amit az elsőként magammal hozott thai lány intézett. Majdnem a füvön parkoltam le a kocsit, hogy minél könnyebben és lehetőleg nyom nélkül elhozzam a testüket a medencébe.

A krimim legizgalmasabb fejezete játszódik most, egyelőre bennem.

A miértre megvan a válasz.

Miért? Amiért ezt tettétek velem.

Nők, akiket szerethettem volna.

Nők, akik szerethettek volna engem.

Ehelyett elnyomtak, mint Tina, ehelyett feljelentettek, mint a stábtagok, pedig ők is úgy riszálták magukat, mint ezek a kurvák itt. Már amikor még dolgoztak.

És ehelyett ők szerepelnek a képernyőn, és ők sikeresek, mint odahaza Marian, aki átvette a műsoromat, és mint ez a tanulatlan magamutogató lány itt, ez a magyar.

Ők elviszik magukkal a szenvedéseimet.

Gadhusának felajánlom az életüket, három életet a szabadságomért és a sikeremért.

Ennyit megér, nem?

Ekkor hallom meg a szirénát.

Megfogom a két thai lány karját, és elhúzom őket a nyitott medencéig, majd visszarohanok a magyarért.

Az áldozat, amit hozok a lányokkal, amit bemutatok az isteneknek – most ez a legfontosabb.

A saját sorsomat majd később megoldom.

– Rendőrség! – kiált egy férfi a kapuból, és már lövök is rá. Fájdalmas nyögés. Újra lövök. Még szerencse, hogy megszereztem ezt a fegyvert, milyen előrelátó voltam!

Csak ezt ússzam meg, Gadhusa.

ROLAND

Lövésekre érek oda. Ó, a francba. A rendőrautó ott áll a kapunál, odakúszom, ne lássanak meg a házból, és lassan kinyitom az ajtót.

Jól tippeltem. Egy pisztoly ott maradt a kocsiban. Nem tudom eldönteni, hogy ők maguk ilyen hülyék, vagy mégiscsak én vagyok a sors kegyeltje.

Amikor eljövök, felhangzik még egy lövés, és egy kiáltás.

A kapuhoz ugrom, és látom az embert.

Ez az ember ugyanaz, mint aki szelfizett a kukoricaárussal. Csak egy pillanatra láttam az arcát, és tudom, hogy ő az.

Most háttal áll nekem, és szinte szaladva elindul a kertbe.

Követem, de visszafordul, rám szegezi a fegyverét.

Valamelyikünknek lőnie kell.

Remélem, hogy a rutin és a meglepetés ereje nekem dolgozik.

Csípős érzés az oldalamban, a tettes elesik. Indulok felé, mert sejtem, hogy a lányok valahol ott vannak. Az egyik nyomozó nyögve kúszni kezd, és valamit mutat. A ház mögé igyekszem, szúr az oldalam.

Ráteszem a kezem: csupa vér a pólóm.

A francba, Pam, az egész tested vérzik.

A medence! Két nő lóg bele a lépcsőnél, fejük éppen hogy kint, a harmadik… a harmadiknak nagyon ismerős az arca. A lépcsőn fekszik, a fejét nyaldossa a víz, ahogy a másik kettő teste mozgatja a vizet.

Megsokszorozódik az erőm, és először azt a lányt húzom ki, akinek lassan bukik bele a vízbe a feje. Ájult. Valamit kapott… valamit, amitől elkábult. Fogy az erőm, de a partra húzom. Végül a lépcsőről kihúzom a második lányt a kőre.

Ó, bazmeg!

Hát ha ezt nekem elhiszi valaki, hogy én ezzel a lánnyal már…

Aaaaa, ez a csaj Inez.

Partra húzom teljesen. A harmadik lány közben lesüllyedt. Egy pillanatra megszédülök, de aztán rájövök, hogy senkire sem számíthatok. Beugrom érte a vízbe, megragadom a haját, mert az van a legközelebb, és megpróbálok eljutni vele a medence széléig. Nem tűnik egyszerűnek, mert úgy érzem, bármelyik másodpercben elájulhatok.

PAM

– Phű – fújtat a nő. – Nem tudom, mi lesz ezzel a dologgal, de próbáljuk meg. Engem András megöl. Vagy a főnöke.

– András az ki?

– Jézusom, Roland. Hát ismered. Dolgoztatok is együtt. A férjem.

– Rendőr.

– Nem rendőr, nyomozó. Most az ügyészségieknél.

– Rolandnak adhattak valami gyógyszert, amitől kicsit lelassult a memóriája – szól közbe Noémi, aki a gyors találkozót megszervezte.

– Jó, de a főnöke…? – kérdezem. Ahhoz képest, hogy most látom először ezt az újságíró csajt, egész jól eljátszottam eddig, hogy jóban vagyunk.

– Tiszai, az ügyész. Nem tudjuk, hogy… fekete vagy fehér – tárja szét a kezét az újságíró. – Na, szóval siessünk, mert otthon a gyerek meg a férjem, és… valami bizonyíték kell nekem, anélkül nem írhatom meg ezt a cikket.

– Megmutatjuk a hangfelvétel egy részét. De kicsit meg kell szerkeszteni, mert a pénz része nem lehet hallható. Akkor Palit bevarrják korrupcióért – mondom fel a leckét.

– Jó, én nem írom meg ezt a részét, ne is mutassátok meg nekem, de ahhoz, hogy vallomásra kényszerítsétek, valami plusz kell hozzá. Fel kell vegyem tőletek azt a részt, ahol a pénzről beszél, hogy odarakhassuk. Máskülönben ez nem megy.

Így aztán Noémi összefoglalja a dolgot, lejátsszuk a felvétel végének egy részét, és én hamarosan nyugodtan várhatom, hogy másnap reggel legyen, és megtartsam a váratlanul összehívott sajtótájékoztatót.

De előbb még visszamegyünk a kapitányságra.

Amit most csinálok, azért Roland megölne.

De akkor a saját testét nyírná ki.

– Most akkor mondj el mindent az előzetesről! – kérem Noémit a kapitányság bejárata előtt.

– Oké. De tényleg el kell menned egy neurológushoz! Vagy a Zacherhez, hogy nincs-e benned valami szermaradvány, megígéred?

– Ja, persze. – Fogalmam sincs, kiről beszél. Azt viszont tudom, hogy Rolandnak semmi baja. Legalábbis remélem, hogy nincs. – Tehát?

– Harminc napig ülhet előzetesben itt a rendőrségi fogdában, egyébként büntetés-végrehajtó intézetben kell végrehajtani, és addig marad előzetesben, amíg a tárgyalást előkészítik. Egyébként Pali esetében, bár vallomást tett, mégis úgy minősítették, hogy fennáll a szökés, elrejtőzés veszélye. Szóval kihallgathatod újra, de fura dolog késő este kihallgatni valakit, és fel kell ajánlanod az ügyvédet. Egyébként pedig, ahogy mondtam már, a falnak is füle van, szóval…

– Jó. Megoldom. Viszont, tesó, megvársz kint? Vagy mi lesz?

– Naná, hogy megvárlak – mosolyog Esztu. – Ki nem hagynám a mai vacsorát otthon.

– Huhh.

Gadhusa azért rendesen feladta a labdát így harmadszorra.

Palit a kihallgatószobában várom, és arra gondolok, mi minden történt, mióta Rolandként ébredtem. Kíváncsi lennék, mi van velem otthon. Mit szúrt el ez a bolond. Szeretném látni, visszajött-e a húgom. Szeretném tudni, elszúrta-e az összes emberi kapcsolatomat Roland, megutáltatta-e már Pamet mindenkivel, aki addig kedvelte.

– Mi van, itt naponta többször kell szpícselnem? – érkezik Pali egy őr kíséretében, bilinccsel a kezén.

– Üljön le. És figyeljen.

– Jó, ne akarja azt mondani, hogy akkora nyomozó, hogy hirtelen rájött mindenre.

– Pedig de.

– Ó, hát gratulálok! Már bevallottam mindent, esetleg rám akar sózni még egy ügyet? Még egy hullát?

– Minden rendben lesz, Pali. Egy-két-egy-két, és tökéletes a biztonság.

– Tessék? – esik le az álla.

– A maga felesége…

– Élettársam.

– Oké, a gyerekei anyja nagyon hiányolja magát, és kész új életet kezdeni magával, bárhol. Ezt megmondta neki az egykori tanára is állítólag, hogy maga az igazi. Szóval ne csesszen ki vele.

– Melyik tanára?

– Nem tudom – vonok vállat és a kamerákat keresem a szememmel. – Én csak ennyit tudok. És most szépen lediktálja újra az adatait – mondom, és előveszek egy jegyzettömböt. – Kezdjük a pontos nevével.

– Ne már, mindent tudnak rólam!

– Csak mondja – nézek rá, és pislogok egy laposat, hátha megérti. Elkezdi sorolni, én pedig írok neki két sort.

– Jól írtam az anyja nevét? – kérdezem, és odatolom felé a jegyzetet. Rábámul, majd rám, és nem szól semmit. – Na, jól írtam?

– Nem. Csak simán Szücs. Rövid ü, csé.

– Oké. Így, igaz? – újra írok.

– Ja, ja.

– Szóval akkor félelem nélkül kiáll.

– Ki én.

– És vallomást tesz.

– Hát ha maga mondja, hogy nincs mitől félnem…

– Mitől lenne?

– Hát, hogy beraknak mellém egy bérgyilkost a fogdába, vagy a fene tudja…

– Na.

– Jól van.

– Csak az igazat.

– A teljes igazat?

Leírok három betűt, odamutatom.

– Persze.

– És… nem lesz belőle gondom? Nem akarnám, hogy kinyírjanak bent, vagy ilyesmi.

– Nem.

Írok még két szót, megmutatom neki, aztán zsebre vágom a jegyzeteket.

– Jó.

– Akkor reggel – mondom végül, és két telefon után befejezem mára.

Szerintem nem is lennék rossz nyomozó, és most különösen kifizetődő, hogy amúgy hiszek a csapatmunkában.

INEZ

Azt mondja a kék felsőt viselő, fiatalos thai doktornő egy csilivili szobában, hogy nincs semmi bajom, és ki fognak engedni, de készüljek arra, hogy hamarosan megrohamoz majd a sajtó.

– Pontosan mi történt? – kérdezem. – Csak arra emlékszem, hogy csupa víz voltam, aztán újra snitt…

– Jó nagy adag altatót kaptak mind a hárman, és aztán a terv az lehetett, hogy belefullassza magukat a medencébe. Szerencsére jöttek a rendőrök, de sajnos nem tudtak segíteni, mert meglőtte őket. Annyit tudok, hogy az egyik… rabtársának a nővére húzta ki magukat a vízből. Ő is lövést kapott, megoperálták, itt fekszik az intenzíven.

– És a rendőrök?

– Egyiküket a lábán találta el, a másikat a karján, már megoperálták őket, de egy másik kórházba kerültek, egy rendőrségi kórházba, Bangkokba vitte őket a helikopter.

– Egy thai lány mentett meg? – krákogok. – És még mindig kórházban vagyok?

– Igen. Kapott egy gyomormosást, mint a másik két lány is, és átaludta az éjszakát. A biztonság kedvéért még néhány órát itt tartjuk, aztán elmehet. A másik két lány már hazamehetett.

– Hol vagyok?

– Egy huahini kórházban. Az igazgatónőnk hamarosan találkozni fog önnel, mert, micsoda véletlen, ő is magyar.

– Egy magyar kórházigazgató? – suttogom.

– Igen.

– És aki megmentett… azt a lányt… meglátogathatom? Túléli?

– Az őrzőben van, nemsokára normál osztályra engedik. De lehet, hogy már ébren van.

– Mi történt vele?

– Ki kellett szedni belőle egy töltényt, nagy volt a vérvesztesége, de túléli.

– Szeretném meglátogatni.

Egy emelettel följebb megyünk, elkísér a nővér, én pedig azon tűnődöm, mekkora szerencse kellett ehhez, hogy időben érkezzenek a rendőrök. És ahhoz még nagyobb szerencse, hogy a meglőtt rendőrök helyett valaki, egy lány segítsen rajtam!

Ahogy kiszállunk a liftből, látom, hogy fény villan az ablakon, aztán észreveszem kint a szivárványt. Micsoda giccses látvány.

– Esett az eső? – kérdezem a nővért.

– Igen, esett. Ez nem is olyan nagy baj, mert holnap kezdődik a songkran, de sokan már ma locsolkodnak! Vizes ember nem lehet még vizesebb – mosolyog.

– Songkran?

– A thai újév, amit több napig szoktunk ünnepelni. Nagy locsolkodás megy ilyenkor, van, aki slaggal kapja az adagját.

– Hűha. Az elég kemény.

– De nagyon látványos!

– Hát azt meghiszem!

– Ez a szoba lesz. Bemegyek előre.

– Rendben.

A torkomban dobog a szívem. Milyen érzés lesz találkozni valakivel, aki majdnem az életét adta az életünkért?

Ilyen önzetlenséggel még sosem találkoztam.

ROLAND

Ne, ez már sok! Nem elég ez az egész őrület, ami történt, hogy egy tök másik testben ébredtem, egy teljesen idegen országban, aztán még egy gyilkossági kísérletet is lelepleztem – de kiderül, hogy az egyik sértett a volt csajom? Nem is nevezném csajomnak, mert csak egy egyéjszakás kaland volt.

Bazmeg, morgok magamban.

– Helló – suttogja, és közelebb jön hozzám. Egy kórházi egyenköpenyt visel, világoskéket, összehúzza a derekán, kincstári egyszer használatos papucsban csoszog, és óriási a mosolya. Szerintem harmincnyolc hófehér foga van. Vagy negyven. Biztos ingyen kapta a fogfehérítést.

– Helló.

– Hogy vagy? – kérdezi angolul. Hát az én angolom amúgy nem túl kimunkált, szóval így nehéz lesz.

– Jól.

– Köszönöm neked.

– Mit?

– Hogy megmentettél minket.

– Ez a dolgom – felelem. Nevet, mintha vicceset mondtam volna. Aztán megszólal, magyarul.

– Basszus, bárcsak kiszabadíthatnám a tesódat a kurvasorból!

– Tessék? – kérdezem szintén magyarul.

– Ó. Te tudsz magyarul?

– Hm – elmosolyodom, és nyögök egyet, mert eléggé szúr az oldalam. – Ezt ne mondd el senkinek, jó?

– Úristen, mik történnek itt, Thaiföldön…! – Nem tudom pontosan, hogy kérdezi, vagy kijelenti. – El sem hinném, ha nem velem történnének ezek a dolgok.

– Hát én sem.

– Meséld el, hol tanultál meg ilyen jól magyarul!

– Semmi érdekes nincs a sztorimban. Tényleg. Hidd el!

– Azt tudtad, hogy a kórházigazgató is magyar?

– Ne már.

– Hát kicsi a világ.

– De én thai vagyok – kapcsolok. – Egy thai kurva.

– Ó. – Hosszan néz a szemembe. – Olyan a pillantásod… mintha már találkoztunk volna. De biztosan csak azért érzem így, mert megmentettél. És mert tudsz magyarul.

– Lehet.

– Miért mondod magadról, hogy kurva vagy?

– Mit mondjak?

– Hát hogy… nem is tudom. De ez egy hosszú távú projekt?

– Kurvának lenni? Hát nem tudom. Valójában a fősuli a cél.

– És…?

– Gyűjtünk rá a tesómmal – osztom meg vele az információimat, majd felnyögök.

– Ennyire fáj?

– Egy kicsit. De nemsokára túl leszek rajta. Csak a lágyrészbe ment, nem roncsolt szervet. Amúgy is véget akartam vetni már annak, hogy ez a munkám. Így könnyebb lesz. – Nem tudom, mennyi ebben az igazság. Szeretném, hogy így legyen, de nem dönthetek Pam életéről. Ha jól sejtem, és persze szívből remélem, akkor csak átmenetileg élek a testében, az életében.

– Értem.

– És te…? Te mivel foglalkozol? – kérdezem.

– Én… öööö… hát tulajdonképpen semmi komollyal.

– Az mit jelent?

– Hogy még tanulok, mellette pedig videózgatok.

– Aha.

– De valami értelmesebbet akarok. Hogy ne így nézzen rám egy thai lány, ha ezt elmondom…

– …

– A némettel mi lett? Lelőtted? Meghalt?

– Úgy tudom, lelőttem. És úgy tudom, hogy nem halt meg.

– Hol tanul meg egy thai örömlány ilyen jól lőni?

– Hát… a lőtéren.

Nagyot nevet. Én próbálok nem nevetni, mert nevetés közben fáj az oldalam.

– Vicces vagy. Szerintem az igazgató bejöhetne hozzád is.

– Na még csak az hiányozna. Mondom, nem tudhatja senki, hogy beszélek magyarul.

– Akkor nekem miért mondtad el?

– Azért, mert… nem tudom. Szimpatikus voltál.

– Köszi. Igazából megmentetted az életemet. Azért is jöttem, hogy megmutatnálak az embereimnek, akik nézik minden bejelentkezésemet, de… valahogy ez most nem izgat. Nem tudom, mi történt, de ez az emberrablás-sztori egy csomó mindent megváltoztatott bennem.

– Ó, hát az szuper, nem?

– Nem tudom. Hagylak aludni.

– Talán még találkozunk.

– Talán.

Kicsit sajnálom, hogy elmegy. Jó lenne, ha még maradna, de hát én Pam vagyok, a lány, aki megmentett egy másik lányt. Illetve három másik lányt.

Inez elmegy, és tényleg nem tudom, találkozom-e vele még valaha, mármint ilyen közeli helyzetben.

Alighogy elszenderülnék, kopognak az ajtón. Mivel nem mondták, hogy felkelhetek, ezért csak thaiul kiszólok, hogy tessék.

Egy civil ruhás nyomozó lép be – messziről megismerem őket –, és egy egyenruhás rendőr. Na, kezdődik a balhé, hogy miért lőttem rá, honnan volt a fegyver és a többi.

– Helló – mondom.

Ők jó reggelt-tel köszönnek, majd megkérdezik, maradhatnak-e.

Bólintok. A „húgom" az előbb volt itt, aztán Inez. Jogos, hogy most a nyomozók következnek.

– Azért jöttünk, hogy a miniszter úr szavait tolmácsoljuk. Felterjesztette önt a legmagasabb állami kitüntetésre, és szeretné megkérni, hogy a sajtótájékoztatón, amit az állapotától függően fogunk megtartani, mondjon majd pár szót az ügyről. Az önzetlenség dicsérete jár önnek.

Hűha.

Bólogatok, és arra gondolok, milyen jót teszek én ezzel a Pammel, nem is sejti, hogy mit műveltem az ő nevében.

IDA

Az én menyemnek hirtelen visszatérni támadt kedve Huahinre, vagyis a munkája oda szólította, így aztán nem tudtam elbúcsúzni Belmondótól. Nem mintha érdekelne, de az illem azért mégis megkívánta volna.

Annyi butaságot összehordott este, a vacsoránál, hogy néha már én is elhittem, aztán vele bolondoztam.

Biztosan az a sör tette.

Csak a sör, meg a hőség, meg az, hogy egyszer…

Na de én egy öregasszony vagyok, aztán kész, néztem én már ilyesféle filmeket, csak azokon fiatalabb bájgúnárok próbálták elrabolni a gazdag vénasszonyok szívét.

Én nem vagyok gazdag, ő nem fiatal, csak bájgúnár, aztán jól eltöltöttünk egy estét, és most begurulunk a kórház autóbejárója mögött egy kis titkos bejárathoz, ott aztán felmegy Enikő, rohan, hogy átöltözzön, mert az a sok autó meg furgon, ami a kórház előtt áll, mind tévéstábot és újságírókat hozott.

– Valami emberrablás és rendőrségi siker – mondja Zsolt, és azt is, hogy az Enikőnek ott kell lennie, mert ő az orvos igazgató. Ami azt jelenti, hogy szakmai igazgató, tehát a kezelésekért meg az ellátásért felel, de hát szükség van rá, mert a főigazgató nem ismeri a napi dolgokat.

Így Enikő berobog a munkahelyére, és mi elindulunk Zsolték házához. Bérelt ház, természetesen. Mert majd haza akarnak költözni.

A két gyerek nagyon aranyos. Legalábbis nincs hiszti az úton, és hozzám simulva alszanak, egyik az egyik, másik a másik oldalamon. Egy minibuszféleséggel vagyunk, és nagyon jó hideg van itt bent. Nekem otthon eszembe sem jutott volna ilyen légkondicionáló, de most itt igazán jól jön. Na meg hát otthon is forróak a nyarak. Tönkretettük a bolygót, azt mondják. A fújós dezodorokkal, meg a műtrágyával, és a hajlakkal.

Nekem az elsőből volt, nem is kevés, de annyi sosem, mint a Zsoltnak. Műtrágya? Hát nem mondhatnám, hogy nem használtam. Most is agyon tudnám ütni a lótetűket. És a meztelencsigát! Felzabálják az epret. Próbáltam már sokféle módszert, még sört is vettem nekik, de nem jártam sikerrel. Az egyetlen, ami sikerre vezet, a só. Na jó, nem akarok a meztelencsigákra gondolni, és a bolygót is kímélném, de ha feltalálnák a csigairtót, akkor nagyobb tételt felvásárolnék belőle.

Bár… a kertem… hogy mi lesz vele idén…

– Anyám, miért vagy ilyen búskomor?

– Nem vagyok én búskomor! Csak a meztelencsigákon gondolkodtam. Hogy mivel kellene irtani őket a kertben.

– Itt nincsenek meztelencsigák.

– Jó, de az otthoni kertben vannak. Aztán jön a nyár, és a csigák…

– Értem. Te… ugye nem akarsz hazamenni a nyárra?

– Hű, hát én még nem tudom, milyen lesz itt. Én még csak azt látom, hogy szeretlek titeket, jó itt lenni, de az otthonom ott van.

– Most itt lesz egy kicsit.

– Próbálom meggyőzni magam. Csak ez a klíma… ebben felfordulok. Hát a közértig nem tudok elmenni, mert négyezer fok van!

– Majd mindent bevásárolunk. Együtt.

– Áhhh… jó. Persze.

– A gyerekeknek is jó lesz. Igaz? Na, hallod, most ébredeznek, mégis azt mondják, maradj itt velünk!

– Jó, jó, hát ha egyszer eljöttem, akkor már…

Sóhajtozom, nagyokat. Mert mi lesz így a szívemmel.

Közben érzem, hogy a szívem átmelegszik.

Ők vártak rám, itt a családom. És ha Buddha-szobrok között, meg pálmafák alatt lesz is ez az élet, talán meg kellene próbálnom, nem?

Az útról lefordulva végre egy csendes utcába jutunk.

A ház, ahol lassít a taxis, olyan, mint amiket a filmekben szoktam látni, azokban a külföldi filmekben. Fehér ház, fehér terasz, pálmafák, mindenféle trópusi bokrok, szóval filmsztárként érkezem.

Nagy sóhaj. Tényleg nem tudom, mi lesz velem. Nélkülük nem jó, de az otthonom nélkül is rossz.

Lehet, hogy sosem lesz megnyugvásom.

A vállamon ül egy csomó félelem.

Fáj a szívem.

PAM

– Szóval. Apám. – Roland apja, vagyis jelenleg az én apám, szóval mindegy is, de furcsán néz rám. – Mi az az adócsalós dolog?

– Most komolyan? Anyád előtt, egy családi vacsorán ilyesmivel kell előhozakodnod? Nem is értem, mire célzol. Ez remélhetőleg vicc. – Beleremeg az ősz szakállkezdeménye, ahogy magyaráz.

Szegény Roland. Most már értem. Apám, vagyis Roland apja, ha jól fejtettem meg eddig a dolgokat, akkor valami lakáskivitelező, és a számlázással nincs túl jó viszonyban. Az anyám, vagyis Roland anyja egy irodában dolgozik, és nagyon menőn néz ki, hát nem véletlenül lett olyan jó csaj Eszter, mint amilyen.

– Nem csal adót – néz a férjére vizslatón anyám. – Igaz? Már vége annak a korszaknak.

– Bizony, bizony – bólogat apám, és a konyhába lerakott márványköveket fürkészi a szemével. – Nincs semmiféle adócsalás.

– Na, látod – int felém anyám. – Nincs itt semmi.

– Hát az nagyon jó lenne. Mert egy bűnöző azzal próbál zsarolni, és ha erre valahogy rápattannak ott bent, és kiderülnek a dolgok, akkor az én karrieremnek lőttek.

Olyan vehemenciával magyarázok, mintha valóban a saját ügyemről lenne szó.

– De hát miért derülne ki?

– Apa, minden kiderül.

– Jól van, inkább azt mondjátok meg, milyen a marhapörkölt? Érzitek rajta, hogy én főztem…?

– Áhh. Minden csodás. De komolyan, apa, rendezd el a dolgaidat, minél előbb. Lehet, hogy holnap már késő lesz.

– Holnap?!

– Ez egy irodalmi „holnap" volt, de akár igen, lehet, hogy már holnap kiderülnek az ügyek. Jó lenne, ha mielőbb és minél szorosabban azon tartanád a szemed, ami fontos számodra.

– Ó. Jó. Na, akkor most jön a ráadás! Anyád kapott mangót és abból készített mangótortát… És most nekem van egy kis dolgom, bemegyek telefonálni a dolgozószobámba, de pár perc múlva itt vagyok!

– Persze, hogy adót csal – mondja Eszter, amikor apám hallótávolságon kívülre ér.

– Na adnék is neki olyat, hogy nyulat fog! – közli anyám a lehető legnagyobb nyugalommal az arcán.

– Hát akkor kezdheted… de biztos, hogy nem kéne hagyni, hogy elintézze? – kérdezem anyánkat.

– Jézusom, mindig mondta, kicsit gáz, hogy már rendőr is van a családban.

– Nyomozó, nem rendőr – közlöm vele. Ennyit már én is megtanultam.

– Hát most megoldja – mutat az ajtó felé. – Jól ráijesztettél.

– Nem akartam, de hát nem lehet az apám adócsaló! Nekem annyi, ha ezt valaki rábizonyítja.

– Jól van, minden rendben lesz. Rendbe fogja hozni.

Végigülök egy vacsorát három idegennel, és mégis olyan érzésem támad, mintha már ismerném őket. Milyen idill! Annak ellenére is, hogy a tesóm felé az az egyik témajavaslat, hogy meséljen az osztrák pasijáról.

– Akinek Roland jól behúzott egyik este! – nevet fel. – Valósággal szétverted a képét.

– Ééééén???

– Hát nem is én.

– Ez iszonyú.

– Berúgtál a gintől, amit vittem hozzád.

– Iszom? – kérdezem némi rémülettel a hangomban.

– Á, csak ritkán. Inkább csak velem. Néha.

– Ja, az jó.

– Mindegy, arra jutottam, hogy nem kell ez a srác.

– Ó, ez szuper! – kiáltok fel. – Játssz velük egy kicsit!

– Tényleg? Eddig nem ezt mondtad.

– Mert hülye, idióta, barom voltam, azért nem.

– Ó, hát akkor megfogadom. Elvégre nem akárki a bátyám! De most már haza kell menned, mert holnap reggel sajtótájékoztatót tartasz. Szerencsére Noémi írt, hogy le tudta venni a listáról a főnöködet, és kéri, imádkozzunk, hogy később érjen be, mint ahogy lenyomod az anyagot.

– Hát legfeljebb majd elfoglaljuk valamivel. Adunk neki egy kis munkát. – Nevetünk, én olyan álmos vagyok, hogy a mangótortával a számban fogok elaludni.

PAM

– Azért hívtuk össze ezt a sajtótájékoztatót, mert alapos a gyanúnk… gyanúm, hogy nem a tegnap megnevezett férfi az elkövetője a Kun Szilveszterné elleni gyilkosságnak – kezdem. A teremben vágni lehet a csendet. Még a szúnyog zümmögését is hallanánk. – Alapos a gyanúnk… gyanúm, hogy a gyilkosságot a férj, Kun Szilveszter követte el.

Óriási hangzavar, egymás szavába vágva kérdeznek.

De én folytatom.

– Jelenleg a kollégáim megérkeztek a letartóztatási paranccsal a gyanúsítotthoz, én pedig rendelkezem egy hangfelvétellel, ami a férj bűnösségét bizonyítja, illetve ma vallomást tesz a korábbi gyanúsított, hogy mivel vette rá őt a… az illető, hogy maga ellen valljon. A felvételt meghallgathatják mindjárt. Ennyit mondhatok önöknek.

Add, sorsom, hogy ne trappoljon be a főnök. Elvileg fodrásznál van, pedig nincs sok vágnivaló a fején. Noémi mondta, hogy egy fél órám biztosan van, de én nem szeretném kivárni, amíg megérkezik. Nem beszélve arról, hogy nem érzem magam képesnek arra, hogy keresztkérdésekre válaszoljak. Az újságírók biztos feltennének egy csomó olyan kérdést, amire nem tudom, nem tudhatom a választ, és ezzel lejárathatnám Rolandot.

Most, most lejátssza.

– Mit kell tennem? Bevalljam, hogy megöltem a feleségét?

– Hát bizony. És semmiféle utalás a dédnagypapira. Már nem is emlékszem rá – nevet fel.

– Mit vár tőlem pontosan?

– Azt várom, hogy besétálsz a rendőrségre, és bevallod, hogy megölted a feleségemet, mert gyűlölöd a gazdagokat, és nem tetszett, ahogy tette-vette magát a tévében, és nem adakozott. Ezeket elmondod.

– Jó, de az ügyön ott van a Fehér Roland. Mindenki a gatyájába szarik tőle, mert mindent felgöngyölít. Nem fél tőle?

– Nem. Beszéltem vele.

– És nem jött rá, hogy maga tette?

– Gyanakodott. De elmeséltem neki, hogy soha az életben nem tudna rám bizonyítani semmit.

Óriási felzúdulás, hirtelen mindenkinek támad több ezer kérdése, de én csak odahajolok a mikrofonhoz:

– Jelenleg ennyit mutathattunk, többet nem. Kérdésekre sem tudok válaszolni. Köszönöm, hogy eljöttek.

Fogom magam, és kisétálok a teremből.

És, bízom benne, eljött az idő, hogy az életemből is. Vagyis Roland életéből.

Leszivárgok a büfé mellett, ahol Noémi elkap.

– Szuper voltál! Hová mész?

– Szerintem most már minden rendben lesz. Kialszom magam, mert az elmúlt napokban alig aludtam.

– Ha keres a főnök…

– Akkor mutasd meg neki azt a Niki-féle cikket, ami ezekben a percekben jön ki. Részletesen leírva a beszélgetés Kun és Pali között, persze a pénzről szóló részt nem mutattam meg neki. Ott lesz mellette a most hallott részlet is, bárki meghallgathatja.

– Jó ember vagy, Roland.

– …

– Azt hittem, a karriered miatt felnyomod mindkettőjüket. Gondolj bele, micsoda nagy fogás lett volna! A korrumpált cigány, aki bevállal az államtitkár helyett egy gyilkosságot húszmillióért! Sokkal nagyobbat szólt volna. Örülök, hogy a normális utat választottad.

– Nem nézted ki belőlem?

– Hát nem tudom. Elég vonalas tudsz lenni… meg hát a siker nagyon fontos számodra. Tényleg, nem is posztoltál mostanában! Se TikTok, se Facebook? Mi lesz így?

– Á, mit tudom én. Kialszom magam.

Ad az arcomra egy puszit, megjegyzi, hogy nagyon szúrok, elgondolkozom rajta, hogy elvigyem-e Roland arcát egy végleges szőrtelenítésre, de aztán lemondok a nemes bosszúról. Talán… talán nem igaz, amit Noémi mondott. Csak nem igaz az, hogy Roland feldobta volna Palit! A gyerekeivel, a lánnyal együtt, aki szereti Palit…! Na nem.

A tesóm, illetve Roland húga ma Ausztriában van Rebekával, abban is bízom, hogy nem jön össze újra a megvert sráccal. De hát nekem mindegy is.

Nem tudom, van-e még itt dolgom.

Szerintem nincsen.

Elmegyek aludni, és remélem, hogy a harmadik, utolsó testcserés utazásom hamarosan véget ér, és a saját testemben találom magam.

INEZ

– Nem veszíthetjük el egymást! – Szinte könyörgök ennek a lánynak, aki megmentette az életemet, és frissen operálva fekszik a kórházi ágyon. Már korábban itt jártam nála, de most megint, mert nem hagyott nyugodni az egész. Nem hagyott nyugodni, hogy tud magyarul, hogy megmentette az életemet, hogy itt fekszik, és legalább harmadrészben miattam kapott egy golyót az oldalába. – Mindenképpen tartsuk a kapcsolatot! Ugye megadod az e-mail címedet, telefonszámodat?

– Miért, hogy blogolhass velem? – kérdezi nem kevés iróniával. Vagy csak én érzem annak?

– Ne viccelj! Nem!

– Te mondtad, hogy videózol.

– De azt nem mondtam, hogy blogom is van!

– Nincs?

– Jézusom. De, van.

– TikTok? Facebook? YouTube?

– És Instagram – bólintok. Hát simán átlát rajtam. Egy magyarul beszélő thai lány! Hirtelen eszembe jut valami. – Neked az apád magyar, igaz?

– …

– Csak mert ilyen jól beszélsz magyarul.

– Lehet.

– Ó, igen, ezért érzem úgy, hogy belém látsz.

– …

– Zavarlak? Hagyjalak pihenni?

– Nem. Minden oké.

– Szóval, hogy csináljak valami értelmeset, igaz?

– Én semmi ilyet nem mondtam.

– De én érzem! Hogy többet is várhatnék magamtól! Nem azt, hogy egy nyomozóval versengek, hogy melyikünk viszi el az év influenszere díjat! Ne is mondd, milyen kínos ez az egész – rázom meg a fejem. – Olyan, mintha évekkel ezelőtt történt volna. Le akartam győzni.

– És? – Mintha érdekelné a téma.

– És elhatároztam, hogy ágyba viszem, hogy befolyásoljam, kiismerjem, és manipuláljam őt is és a közönséget.

– Micsoda?!

– Na, már jó, hogy nem kéred ki magadnak! Azért itt, Thaiföldön is lát egyet s mást az ember, ha kinyitja a szemét. – Szándékosan nem említem a foglalkozásukat, például.

– És mi történt?

– Majdnem belesétált a csapdámba. Az a helyzet, hogy egy kicsit elgyengültem, mert szimpatikusnak találtam végül. És nem a terv szerint mentek a dolgok.

– Beleszerettél?

– Na, az hiányozna! Csak arra gondoltam, hogy végül is… végül is egyedül vagyok, miért is ne lehetne egy férfi mellettem. Érted…

– Értem. És?

– És és és… nem tudtam megszívatni, pedig felvettem videóra, ahogy meztelen seggel átbotorkál a szobán, az alsógatyáját pörgetve a kezén. Na ne, ne vörösödj már bele, mi van ebben olyan, amit egy thai lány ne hallhatna?

– Mi a terved a felvétellel?

– Most már nem sok. Nem tudom. Akkor fel akartam tenni a netre.

– De hát tudta volna, hogy te voltál.

– És? Gondolod, hogy elmondja a nyilvánosságnak, hogy gyerekek, amúgy ez az Ineznél történt, mert vele dugtam?

– …

– Inkább letagadta volna, hogy ő van a filmen, de ezzel lőttek volna a hitelességének, érted. És akkor nem kaphatta volna meg ő a díjat. Vagyis nem kaphatná ő meg.

– Ó. Elég… aljas húzás, nem igaz?

– Jó, ne védd azt a pasit, nem is ismered! Vagy igen?

– Hogy ismerném?

– Jó, szóval nem tettem meg, és nem is szándékozom, részben mert már nem érdekel a díj. Részben meg nem akarok kiszúrni senkivel. Elég volt nekem ez az élmény…

– Tele lesz veled a magyar sajtó. Ha megneszelik a sztoridat, te leszel a címlapok királylánya.

– Hát lehet. De valamit ki kell találnom. Valami mást. Ebből ki lehet öregedni.

– …

– Meggyőződésem, hogy a fagyi visszanyalt.

– Tessék?

– Jó, ezt nem ismerheted, ezt a mondást. De tudod, kitaláltam, hogy lesz egy tematikám, hogy ne legyek lejárt lemez azzal, hogy amúgy semmi különöset nem mutatok be, csak sminket, kaját, ilyesmit. És akkor beugrott, hogy spirituális vonalra állok. Így is jöttem el ide. De én nem vagyok egy spirituális ember, legalábbis nem vagyok hiszékeny, és semmilyen vallásos irányba nem tudsz fordítani. Azonban mégis eljátszottam ezt. És a fagyi visszanyalt, érted? Megkaptam a karmámtól, ami nekem járt.

– …

– Ha te nem jössz, akkor cseszhetem. Úgyhogy hálás vagyok neked.

– Hát… szívesen.

– Szóval megadhatnád a címedet, számodat. Örökre hálás akarok lenni neked.

Úgy megyek ki a szobából, mintha lefújtak volna rólam egy négy-öt kilót. Könnyű a testem, és könnyebb a lelkem is.

Nem akarom elveszíteni Pamet, a megmentőmet.

ROLAND

Nagyjából ötezerszer csörög a mobilom, mire képes vagyok magamhoz térni. A szokásos ellenőrzés: szuper. Megvan a dákó.

Nyúlok a telefonért, és most ugrik be: baszki, én még az este Pam testében voltam, és ezer helyen véreztem. Most meg dákó, meg… körülnézek.

A hajón vagyok. Megtapogatom a fejem. Borostás az arcom, rövid a hajam. Beszagolok a hónom alá. Szerencsére szőrös, és van egy jellegzetes odőrje.

Hála az égnek. Hála az égnek!

Visszatértem!

Úristen, jézusom!

A fülemre rakom a telefont.

– Itt vagy? Szólj már bele!

– Noé?

– Ja, ja, kit vártál?

– Nem tudom. Mizujs? Kicsit még aludtam volna. Nehéz napokon vagyok túl.

– Hát azt tudom. Esetleg beszélhetnél többes számban. És nézd meg a sajtódat. Tele van veled az internet.

– Hogyhogy?

– Hát Kun Szilveszter letartóztatása miatt. Elég jól elkaptad a tökét.

– Én… Ó! Szuper! Ja. Jól elő volt készítve.

– Hát, amennyire tudtam, előkészítettem. És Roland…

– Igen!

– Tiszai, a főügyész azonnali hatállyal felmentette a főnököt.

– Tóthot?

– Bizony ám, a Varacskost! Szépen fényesre nyalta a főnök Kun seggét. Most aztán ihatja a levét. De tudod, Roland, annyira ügyesen intézted ezt a sajtótájékoztatót, a kihallgatásokat, és igazán büszke vagyok rád azért, amit tegnap mondtam is. Hogy olyan finoman bántál ezzel a Palival, és hagytad a pénzt… És hogy Nikivel az az újságcikk, meg a bejátszás… Hát komolyan!

Most meg kellene kérdeznem, milyen bejátszás, mi történt a sajtótájékoztatón, a kihallgatásokon, de egyelőre inkább a dicsfényben sütkérezem. Régi mániám volt, hogy Kun a felesége gyilkosa. Kíváncsi lennék, hogy derítettem ki… és ez a Pam…? Hát most ő egy thai kurva, vagy sikeres nyomozó? Bárkiből lehet bármi?

Lehet, hogy a thaioknak van igazuk? Vagy csak én jöttem rá valami nagy dologra: bárki lehetsz, bármi lehetsz?

Na jó, ez a spiri dolog nem az én terepem.

Mekkora mázli, hogy nem menstruálok. Nem tudom, Pam mit fog szólni, hogy szétlövettem az oldalát.

De hát úgysem tehet semmit, remélem, gyorsan begyógyul.

Egyszer talán majd meglátogatom.

Vagy inkább maradok a seggemen.

– Na, indulj be, ez a te napod, hallod! Főleg, hogy még apádat is rá tudtad venni, hogy fejezze be az adócsalást!

– Azt a kurva. – Ennyire vagyok képes. Mit művelt Pam? A családomban is rendet tett? Hihetetlen.

– Jól van, sietek.

Felugrom az ágyból, és kimegyek a fürdőszobába. A zuhany alatt állva egy új tusfürdőre leszek figyelmes. Kibontom, és valami vaníliás-kókuszos cucc zúdul a kezembe. Fintorgok.

De azért, ha már kinyomtam, magamra kenem.

Pam itt hagyta, hogy ne felejtsem el életem nagy kirándulását. És nagy leckéjét.

De most már újra Fehér Roland vagyok, visszakaptam az életemet, és lehet, hogy bizonyos dolgokat másként fogok csinálni. Lehet, hogy nem, de az biztos, hogy máshogy nézek az életemre. És most beugrik a magas sarkú szandálom képe, meg a skandináv pasik, nem beszélve a menzeszről: a nőkre is máshogy nézek majd. Másképp, na. Nem gondoltam, hogy ilyesmikkel fogok foglalkozni, de minden elismerésem nekik. Még Ineznek is, aki nagyon vicces, hogy lefilmezett, és át akart verni. Tényleg.

Legyen az övé az a kurva díj!

Én kiszálltam.

PAM

Ez mi a csuda? Mi történt velem? Hasogat, szúr az oldalam, száraz a szám. Kinyitom a szemem. Mi a fene…? Egy kórházi szoba?

Kanül a karomban?

Jézusom.

– Felébredtél? – hallom az ismerős hangot.

– Ó! – Majdnem felugrom az ágyból a húgom hangjára.

– Hát megkerültél!

– Sosem fogom elfelejteni, hogyan mentetted meg mindhármunk életét.

– Ó. Na, most mesélj el szépen mindent…

Visszatértem a testembe, köszönöm, Gadhusa. Remélem, mindenki változik egy kicsit, akivel kapcsolatba kerültem.

És köszönöm, hogy ennyi mindent kaptam tőled.

De most már vége.

– Gyorsan meg kell gyógyulnod, tesó, mert már songkran van. A játszótérnél ágyúból lövik vízzel az embereket! – lelkendezik a húgom, miután befejezi a beszámolóját.

Imádom a songkrant.

Az az én ünnepem.

És most egy kicsit imádom Rolandot is, aki rácáfolt arra a balfék képre, amim nekem volt róla.

Köszönöm.

KÉT HÓNAPPAL KÉSŐBB

IDA

– Hogy érted, hogy menjünk nyaralni?

– Menjünk el egy szigetre! Csak el tudsz szakadni a családodtól egy hétre.

– Igen, de hetvenhat éves vagyok, itt a hőség, ráadásul még zuhék is vannak, ráadásul a szívem is beteg…

– De hát megmondta a kardiológus, hogy semmi baja a szívednek.

– Te most szórakozol velem? – kérdezem.

– Igen. Nem.

– Ez egy barátság.

– Igen. És ki mondta, hogy barátok nem mehetnek el együtt egy kis városnézésre vagy szigettúrára?

– Jézusom, hetvenhat vagyok! Már az öregek otthonában lenne a helyem!

– …

– És neked is!

– …

– Na jó, Bernát. Nézzük meg. Induljunk el. Aztán legfeljebb, ha rendetlenkedik a szívem, visszafordulunk. Na, mit nevetsz? Jól van, ne örülj ennyire, itt a klíma elviselhetetlen, a szívem is összevissza ver, és… na jó, nem mondom tovább, mert…

ROLAND

Amit csak megkaphatok, azt megkaptam.

Nem is érdemelek ennyit.

Kitüntetés, díjak. Ezredesi rang. A kapitányság vezetője.

Jó, jó, vágytam rájuk, de most újraolvasom a levelet. Már nem először.

Kedves Roland,

ugye tudod, hogy ki ír neked a saját e-mail címedről? Igen, én Pam-Roland vagyok. Csak azt akarom mondani, hogy szerintem nagyon szuper az életed, és ne rontsd el! Nem vagy te olyan nagy seggfej, mint amilyennek hisznek téged az ismerőseid! Mutasd meg nekik az igazi Rolandot!

És vegyél egy normális borotvát, mert ettől mindig vérzik az arcod!

Szeretettel,

Pam

Ő többet tud rólam, mint bárki. Sokat tud rólam, többet, mint én magam.

Néha elgondolkozom rajta, vegyek-e egy repjegyet Bangkokba, és megkeressem-e Pamet.

Talán megteszem.

Egyelőre azért csesztetem a telefonomat, mert Inezt szeretném felhívni.

Bocsánatot kérni, meg hát imponál is, hogy milyen bevállalós lett volna velem kapcsolatban. Most már biztos nyugodt, hogy megnyerte azt a díjat, ami engem egyébként sosem érdekelt.

Felhívtam volna már egy párszor.

De mindig inamba száll a bátorságom.

Talán majd most.

Igen.

FÉL ÉVVEL KÉSŐBB

PAM

Nagy napra ébredek. Vége a vizsgaidőszakomnak, egy kis lazulás jön. A húgommal együtt. Anyához leugrunk, bár a tesómnak van egy fiúja, és azt mondta, lehet, hogy vele megy Koh Changra.

Mindegy, itt egy hét szünet, az élet szép, minden tárgyból átmentem a vizsgán!

Mennyi interjú, meg elismerések tömkelege, hihetetlen, mindezt azért, amit Roland tett a lányokért. Azt a német férfit, Ericet egy bangkoki börtönben tartják fogva, hát nem adok arra sok esélyt, hogy valaha is kijöjjön onnan.

Szerintem leállt a légkondi, meg kell nézetni, nagyon meleg van.

Lassan nyitom ki a szemem.

Mi a fene…?!

Hol vagyok? Hol a bangkoki kis lakás? Hol az ablakom? Mi ez a sátorszerűség?

Anyám!

Felugrom az ágyban.

Fekete a lábam, a karom… a bőröm.

Megfogom a hajam.

Göndör, kemény, olyan dús, hogy kétszer akkora a hajkoronám, mint a fejem.

Bugyiban vagyok, a mellem szabadon van, nem is merek ránézni.

Mi a jó ég? Hát csak háromszor lehet utazni, vagy nem?

Felállok, és a bambuszsátor közepén álló asztalhoz merészkedem. Elhaladok egy kiságy mellett, amiben két kisgyerek szuszog.

Úristen.

Most esik le a tantusz, ahogy ránézek az asztalon egy kézzel írt füzet címlapjára.

A felirat: Afrikai törzsek és egy női törzsfőnök – harc a hatalomért és a túlélésért, írta: Zwagi Barona, leendő törzsfőnök

Na neee!

Arról volt szó, hogy csak három. A három az három.

És ha jól számolom, ez a negyedik.

Most harcolnom kell azért, hogy női törzsfőnök legyek Afrikában.

Köszi, Gadhusa, köszi, istenek.

De azért majd megmutatom az afrikai nőknek, hogy nincs lehetetlen.