CLAIRE NORTH

Harry August
csodálatos élete

ATHENAEUM
2015

Ezt most neked írom.
Az ellenségemnek.
A barátomnak.
Te már tudod, biztos, hogy tudod.
Vesztettél.

1. fejezet

A második kataklizma a tizenegyedik életemben, 1996-ban kezdődött. A szokásos módon haldokoltam: jó meleg, morfiumos ködben, amelybe a kislány úgy hasított bele, mintha jégkocka szánkázott volna végig a gerincemen.

Ő hétéves volt, én hetvennyolc. Ő hosszú lófarokban viselte egyenes szálú, szőke haját, nekem pedig galambősz volt a hajam, már ami maradt belőle. Rajtam kórházi köntös volt, amelyet arra terveztek, hogy sterilen megalázzon, rajta pedig világoskék iskolai egyenruha és nemezsapka. Lábát lógázva gubbasztott az ágyam szélén, és merőn a szemembe nézett. A mellkasomba dugaszolt szívmonitort vizsgálgatta, majd miután konstatálta, hogy kihúztam a riasztót, kitapintotta a pulzusomat, és megszólalt:

– Kis híján lekéstem magát, dr. August.

Németül, berlini kiejtéssel beszélt hozzám, de a világ bármely nyelvén szalonképesen tudott volna megszólalni. Megvakarta hátul a bal lábát, amely a kinti eső hatására viszketni kezdett a fehér térdzokni alatt. Vakarózás közben így folytatta:

– Küldenem kell egy üzenetet vissza, a múltba. Már amennyiben az idő itt fontosnak mondható. Szóval kapóra jön, hogy ön éppen haldoklik, mert így megkérhetem, hogy adja át az üzenetemet az eredeti Klubjainak, úgy, ahogy nekem is átadták.

Próbáltam megszólalni, de összeakadtak a nyelvemen a szavak, így nem mondtam semmit.

– Közeleg a világvége – mondta a kislány. – Az üzenetet az ezer évvel előttünk járó generációk indították útjára, attól kezdve száll gyerekről felnőttre, az időben visszafelé haladva. Közeleg a világvége, és nem tehetünk ellene semmit. Úgyhogy most magán a sor.

Rádöbbentem, hogy egyedül thai nyelven jönnek ki a torkomon összefüggő szavak, és a szám egyetlen szót tud formálni: miért?

És ez a szó, hadd tegyem sietve hozzá, nem arra vonatkozott, hogy miért ér véget a világ.

Hanem arra, hogy miért számít ez.

A kislány elmosolyodott. Nem kellett kimondanom, mire gondolok, anélkül is értette. Közelebb hajolt és a fülembe súgta:

– Közeleg a világvége, hiszen mindig közelegnie kell. De most kezd felgyorsulni.

Ez volt a vég kezdete.

2. fejezet

Kezdjük az elején.

A Klub, a kataklizma, a tizenegyedik életem, meg az azt követő halálesetek – egyik sem békés körülmények között zajlott –, mind-mind jelentéktelen apróságnak tűnnek, a kirobbanó, majd ellankadó erőszak felvillanásainak, ok nélküli megtorlásnak, amíg meg nem értjük, hol kezdődött ez az egész.

A nevem Harry August.

Apám Rory Edmond Hulne, anyám Elizabeth Leadmill – igaz, már jócskán benne jártam a harmadik életemben, amikor minderről tudomást szereztem.

Nem tudom, mondhatom-e, hogy apám megerőszakolta anyámat, vagy sem. A törvény erői nehézségekbe ütköznének, ha ítélkezniük kellene az ügyben: lehet, hogy egy okos ember könnyen el tudná téríteni az esküdtszéket egyik vagy másik irányba. Úgy értesültem, hogy anyám nem sikítozott, nem állt ellen, sőt, még csak nemet sem mondott, amikor apám a fogantatásom éjszakáján közeledett hozzá a konyhában, és a szenvedély huszonöt dicstelen percében – már amennyiben a féltékenység és a tomboló düh is szenvedélynek minősül a maga nemében –, a konyhalányt eszközként használva bosszút állt hűtlen feleségén. Ilyen értelemben tehát anyámat nem kényszerítették, ugyanakkor, úgy vélem, védhető álláspont, hogy húsz év körüli lányként, aki apám házában élt és dolgozott, és apám pénzétől, valamint a család jóindulatától függött a jövője, nem volt esélye ellenállni: a helyzete bírt akkora kényszerítő erővel, mint egy torkához nyomott késpenge.

Mire anyám terhessége kezdett láthatóvá válni, apám visszatért Franciaországba, ahol egészen az első világháború végéig aktív frontszolgálatot teljesített, mint a Skót Gárdaezred meglehetősen középszerű őrnagya – márpedig egy olyan fegyveres konfliktusban, ahol olykor egyetlen nap leforgása alatt teljes ezredek semmisültek meg, a középszerűség fölöttébb irigylésre méltó tulajdonság volt. Így aztán apai nagyanyámra, Constance Hulne-ra maradt a feladat, hogy 1918 őszén ajánlólevél nélkül száműzze anyámat a házából. A férfi, aki később a fogadott apám lett, és aki bármely vérrokonomnál igazabb apám volt, a póniszekerén vitte el anyámat a helyi piacra, majd otthagyta pár shillinggel a tárcájában, meg azzal a javaslattal, hogy próbáljon segítséget kérni más, bajba jutott hölgyektől. Végül egy Alistair nevű rokon, aki csupán nyolcadrészben osztozott anyám genetikai állományán, de a gazdagsága bőséges kárpótlást jelentett a családi kötelék gyengeségéért, munkát adott anyámnak edinburgh-i papírgyárában. Amikor azonban anyám kiterebélyesedett, és egyre kevésbé volt alkalmas a feladata elvégzésére, egy kisfőnök, akit vagy három fok választott el a ranglétrán a tényleges döntéshozótól, szép csöndben kiakolbólította. Anyám kétségbeesésében írt a biológiai apámnak, de a levél agyafúrt nagyanyám kezébe került, aki megsemmisítette, mielőtt apám elolvashatta volna anyám esdeklő szavait. Így aztán anyám 1918 szilveszterén az utolsó pennyjeiből jegyet váltott az edinburgh-i Waverley pályaudvaron a Newcastle-ba tartó vonatra, és Berwick-upon-Tweedtől jó tízmérföldnyire északra vajúdni kezdett.

Világra jöttömnek, amelyre az állomás női mosdójában került sor, csupán két ember volt tanúja: egy Douglas Crannich nevű szakszervezeti aktivista meg a felesége, Prudence. Úgy értesültem, hogy az állomásfőnök az ajtó előtt őrködött, nehogy betévedjen egy ártatlan, mit sem sejtő nő. A háta mögött összekulcsolt keze meg a hóval koronázott, szemébe húzott sapkája, én legalábbis mindig úgy képzeltem, jó adag sunyi rosszindulatról árulkodott. Orvos ezen kései órán, eme jeles ünnepnapon nem volt a kórházban, a felcser pedig csak több mint három óra múlva ért oda. Jócskán elkésett: a padlón már kezdett alvadni a vér, és Prudence Crannich karjában ott voltam én. Anyám pedig meghalt. Elhunytának körülményeit illetően csak Douglas elbeszélésére támaszkodhatom, de azt hiszem, elvérzett. A sírján ez áll: „Lisa, megh. 1919. január 1. – Vezessék el az angyalok a fényre!” Amikor ugyanis a temetkezési vállalkozó megkérdezte, mi legyen a sírkövön, Mrs. Crannich rádöbbent, hogy nem tudja anyám teljes nevét.

Némi vitát váltott ki, hogy mi legyen velem, a hirtelen árvaságra jutott gyerekkel. Azt hiszem, Mrs. Crannichet igencsak gyötörte a kísértés, hogy megtartson magának, de az anyagiak és a gyakorlatias szempontok ez ellen szóltak, ahogy Douglas Crannich határozott, szó szerinti törvényértelmezése, no meg a tisztességről vallott, sokkal személyesebb jellegű nézetei is. Kijelentette, hogy a gyereknek van egy apja, és annak az apának joga van a gyerekéhez. Ennek, persze, pusztán elméleti jelentősége lett volna, ha anyám nem hordja magánál leendő fogadott apám, Patrick August címét, feltehetően abból a megfontolásból, hogy a segítségével talán sikerül találkoznia biológiai apámmal, Rory Hulne-nal. Utánajártak, hogy lehet-e az apám ez a Patrick nevű ember, és a felvetésre igencsak felbolydult a falu, mivel Patrick már régóta gyermektelen házasságban élt fogadott anyámmal, Harriet Augusttal, márpedig a skót–angol határvidéken fekvő faluban, ahol még az 1970-es években is tabutémának számított a koton, egy meddő frigy mindig heves viták tárgyát képezte. Az eset annyira sokkolta a falu népét, hogy igen hamar eljutott a híre a kastélyba, Hulne Hallba is, amely nagyanyám, Constance, két nagynéném, Victoria és Alexandra, unokatestvérem, Clement, valamint apám boldogtalan felesége, Lydia lakhelyéül szolgált. Úgy vélem, nagyanyám egyből gyanította, kinek a fia lehetek, és a születésem körülményeit is sejtette, de nem volt hajlandó felelősséget vállalni értem. Végül Alexandra, a fiatalabbik nagynéném volt az, aki a rokonaiból hiányzó lélekjelenlétről és együttérzésről tett tanúságot. Miután felfogta, hogy halott anyám kilétének tisztázása után hamar a családjukra terelődne a gyanú, a következő ajánlattal kereste meg Patrick és Harriet Augustot: ha örökbe fogadják a gyermeket, és sajátjukként nevelik, a Hulne család tanúskodása mellett aláírt hivatalos papírok elcsendesítik a törvénytelen viszonyról szóló pletykákat – hiszen senkinek sincs a környéken akkora tekintélye, mint Hulne Hall lakóinak –, és ő, Alexandra személyesen gondoskodik róla, hogy a fáradalmaikért, illetve a gyermek ellátására havi juttatást kapjanak. Miután pedig a gyermek felnő, arra is gondja lesz, hogy megfelelő kilátásokkal vágjon neki az életnek – persze, nem mértéktelen jólét lesz az osztályrésze, de nem is a balkézről való fattyak szánalomra méltó helyzete.

Patrick és Harriet némi tanakodás után elfogadta az ajánlatot. Az ő gyermekükként, Harry August néven nőttem fel, és csak a második életemben kezdtem kapiskálni, honnan jöttem, és mi vagyok.

3. fejezet

Azt mondják, a magunkfajtáknál, akik ciklusokban éljük az életünket, három fázis különböztethető meg: az elutasítás, a feltárás és az elfogadás.

Ezek a kategóriák eléggé sikamlósak, és a tág értelmű szavak mögött meghúzódva számos különböző jelentésréteg rejlik bennük. Az elutasítás például többféle közhelyes reakcióra tagolható, úgymint: öngyilkosság, csüggedés, őrület, hisztéria, izoláció, önpusztítás. Jómagam, ahogy szinte minden kálacsakra, első életeim során átéltem e reakciók nagy részét, és az emlékük még most is ott lappang bennem, mint a hasfalamba ékelődött vírus.

Elmondhatom, hogy az elfogadásba való átmenet az én esetemben, nem túl meglepő módon, nehéznek bizonyult.

Az első élet, amit leéltem, átlagos volt. Ahogy minden fiatal férfit, engem is behívtak frontszolgálatra, és abszolút középszerű gyalogos katonaként vettem részt a második világháborúban. A harci cselekményekhez tehát csekély mértékben járultam hozzá, és a fegyveres konfliktus utáni életem sem adott okot arra, hogy jelentékenyebbnek érezzem magam. A háború után ugyanis visszatértem Hulne House-ba, hogy átvegyem az addig Patrick August által betöltött pozíciót, és a birtok gondnoka legyek. Fogadott apámhoz hasonlóan engem is arra neveltek, hogy szeressem a földet: a szagát eső után, meg azt a hirtelen támadt zsongást, amely betölti a levegőt, amikor a rekettye mintha az égre szórná sárgálló virágait. És ha netán úgy éreztem, hogy el vagyok zárva a társadalom többi tagjától, az csak olyasféle hiányérzet volt, amilyet a testvérre vágyó egykék élnek át: a magány puszta ideája, amelyet nem támaszt alá, nem tesz valódivá a megfelelő élettapasztalat.

Amikor Patrick meghalt, hivatalosan is rám szállt az állása, igaz, addigra a Hulne család vagyona pazarlás és tunyaság folytán szinte semmivé lett. A birtokot 1964-ben megvásárolta a műemlékvédő szervezet, a National Trust, és vele engem is, így hátralevő éveimben turistákat kalauzoltam a házat körülvevő, burjánzó növényzettel benőtt, mocsaras területen, miközben a kastély falai a szemem láttára süppedtek bele szép lassan a tocsogós, fekete sárba.

1989-ben, a berlini fal leomlásakor haltam meg magányosan egy newcastle-i kórházban. Állami nyugdíjból élő, gyermektelen, elvált férfi voltam, aki még a halálos ágyán is a rég elhunyt Patrick és Harriet August fiának hitte magát, és akit végül az a gyilkos kór vitt el, amely később még jó néhány életemnek vetett véget: a myeloma multiplex, azaz csontvelődaganat, amely addig terjeszkedik a szervezetben, amíg az végül megszűnik működni.

Természetes, hogy az újbóli megszületésem (amelyre pontosan ugyanott került sor, ahol az egész elkezdődött: a Berwick-upon-Tweed-i vasútállomás női mosdójában, 1919. január 1-én, a már leélt életem összes emlékével felvértezve) meglehetősen közhelyes módon őrületet gerjesztett bennem. Amikor gyermektestembe visszaköltözött az ereje teljében lévő felnőtt tudat, először összezavarodtam, majd gyötrődtem, aztán kétségbeestem, aztán kiabáltam, aztán sikítottam, majd végül, hétéves koromban, a boldogtalanok Szent Margitról elnevezett menhelyén helyeztek el, és én őszintén hittem, hogy oda tartozom. Fogságom hatodik hónapjában sikerült levetnem magam a harmadik emeletről.

Ma már tisztában vagyok vele, hogy háromemeletnyi magasság sokszor kevés a gyors és viszonylag fájdalommentes halálhoz, amelyet az adott körülmények megkívánnak, és könnyen előfordulhatott volna, hogy az alsó testtájaimon minden csont ripityára törik, de a tudatom ép marad. De szerencsére a fejemre estem, és már vége is volt.

4. fejezet

Van egy bizonyos pillanat, amikor a mocsár életre kel. Bárcsak te is láthatnád! De úgy alakult, hogy valahányszor közös sétát tettünk a környező tájakon, mindig elmulasztottuk azt a néhány felbecsülhetetlen értékű, megvilágosodást hozó órát. Minden alkalommal vagy az idelent meglapuló kövek palaszürke színét öltötte az égbolt, vagy szúrós, porbarna szőnyeggé változtatta a földet az aszály, egyszer pedig úgy havazott, hogy nem lehetett kinyitni a konyhaajtót, és az ablakon kellett kimásznom, hogy menekülési útvonalat vágjak a lapáttal. Az egyik túránkon pedig, ha jól emlékszem 1949-ben, öt napig esett egyfolytában. Soha nem láttad a mocsarat az eső utáni órákban, amikor lilás-sárgás színben játszik, és dús, termékeny feketeföld szagát árasztja.

A következtetésed, amelyet barátságunk korai szakaszában levontál, miszerint a számos életem során magamra szedett elbizakodottságom és modorosságaim dacára Anglia északi részén születtem, abszolút helyénvaló volt, és fogadott apám, Patrick August, soha nem hagyta, hogy erről megfeledkezzek. Ő volt a Hulne-uradalom egyetlen gondnoka, mióta az eszét tudta, miként az apja, meg annak az apja is, egészen 1834-ig visszamenőleg, amikor az újonnan meggazdagodott Hulne család megvásárolta a területet, hogy kialakítsák a maguk tökéletes, felső osztálybeli rangjukhoz méltó álombirtokot. Fákat ültettek, utat építettek a mocsáron át, és merően fölösleges, nevetséges tornyokat, boltíveket emeltek, amelyeket, mire én megszülettem, a moh lepett be, és az enyészet martalékává váltak: nem volt kedvükre való a birtokot körülvevő mocskos bozót kőfogazata és ragacsos földínye. A család korábbi, energikusabb generációi birkát tartottak, vagy talán közelebb járok a valósághoz, ha azt mondom, hogy a birkák tartották el magukat a kőfalak alatti tágas területeken, de a huszadik század nem bánt kesztyűs kézzel a Hulne család vagyonával, és a birtok, bár még az övék volt, gondozatlanul, vadul burjánzott. Tökéletesen megfelelt egy kisfiúnak, hogy kedvére szaladgálhasson, amíg a szülei a napi munkájukat végzik. De furcsamód most, hogy újraéltem gyerekkoromat, azon vettem észre magam, hogy már sokkal kevésbé vagyok kalandvágyó. A gödröket, amelyekbe első életemben vígan beleugráltam, meg a sziklákat, amelyekre fölmásztam, a mostani idősebb, konzervatívabb észjárásommal egyszeriben veszélyforrásként érzékeltem, és úgy viseltem magamon gyermektestemet, mint az öregasszony a szellemileg megrendült barátnőjétől kapott, falatnyi bikinit.

Miután a próbálkozásom, hogy öngyilkosság útján vessek véget ciklikusan ismétlődő életemnek, oly látványosan kudarcba fulladt, elhatároztam, hogy a harmadik életemben inkább a roppant távolinak tűnő válaszokat fogom keresni. Úgy vélem, némi könnyebbséget jelent számunkra, hogy az emlékeink csak lassanként jönnek vissza, miközben a gyerekkor ösvényét tapossuk, ilyenformán a halálugrásom is úgy idéződött fel bennem, mintha szép lassan, kíméletesen hatalmasodna el rajtam a megfázás. Így nem hatott a meglepetés erejével, inkább csak elfogadtam, hogy ez történt, és nem hozott semmi eredményt.

Az első életemet, ha nem is haladt semmilyen kitüntetett irányba, egyfajta boldogság lengte be, már amennyiben a tudatlanság ártatlanságot jelent, a magány pedig a gondoskodásról való leválást. Az új életemet azonban, mindazok tudatában, ami előzőleg történt, nem élhettem ugyanígy. És nem is csupán arról volt szó, hogy tudomással bírok az eljövendő eseményekről, hanem arról is, hogy másként fogom föl az engem körülvevő igazságokat, amelyeket első életemben, amikor köztük nőttem fel, nem tartottam hazugságnak. Most, hogy újra kisfiú lettem, és – legalábbis átmenetileg – felnőttképességeim teljes birtokában voltam, átláttam az igazságokon, amelyeket oly sokszor játszanak el a gyerek előtt abban a hiszemben, hogy úgysem érti őket. Azt hiszem, fogadott szüleim idővel megszerettek – anyám sokkal hamarabb, mint apám –, de Patrick August soha nem tekintett saját vérének, amíg a felesége meg nem halt.

A jelenség megérne egy orvosi tanulmányt, de tény, hogy fogadott anyám soha nem ugyanazon a napon hal meg. A halála oka – hacsak nem játszanak közre drasztikusan külső tényezők – mindig ugyanaz: a hatodik születésnapom környékén köhögni kezd, és a hetedik születésnapomon már vért köhög fel. A szüleimnek nem futja orvosi kezelésre, de Alexandra nénikém végül állja a költségeket, így anyám eljut a newcastle-i kórházba, ahol tüdőrákot diagnosztizálnak nála. (Azt hiszem, nem kissejtes carcinomáról van szó, amely nagyrészt a bal tüdőre korlátozódik. Különösen azért szomorú ez, mert a betegség anyám diagnózisa után úgy negyven évvel már kezelhetővé válik, de a tudomány akkori állását messze túlhaladja.) Anyámnak dohányt és ópiumkivonatot írnak fel, majd 1927-ben gyorsan utoléri a halál. Miután elmegy, apám hallgatásba burkolózik, és nyakába veszi a hegyeket: néha napokig nem kerül elő. Én ügyesen ellátom magam, sőt, most már készülök is anyám halálára, és felhalmozok némi élelmiszertartalékot, hogy átvészeljem apám hosszú távolléteit. Amikor hazajön, továbbra is szótlan és megközelíthetetlen. Nem dühíti fel, ha a gyermeki énem nyaggatja, de csak azért, mert az égvilágon semmi reakciót nem vált ki belőle. Első életemben még nem értettem a gyászát és annak megnyilvánulását, mert magam is a segítségre szoruló, de az apjától azt meg nem kapó gyerek vak szótlanságával gyászoltam. A második életemben a menhely falai közt éldegéltem, amikor anyám meghalt, és túlságosan lefoglalt a saját őrületem ahhoz, hogy feldolgozzam elvesztését, a harmadikban viszont úgy közelgett a halála, mint a lassan mozgó vonat a sínre kötözött ember felé: elkerülhetetlenül, megállíthatatlanul, a sötét éjszakában már messziről világítva. Így számomra az, ahogy a képzeletem előrevetítette anyám halálát, rosszabb volt, mint amikor valóban bekövetkezett. Tudtam, mi fog történni, és amikor elérkezett a pillanat, valahogy megkönnyebbülésemre szolgált, hiszen véget vetett a várakozásnak, és ilyenformán kisebb horderejű esemény volt.

Ezenkívül a harmadik életemben anyám küszöbön álló halála valamiféle elfoglaltsággal is ellátott: igencsak foglalkoztatott ugyanis az esetleges megelőzésének, vagy legalábbis a megnyugtató kezelésének gondolata. Mivel a saját helyzetemre nem volt magyarázatom, leszámítva talán azt, hogy valami ószövetségi isten átka sújt, őszintén úgy éreztem, hogy jótékony cselekedetek révén, vagy ha megpróbálom befolyásolni életem főbb eseményeit, talán kitörhetek a halál-születés-halál körforgásból, amely a jelek szerint osztályrészem lett. És mivel tudomásom szerint nem követtem el megváltásra szoruló bűnöket, és az életemben nem akadt komoly esemény, amit vissza kellene csinálnom, első keresztes hadjáratom kézenfekvő módon fogadott anyám, Harriet ápolására irányult, erre összpontosult ötéves (de a kilencvenhéthez igencsak közel járó) elmém teljes kapacitása.

Anyám körüli szolgálataim arra is ürügyül szolgáltak, hogy megmeneküljek az iskola unalmától. Gondolataiba merült apám észre sem vette, mit csinálok, így aztán tanulás helyett anyámat ápoltam, és minden addiginál többet tudtam meg arról, hogy miként élt apám távollétében. Azt hiszem, elmondhatjuk, hogy felnőttként ismerhettem meg egy asszonyt, akihez addig csak gyerekként volt szerencsém egy rövid időre. És most, felnőttként kezdtem gyanítani, hogy nem az apám fia vagyok.

A Hulne család testületileg kivonult fogadott anyám temetésére, miután a harmadik életemben is jobblétre szenderült. Apám nem sokat szólt, én pedig ott álltam mellette hétévesen, a nálam három évvel idősebb unokatestvérem, Clement Hulne fekete nadrágjában és zakójában. Clement az előző életemben folyton terrorizálni próbált, ha eszébe jutott, hogy a világon vagyok. Nagyanyám, Constance Hulne a botja elefántfejet formázó, elefántcsontból kifaragott fogantyújára támaszkodva szólt néhány szót Harriet hűségéről, erejéről és hátrahagyott családjáról. Alexandra Hulne azt mondta, hogy most bátornak kell lennem, Victoria Hulne pedig lehajolt és kétoldalt megcsípte az arcomat, mire én furcsa, gyerekes késztetést éreztem arra, hogy beleharapjak a fizimiskámon erőszakot tevő, fekete kesztyűs kézbe. Rory Hulne nem mondott semmit, csak merőn nézett. Már akkor is megbámult, amikor először álltam ott a kölcsönruhámban anyám temetésén, de akkor annyira emésztett az elmondhatatlan, kifejezhetetlen bánat, hogy nem fogtam fel, miért néz olyan merőn. Most viszont találkozott a tekintetünk, és először láttam meg a szemében a magam tükörképét, azt, hogy mi lesz belőlem.

Mivel nem ismertél életem minden szakaszában, hadd meséljek róluk.

Születésemkor már-már vörös a hajam, de idővel kifakul, és némi jóindulattal gesztenyebarnának is mondható, bár őszintén szólva inkább sárgásvörös. A hajszínemet az igazi anyám családjától örököltem, ahogy a jó fogazatra és a távollátásra való genetikai hajlamomat is. Kicsi gyerek vagyok, az átlagnál valamivel alacsonyabb, és vézna is, bár ez utóbbit legalább annyira köszönhetem a szegényes étrendnek, mint az örökletes hajlamnak. Tizenegy évesen kezdek rohamosan nőni, és ez egészen tizenöt éves koromig tart, amikor szerencsés módon sikerül kisfiús arcú tizennyolc évesnek kiadnom magam, és ezzel átugranom a férfivá válásig hátralevő három unalmas évet.

Fiatalemberként fogadott apámat, Patricket idéző, meglehetősen bozontos szakállam van, amely nem illik hozzám, és ápolatlansága folytán sokszor málnabokorban bujkáló, egy kupacra hajigált érzékszervek halmazára emlékeztetek. A nagy felismerés hatására borotválkozni kezdtem, és közszemlére tettem a valódi apám arcát. Egyforma a palaszürke szemünk, az apró fülünk, a kissé göndörödő hajunk és az orrunk is, amely azon túl, hogy hajlamos az öregkori csontbetegségre, alighanem a legkevésbé kívánatos genetikai örökségem. Nem arról van szó, hogy különösebben nagy lenne, mert nem az, viszont tagadhatatlanul fitos, olyannyira, hogy a manókirálynak sem állna rosszul, és ott, ahol szöget kellene bezárnia az arcommal, inkább beleolvad a bőrömbe, mintha agyagból lenne, és nem csontból. Az emberek udvariasan nem tesznek rá megjegyzést, de többször előfordult, hogy takarosabb vérvonalból származó, őszinte csecsemők már a puszta látványától sírva fakadtak. Öregségemre megőszülök, és úgy érzem, hogy ez egyik pillanatról a másikra, villanásszerűen történik meg. A stressz a szokottnál korábban is előidézheti ezt a változást, amely ellen nincs sem orvosi, sem pszichológiai gyógymód. Ötvenegy éves koromban már szemüveg kell az olvasáshoz, és ami még csüggesztőbb, az ötvenes éveim a divat szempontjából igen silány 1970-es évekre esnek, és én, ahogy szinte mindenki, visszatérek az ifjúkoromban megszokott divatirányzathoz: illedelmes, visszafogott, antik stílusú szemüveget választok. Ha e mögé bújtatom az egymáshoz túl közel ülő szemeimet, megszólalásig hasonlítok egy korosodó professzorra a fürdőszobai tükörben. Mire fogadott anyámat, Harrietet harmadszor is eltemettük, már csaknem száz évem volt arra, hogy megismerkedjek ezzel az arccal: Rory Edmond Hulne arcával. Ez az arc bámult rám annak a nőnek a koporsója fölött, aki nem lehetett az anyám.

5. fejezet

A második világháború kitörésekor a korom alapján még sorozható vagyok, az első életeimben valahogy mégis megúszom a harcmezők drámai pillanatait, amelyekről később, az 1980-as évek kényelmes páholyában olvasok majd. A legelső életemben önszántamból vonultam be, mert őszintén hittem az akkori idők három nagy téveszméjében: hogy rövid háború lesz, hogy honvédő háború lesz, és hogy a részvétel fejleszteni fogja a képességeimet. Négy nappal maradtam le a Franciaországba induló hajókról, és mélységes csalódásként éltem meg, hogy engem nem evakuáltak Dunkerque-ből, amely akkoriban egy diadalmas vereség helyszínének tűnt. Az első háborús évem a kiképzési gyakorlatok végtelen sorából állt: először a tengerparton vártuk a soha be nem következő inváziót, majd a skót hegyekben gyakorlatoztunk, mert a kormány játszadozni kezdett a megtorlás gondolatával. Olyan alaposan kiképeztek minket Norvégia megszállására, hogy amikor végül megszületett a döntés, amelynek értelmében mindez hiábavaló volt, az egységemet alkalmatlanná nyilvánították a sivatagi hadviselésre, és mégsem indították útnak a földközi-tengeri hadszíntérre. Visszatartottak minket, hogy átképezzenek vagy kitaláljanak számunkra valami más hasznos elfoglaltságot. Ilyen értelemben, azt hiszem, valóra váltottam egyik fő ambíciómat, mert miután a jelek szerint senki sem akart hadra fogni minket, jobb híján olvasni és tanulni kezdtem. Volt az egységünknél egy felcser, aki lelkiismereti okokból megtagadta a fegyveres szolgálatot, és Engels műveiben, valamint Wilfred Owen költészetében lelt rá lelkiismerete szavára. Ezt az illetőt mindenki, magamat is beleértve, nyámnyila ficsúrnak tartotta, mígnem egy szép napon odaállt az őrmester elé, aki túlságosan is élvezte a hatalmát, és mindannyiunk füle hallatára annak nevezte, ami volt: nyáladzó, perverz, szadista kölyöknek. A felcsert Valkeithnek hívták, és a kirohanásáért a háromnapi elzárás mellé az egész alakulat tiszteletét is kivívta. A műveltsége, amely miatt korábban gúnyt űztek vele, most büszkeség tárgyává vált, és bár továbbra is nyámnyila ficsúrnak volt bélyegezve, immár a mi nyámnyila ficsúrunk volt, akinek köszönhetően elsajátítottam a tudomány, a filozófia és a romantikus költészet bizonyos rejtelmeit, bár ezt akkor a világért sem vallottam volna be. Valkeith három perc ötven másodperccel azután halt meg, hogy kitettük a lábunkat Normandia partjaira: szabályosan kibelezte egy srapnel. Ő volt aznap az egységünk egyetlen halottja, mivel messze voltunk a harci cselekményektől, és az ágyút, amely a végzetes lövést leadta, két perc múlva kilőtték.

Első életemben három embert öltem meg. Méghozzá egyszerre, mert együtt voltak: egy észak-franciaországi faluból visszavonuló harckocsiban ültek. Nekünk azt mondták, hogy a falut már felszabadították, így ellenállásra nem kell számítani, de a tank mégis ott volt: a pékség és a templom között gubbasztott, mint a dinnyeszeletre rátelepedő bögöly. Végtelen nyugalmunkban észre sem vettük, amíg lendületes mozdulattal felénk nem fordította a csövét, amely olyan volt, mint a sárban dagonyázó krokodil kidülledt szeme, és útjára nem indította a lövedéket, amely két társunkkal ott helyben végzett, az ifjú Tommy Kenah pedig három nap múlva lehelte ki a lelkét a kórházban. A mozdulataimra ugyanolyan kristálytisztán emlékszem, mint minden másra, íme: a földre ejtettem puskámat, levettem hátamról a málhazsákomat, és folyamatosan, teli torokból ordítva rohantam az út közepén a barátaimat legyilkoló tank felé. A sisakomat nem szíjaztam be, és úgy tíz méterrel a tank előtt le is pottyant a fejemről. Hallottam, hogy a szörnyeteg gyomrában mozgolódás támad a közeledtemre, és a páncélzat nyílásain át láttam is az izgő-mozgó arcokat: megpróbálták felém fordítani a löveget vagy a géppuskákat, de én már célba értem. A lövegcső tűzforró volt, fél méterről is az arcomba csapott a melege. Bedobtam egy gránátot az elülső ablaknyíláson. Bentről kiáltozás hallatszott, meg a földön kotorászó kezek-lábak dobogása, de a szűk térben csak rontottak a helyzetükön. A mozdulataimra emlékszem, de a gondolataimra nem. Később a századosunk elmondta, hogy a tank minden bizonnyal eltévedt, hiszen a többiek balra fordultak, ők pedig jobbra. Ezért ölték meg három társunkat, és fizettek érte az életükkel. Kaptam egy medált, amelyet 1961-ben eladtam, mert kellett a pénz az új bojlerre, és nagy megkönnyebbülésemre szolgált, hogy már nincs nálam.

Ilyen volt tehát az első háborúm. A másodikra nem jelentkeztem önként: tudtam, hogy alighanem úgyis hamarosan behívnak, ezért úgy döntöttem, megpróbálom az első életemben elsajátított tudományomat latba vetve túlélni a dolgot. A harmadik életemben a Királyi Légierő földi szerelője lettem, és amikor megszólaltak a szirénák, mindenki másnál gyorsabban szedtem a lábam az óvóhely felé, majd amikor Hitler bombázni kezdte Londont, tudtam, hogy lassan megnyugodhatok. Jó helyem volt a háború első éveiben: aki meghalt, az szinte mindig fönt, a levegőben halt meg, ahol nem láttam, így nem is kellett gondolnom rá. A pilóták nemigen érintkeztek velünk, fülig olajos „földi egerekkel,” így könnyen abba a tudatba ringathattam magam, hogy nekem csak a repülőgéppel kell törődnöm, az azt vezető ember pedig csak egy alkatrész a sok közül, amellyel néha meg kell birkózni. Aztán jöttek az amerikaiak, és bombázni kezdtük Németországot, és megint sokan meghaltak a levegőben, de nekem csak az odaveszett gépeiket kellett siratnom; viszont egyre többen jöttek vissza srapnellel átlőve, és a gép padlójára száradt vérfoltokban halványan ki lehetett venni a csetlő-botló lábak nyomait. Sokat törtem a fejem, hogy a jövőre vonatkozó tudásom birtokában mit csinálhatnák másként, de arra jutottam, hogy semmit. Tudtam, hogy a szövetségesek győzni fognak, de mivel akkor még nem tanulmányoztam tudományos alapossággal a második világháborút, a tudásom pusztán személyes jellegű volt: a saját élményeimre szorítkozott, nem tartalmazott másokkal megosztható információt. Csak annyit tehettem, hogy figyelmeztetek egy Valkeith nevű, Skóciában állomásozó embert, hogy a normandiai partraszálláskor maradjon két perccel tovább a hajón, és megsúgom Kenah közlegénynek, hogy Gennimont faluban lesz egy tank, amely nem balra fordult, hanem jobbra, és ez a tank a pékség meg a templom között várja majd őt, hogy véget vethessen az életének. Stratégiai jelentőségű információval viszont nem szolgálhattam, legfeljebb annyit mondhattam volna, hogy a Citroën elegáns külsejű, de megbízhatatlan kocsikat fog gyártani, meg hogy az emberek egyszer még csodálkozva tekintenek vissza Európa megosztottságára, és nem értik majd, mi végre volt ez az egész.

Miután oly ékesszólóan meggyőztem magam a saját tehetetlenségemről, folytattam észrevétlen, középszerű háborús tevékenységemet. Én olajoztam a Drezdát porig romboló gépek futóművét; hallottam a pletykákat, amelyek szerint valami műszaki szakik sugárhajtómű tervezésével próbálkoztak, de a mérnökök kinevették őket; hegyeztem a fülem, hogy elkapjam a pillanatot, amikor a V1-esek motorjai leállnak, majd egy rövid ideig a lezuhant V2-es csöndjét is hallgattam, és amikor eljött az európai győzelem napja, rettenetesen berúgtam a brandytől, pedig nem is szeretem különösebben, egy kanadai meg két walesi társaságában, akikkel csak két nappal azelőtt ismerkedtem meg, és soha többé nem láttam őket.

És tanultam. Ezúttal már tanultam. Sok mindent megtudtam motorokról, gépekről, emberekről, a háborús stratégiáról, a Királyi Légierőről és a Luftwafféról. Tanulmányoztam a ledobott bombák eloszlását, megfigyeltem, hova csapódnak be a lövedékek, hogy legközelebb – mert 60 százalékig meg voltam győződve róla, hogy lesz legközelebb, hogy még egyszer le fog zajlani ez az egész – ne csak a francia sonkakonzervek minőségére vonatkozó személyes emlékeimmel, hanem ennél hasznosabb értesülésekkel tudjam szolgálni a magam, és talán mások javát is.

De úgy esett, hogy a tudás, amely megvédett a világtól, később komoly veszélybe is sodort, és ennek folytán megismertetett a Kronosz Klubbal, a Kronosz Klubot pedig velem.

6. fejezet

Franklin Phearsonnak hívták.

Ő volt a második kém, akivel életem során találkoztam. Buzgott benne a tudásvágy.

A negyedik életemben, 1968-ban keresett meg.

Orvosként dolgoztam Glasgow-ban, a feleségem elhagyott. Ötvenéves, megtört ember voltam. Őt Jennynek hívták. Szerettem és elmondtam neki mindent. Sebész volt, az egyik legelső nő az osztályon. Én pedig neurológus, aki unortodox és olykor etikátlan – de nem törvényellenes – kutatásairól híresült el. Jenny hitt Istenben, én nem. A harmadik életemről még sok mindent el kell mondanom, de egyelőre maradjunk annyiban, hogy a harmadik halálom – magányosan szenderültem jobblétre egy japán kórházban – meggyőzött a nemlét, a nagy semmi igaz voltáról. Éltem, majd meghaltam, de sem Allah, sem Jehova, sem Krisna, sem Buddha, sem az őseim szelleme nem szállt alá, hogy eloszlassa a félelmemet, viszont újra megszülettem, pontosan ugyanott, ahol a kezdetem kezdetén, a havas Angliában, ahol ez az egész útjára indult.

A hitem elvesztése nem hatott a megvilágosodás erejével, és nem is hangolt le túlságosan. Inkább az életem eseményei által felerősített, egyre fokozódó rezignáció elhúzódó folyamataként írhatnám le, és e folyamat végén kénytelen voltam levonni a következtetést, hogy bárminemű istenséggel folytatott társalgásom abszolút egyoldalú volt. A halálom, majd az azt követő újjászületésem után, amely visszarepített a kezdet kezdetére, az elkerülhetetlenbe való megfáradt beletörődés tett pontot a vita végére. Csalódottan, de távolságtartóan vettem tudomásul a dolgot, mint a tudós, akinek kémcsöveiben nem csapódik ki, nem ülepedik le semmi.

Egy egész életen át imádkoztam a csodáért, de hiába. És most, ha őseim áporodott levegőjű kápolnájára néztem, csak hiúságot és kapzsiságot láttam, az imára hívó harangszó a hatalmat juttatta eszembe, a tömjénszag pedig a tékozlást, a hiábavalóságot.

A negyedik életemben elfordultam Istentől, és a tudományban kerestem magyarázatot. Úgy tanultam, ahogy még ember nem tanult – fizikát, biológiát, filozófiát –, és minden rendelkezésemre álló eszközzel azért harcoltam, hogy én legyek a legszegényebb fiú az edinburgh-i egyetemen, ahol évfolyamelsőként végeztem az orvosin. Jennyt vonzotta az ambícióm, és engem is az övé, mert a tudatlanok gúnyosan vigyorogtak, amikor először szikét vett a kezébe, amíg meg nem látták, hogy milyen precízen vág, és milyen magabiztosan forgatja a pengét. Már tíz éve tartott az akkoriban nem divatos, de politikai éllel bíró bűnös viszonyunk, amikor 1963-ban, a kubai rakétaválságot követő megkönnyebbülés légkörében összeházasodtunk. És az esküvőnk napján esett az eső, és Jenny nevetve azt mondta, hogy ezt mindketten megérdemeltük, és én szerelmes voltam.

Annyira szerelmes, hogy egy este minden különös ok nélkül, és különösebb gondolkodás nélkül elmondtam neki mindent.

– A nevem Harry August – kezdtem. – Apám Rory Edmond Hulne, anyám a születésem előtt meghalt. Ez a negyedik életem. Már többször is éltem, és többször meghaltam, de mindig ugyanaz az élet ismétlődik.

Jenny játékosan mellbe bokszolt, és azt mondta, ne hülyéskedjek már.

Mire én:

– Pár hét múlva az Egyesült Államokban világraszóló botrány robban ki, amelybe Nixon elnök belebukik. Angliában eltörlik a halálbüntetést, és az athéni reptéren tüzet nyitnak a Fekete Szeptember terroristái.

Mire Jenny:

– Téged a híradóban kéne mutogatni, komolyan mondom.

Három hét múlva kitört a Watergate-botrány. Először csak szép finoman: az elnök néhány közeli munkatársát átdobták a tengerentúlra. De mire eltörölték a halálbüntetést, Nixon a kongresszusi bizottság előtt állt, és amikor a terroristák az athéni reptéren lövöldözni kezdtek az utazóközönségre, már mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy Nixonnak kifelé áll a szekere rúdja.

Az ágy szélén ülő Jenny meggörnyedt, és lehorgasztotta a fejét. Vártam. Már négy emberöltő óta érlelődött bennem ez a felfokozott várakozás. Néztem Jenny csontos hátát, meleg hasát, a sebészkollégái világképének kesztyűt dobó, szándékosan rövidre vágott haját, meg a lágy vonású arcát, amely imádott nevetni, ha nem látta senki.

Jenny végül megszólalt:

– Honnan tudtad? Honnan tudtad, hogy mindez meg fog történni?

– Mondtam már – feleltem. – Negyedszer élem át, és kitűnő a memóriám.

– Ez meg mit jelentsen? Hogyhogy negyedszer éled át? Hogy lehetséges ez?

– Azt nem tudom. Azért lettem orvos, hogy kiderítsem. Kísérleteztem magamon, vizsgáltam a véremet, a testemet, az agyamat, próbáltam rájönni, van-e bennem valami, ami… ami nem stimmel. De tévúton jártam: ez nem orvosi probléma, vagy ha az, akkor még nem tudom, hol keressem a megoldását. Már rég itt hagytam volna a kórházat, és megpróbálkoztam volna valami mással, de találkoztam veled. Végtelen sok időm van, de te most kellesz nekem.

– Hány éves vagy? – vont kérdőre Jenny.

– Ötvennégy. Azaz kétszázhat.

– Én ezt nem… Képtelen vagyok elhinni, amit mondasz. És azt is képtelen vagyok elhinni, hogy te elhiszed.

– Sajnálom.

– Kém vagy?

– Nem.

– Beteg vagy?

– Nem. A szakkönyvek definíciója szerint nem.

– Akkor miért?

– Mit miért?

– Miért mondasz ilyeneket?

– Mert ez az igazság. El akarom mondani neked az igazat.

Jenny odamászott mellém, két kezébe fogta az arcomat, és mélyen a szemembe nézett.

– Harry – kezdte félelemmel teli hanggal. – Ezt mindenképpen tudnom kell: komolyan gondolod, amit mondasz?

– Igen – feleltem, miközben majd szétrepesztette a bensőmet a megkönnyebbülés. – Igen, komolyan gondolom.

Jenny azon az éjszakán elhagyott engem. Fölvette a hálóingére a kabátját, belebújt a gumicsizmájába, és hazaköltözött az anyjához, aki mindjárt Dundee után, Northferryben lakott. Hagyott az asztalon egy levélkét, amelyben közölte, hogy időre van szüksége. Adtam neki egy napot, majd telefonáltam. Az anyja azt mondta, hagyjam őket békén. Ismét vártam egy napot, majd másodszor is telefonáltam, és esdeklő hangon kértem, hogy Jenny hívjon föl. A harmadik napon már ki volt húzva a telefonjuk. Mivel Jenny elvitte az autót, Dundee-ig vonattal mentem, onnan pedig taxival. Csodaszép volt az idő, tükörsima a tenger: az alacsonyan járó, rózsaszínben pompázó nap érdeklődését is felcsigázhatta a ritka pillanat, mert sehogy sem akart lenyugodni. Miután bekopogtam a faszénszínű szikla peremétől kicsivel beljebb álló, fehérre meszelt házikó gyerekméretű ajtaján, Jenny anyja, aki épphogy kifért a valószínűtlenül alacsony nyíláson, résnyire nyitotta az ajtót, de a láncot nem akasztotta le.

– Jenny nem tudja fogadni magát – jelentette ki kerek perec. – Sajnálom, de most el kell mennie.

– Muszáj látnom őt! – mondtam esdeklő hangon. – Muszáj látnom a feleségemet!

– Távozzon, dr. August! – kiáltotta Jenny anyja. – Sajnálom, hogy ez a helyzet, de nyilvánvaló, hogy maga segítségre szorul. – Azzal becsapta a nyikorgó faajtót, amely mögött máris kattant a retesz. Én viszont nem tágítottam: dörömböltem az ajtón, majd – arcomat az üveghez nyomva – az ablakon is. Odabent lekapcsolták a villanyokat, hogy ne lássam, hol vannak, vagy talán abban a reményben, hogy előbb-utóbb megunom és elmegyek. Közben a nap is lenyugodott, én pedig leültem a verandán, és addig kiáltoztam zokogva Jenny nevét, addig könyörögtem, hogy hadd beszéljek vele, míg az anyja kihívta a rendőröket, és Jenny helyett ők beszélgettek el velem. Beraktak egy cellába, egy betörésen ért fickó mellé, aki kiröhögött, mire én fojtogatni kezdtem, úgy, hogy a végén csak néhány szívdobbanás választotta el a haláltól. Ezután magánzárkába dugtak és otthagytak egy teljes napig, majd végül bejött hozzám egy orvos, és megkérdezte, hogy érzem magam. Meghallgatta a mellkasomat, mire én a tőlem telhető legnyugodtabb hangon megjegyeztem, hogy ez nem éppen észszerű módszer, ha mentális betegséget akar diagnosztizálni.

– Miért? Úgy gondolja, hogy mentális betegségben szenved? – kérdezte az orvos.

– Nem! – kiáltottam föl. – Csak észreveszem, ha valaki rossz orvos.

Biztos nagyon siettek a papírmunkával, mert már másnap átvittek a menhelyre. Amikor megláttam az épületet, elnevettem magam. Az ajtón ugyanis ez állt: Szent Margit Menhelye. A „boldogtalanok” szót valaki lekaparta, amitől nem csupán ronda, hanem kétértelmű is lett a felirat. Ez volt az a kórház, ahol hétéves koromban elbúcsúztam második életemtől.

7. fejezet

A mentális egészségügyi szakemberektől az 1990-es években már elvárják, hogy a saját érzelmi és mentális jólétük érdekében ők maguk is rendszeresen járjanak terápiára, megfigyelésre. Egyszer én is megpróbálkoztam ezzel a hivatással, de nem lett belőlem pszichológus, mert a problémákat, amelyeket diagnosztizálnom kellett, vagy túlságosan nyomasztónak találtam, vagy túlságosan szubjektívnek ahhoz, hogy komoly megfontolás tárgyát képezhessék, a rendelkezésemre álló eszközöket pedig gyerekesnek vagy bombasztikusan felfújtnak. Egy szó, mint száz, természetemnél fogva nem voltam alkalmas a pályára, és amikor összességében immár másodszor, de ebben az életemben először a Szent Margit Menhelyre kerültem, a dühödt indulat és a büszkeség sajátos elegyét váltotta ki belőlem, hogy a tudatlan halandók, akikkel körül vagyok véve, ilyen csúnyán félreértik a durva provokációk dacára is megőrzött épelméjűségemet.

Az 1960-as évek pszichológusaihoz képest 1990-es évekbeli kollégáik Salieri kisebb jelentőségű művein taposó Mozartoknak tűnhetnek. Azt hiszem, szerencsésnek mondhatom magam, amiért az 1960-as évek experimentálisabb módszerei akkor még nem jutottak el a kozmopolita Northumbriába. Így aztán nem teszteltek LSD-vel, Ecstasyval, és a szexualitásomról sem akartak beszélgetni velem, mivel egyetlen pszichiáterünk, dr. Abel, beteges alaknak tartotta Freudot. Erre elsőként az Idegzsábás becenévre hallgató szerencsétlen nő jött rá, akit valójában Lucynek hívtak, és akinek Tourette-szindrómáját a közöny és a brutalitás sajátos elegyével kezelték. Lehet, hogy ápolóink hallottak már a leszoktató terápiáról, mert valahányszor Lucy arca rángatózni kezdett vagy mordult egyet, jól pofon vágták, és ha ennek következtében hangoskodni kezdett – márpedig ez sűrűn előfordult, ha provokálták –, akkor egyikük a lábára ült, a másik a mellkasára, de úgy, hogy Lucy kis híján kilehelte lelkét a súlyuk alatt. Egyetlenegyszer próbáltam közbeavatkozni, de ugyanilyen bánásmódban részesültem: Ronda Bill, a nappali műszak börtönviselt vezető ápolója a padlóhoz szögezett, Clara Watkins és Új Fiú harsány helyeslésétől kísérve. Új Fiú, aki már fél éve ott dolgozott, de még nem mutatkozott be, segítőkésznek akart tűnni, ezért ráállt a csuklómra, Ronda Bill pedig közölte, hogy bomlasztó hatású pimaszság, amit művelek, és hogy orvosnak képzelem magam, az még nem jelenti azt, hogy tudok is valamit. Sírva fakadtam a tehetetlen, frusztrált dühtől, Ronda Bill pedig pofon vágott, amitől dühbe jöttem, és a dühömet felhasználva megpróbáltam gátat szabni könnyeimnek, igyekeztem tomboló indulattá változtatni az önsajnálatot, de képtelen voltam rá.

– Pénisz! – kiáltotta el magát a heti csoportterápián az Idegzsábás. – Pénisz, pénisz, pénisz!

Dr. Abel, akinek parányi bajsza riadt kisegérként reszketett a felső ajkán, hangos kattanással becsukta a tollát.

– Na, Lucy…

– Rajta, adja ide, adja már, gyerünk, gyerünk, gyerünk! – sikította Lucy.

Figyelemmel kísértem dr. Abel fülig pirulásának folyamatát. Lenyűgöző volt a színe változása, és szinte hajszálérről hajszálérre nyomon követhető. Egy percig elgondolkodtam rajta, hogy a pír terjedése vajon hűen tükrözi-e a vékony bőrében áramló vér sebességét, mert ha igen, akkor komolyan fontolóra kellett volna vennie a több testmozgást, meg egy kiadós masszázst. A bajsza egy nappal azután ment ki a divatból, hogy Hitler megszállta Csehszlovákiát, és az egyetlen értelmes gondolat, amit valaha hallottam tőle, a következő volt: „Tudja, dr. August, az ember a tömegben érezheti magát a legelszigeteltebbnek. Hiába bólogat, hiába mosolyog, hiába mondja azt, amit kell, még ez a színlelés is egyre jobban eltávolítja az emberek nagy családjától.”

Megkérdeztem tőle, hogy ezt meg miféle szerencsesütiből szedte, mire ő zavartan visszakérdezett, hogy mi az a szerencsesüti, és hogy kell-e bele gyömbér.

– Adja már, adja már, adja már! – sikította az Idegzsábás.

– Ez nem vezet eredményre – mondta remegő hangon dr. Abel, mire Lucy fölhúzta a kezeslábasát, közszemlére téve túlméretezett bugyiját, és táncra perdült. Simon, aki éppen a bipoláris avagy mániás depresszió mélypontján leledzett, elbőgte magát, mire Margaret hintázni kezdett előre-hátra, Ronda Bill pedig bottal a kezében beviharzott a helyiségbe, és már úton volt a kényszerzubbony is. Eközben dr. Abel pedig, akinek égett a füle, mint a féklámpa, villámgyorsan elpucolt.

Havonta egyszer látogatót fogadhattunk, de nem jött hozzánk senki.

Simon azt mondta, így a legjobb, nem is akarja, hogy így lássák, mert szégyelli magát.

Erre Margaret sikítozni kezdett, és addig kaparta a falat, míg vér serkent a körme alól, és vissza kellett vinni a szobájába, hogy leszedálják.

Lucy pedig, akinek nyál csorgott le az állán, megjegyezte, hogy nem nekünk kell szégyellnünk magunkat, hanem nekik. Nem mondta meg, hogy kikre gondol, de nem is kellett, mert egész egyszerűen igaza volt.

Két hónap elteltével már mentem volna.

– Most már tisztában vagyok vele – magyaráztam higgadtan dr. Abel íróasztala előtt ülve –, hogy idegösszeroppanásom volt. Nyilvánvaló, hogy terápiára van szükségem, de hadd fejezzem ki önnek legmélyebb hálámat, amiért segített leküzdenem ezt a problémát.

– Dr. August – kezdte dr. Abel, tollát a jegyzettömbje felső széléhez illesztve –, véleményem szerint idegösszeomlásnál lényegesen többről volt szó. Önnél egy komplett téveszmés epizód zajlott le, amely, úgy gondolom, összetettebb pszichés problémákra utal.

Úgy néztem dr. Abelre, mintha életemben először látnám, és az járt a fejemben, hogy vajon mi lehet nála a siker mércéje. Arra jutottam, hogy ha érdekesnek találja a kezelést, nem feltétlenül a páciens gyógyulását tekinti sikernek.

– Mit javasol? – kérdeztem.

– Egy kis ideig még szeretném itt tartani önt – felelte. – Fantasztikus gyógyszerek jönnek ki mostanában, és véleményem szerint önnek pontosan ilyesmire lenne szüksége…

– Miféle gyógyszerekről van szó?

– Roppant ígéretes fejlesztésekre került sor a fenotiazinok…

– Az rovarirtó méreg.

– Nem, dr. August, nem, nem! Megértem, hogy orvosként vannak aggályai, de biztosíthatom, hogy a fenotiazin-származékokról beszélek…

– Azt hiszem, második szakvéleményt szeretnék, dr. Abel.

Az orvos habozott, és láttam rajta, hogy a konfliktus előszele fellobbantja büszkeségét.

– Megfelelően kvalifikált pszichiáter vagyok, dr. August.

– Ha megfelelően kvalifikált pszichiáter, akkor nyilván tudja, mennyire fontos a kezelés szempontjából a beteg bizalma.

– Igen – ismerte be fogcsikorgatva. – De mivel ezen az osztályon én vagyok az egyetlen szakképzett orvos…

– Ez nem igaz. Én is szakképzett orvos vagyok.

– Dr. August – mondta ragyogó mosollyal Abel –, ön beteg. Nincs olyan állapotban, hogy praktizáljon. Olyan állapotban pedig pláne nincs, hogy saját magát kezelje.

– Ragaszkodom hozzá, hogy hívja fel a feleségemet – feleltem határozottan. – Neki a jog szerint is van beleszólása abba, hogy mit csinálnak velem. Nem vagyok hajlandó fenotiazint szedni, és ha kényszeríteni akar rá, ahhoz kell a legközelebbi hozzátartozóm engedélye. És nekem a feleségem a legközelebbi hozzátartozóm.

– Ha jól tudom, dr. August, részben a felesége javaslatára került sor az ön elzárására és gyógykezelésére.

– A feleségem meg tudja különböztetni a helyes kezelést a helytelentől – mondtam. – Hívja fel.

– Majd meggondolom.

– Ne gondolja meg, dr. Abel – mondtam. – Tegye meg.

A mai napig nem tudom, hogy felhívta-e Jennyt.

Személy szerint kétlem.

Amikor beadták nekem az első adagot, megpróbálták diszkréten intézni a dolgot. Az ártatlan külsejű, de a munkáját gonosz módon élvező Clara Watkinst küldték be hozzám a tálcával, amelyen a tabletták mellett – ezeket rögtön fölmarkoltam – egy tű hevert.

– Ugyan már, Harry – dorgált meg az arckifejezésem láttán Clara Watkins. – Ez jót fog tenni.

– Mi ez? – kérdeztem gyanakodva.

– Orvosság! – felelte vidám, éneklő hangon. – És maga imád orvosságot bevenni, nem igaz?

Az ajtó közelében álldogáló Ronda Bill tekintete egyenesen rám szegeződött. Az ő jelenléte alátámasztotta gyanakvásomat: már várta, hogy lecsaphasson.

– Követelem, hogy mutassák meg a hivatalos beleegyező nyilatkozatot, amelyet a legközelebbi hozzátartozóm aláírt!

– Követelje nyugodtan – mondta Clara Watkins, és megragadta a ruhám ujját, de én elhúztam a karomat.

– Ügyvédet kérek! – mondtam. – Tisztességes jogi képviseletet!

– Ez nem börtön, Harry! – felelte vígan a nő, és szemöldökét mozgatva jelt adott Ronda Billnek. – Itt nincsenek ügyvédek.

– Jogom van második orvosi szakvéleményhez!

– Dr. Abel a maga jól felfogott érdekében jár el. Miért nehezíti meg a dolgát? Szóval, Harry…

Randa Bill e pillanatban átkarolt hátulról, mint egy nagy medve, és én már nem először tűnődtem el azon, hogy vajon miért nem jutottam el több mint kétszáz év alatt odáig, hogy elsajátítsam valamiféle harcművészet fortélyait. Ronda Bill elmegyógyintézeti ápolóként nagyjából úgy élt, mint a börtönben, csak egy kicsivel jobban. Napi egy órát erősített az intézet kertjében, és szteroidokat is szedett, amelyektől egyfolytában csillogott a homloka, valamint gyaníthatóan összezsugorodtak a heréi, amit még több gyúrással és persze még több szteroiddal kompenzált. De bármilyen állapotban voltak az ivarmirigyei, a karja vastagsága meghaladta az én combomét. Az a körém fonódó két kar könnyedén leemelt a székről, és kalimpáló lábaim csak a levegőt rugdosták.

– Ne! – könyörögtem. – Kérem, ne tegyék ezt velem, kérem, kérem, ne…!

Clara rácsapott a könyökhajlatomra, hogy egy kicsit bepirosodjon a bőröm, majd sikerült csúnyán a véna mellé trafálnia. Vadul rúgkapáltam, mire Ronda Bill szorítása tovább erősödött, olyannyira, hogy forróság öntötte el a szemem tájékát, és mintha gyapjúval tömték volna ki az agyamat. Éreztem, hogy a tű behatol, de utána nem jött ki, és aztán a padlóra ejtettek és közölték, hogy:

– Ne legyen már ilyen ostoba, Harry! Miért viselkedik mindig ilyen bután, amikor csak a javát akarjuk?

Azzal otthagytak, én pedig szétterpesztett térddel kuporogtam a padlón, és vártam a hatást. Közben lázasan dolgozott az agyam. Azon törtem a fejem, hogy mi lehet a szervezetembe áramló méreg könnyen hozzáférhető kémiai ellenszere, de mivel csak egy életemben voltam orvos, még nem volt időm ezeknek a modern gyógyszereknek a tanulmányozására. Négykézláb odamásztam a vizeskancsóhoz, és fenékig kiittam a tartalmát, majd hanyatt feküdtem a szoba közepén, és megpróbáltam lelassítani a légzésemet meg a pulzusomat, hogy korlátozzam a gyógyszer szétáramlását, de hiába. Aztán eszembe jutott, hogy meg kéne figyelnem a saját tüneteimet, ezért hanyatt fekve körbefordultam a padlón, hogy lássam az órát. Tíz perc múlva egy kicsit kótyagosnak éreztem magam, de ez elmúlt. Tizenöt perc elteltével arra lettem figyelmes, hogy a lábam a világ túlsó felén van: valaki kettéfűrészelt, de az idegekkel nem szakadt meg az összeköttetés, csak a csontjaim törtek el, és a két lábam immár valaki másé. Tudtam, hogy ez lehetetlen, de rezignáltan feldolgoztam a tényt: nyilvánvaló volt, hogy nem merek harcba szállni sanyarú helyzetem pofonegyszerű valóságával.

Aztán bejött az Idegzsábás, és azt kérdezte:

– Maga meg micsinál?

Úgy éreztem, nem igényel választ a kérdése, ezért nem válaszoltam rá.

Féloldalt csorgott a nyálam. Tulajdonképpen jó volt, hűsítette a tűzforró bőrömet.

– Micsinál micsinál micsinál? – sikította az Idegzsábás, és nekem az járt a fejemben, hogy vajon hallottak-e már Northumbriában az adrenerg szerekről, vagy az még a jövő zenéje.

Lucy megrázott, majd elment, de nyilván ott felejtett valamit, mert én tovább rázkódtam, többször egymás után jól bevertem a fejem a padlóba, és tudtam, hogy be is vizeltem, de ez sem volt baj, érdekes volt, és némi változatosságot hozott, akárcsak a nyál, legalábbis addig, amíg azonos hőmérsékletű velem, mert utána, amikor kezd fölszáradni, már csíp, de ez még odébb volt, és akkor egyszer csak fölbukkant a szétvert arcú Ronda Bill. A fejem fölött, a plafonon loccsant szét az arca, mint az érett paradicsom, a koponyája ripityára tört, és csak egy orr, két szem meg egy nyálcsorgatva bámuló száj maradt a vér és a csöpögő agyvelő tengerében. És amikor Bill fölém hajolt, a kisagya úszkáló darabkái a szája sarkába gördültek, és ott szürkés-rózsaszínes trutymóvá álltak össze, amely csüngött egy darabig az alsó ajkán, majd lecsöppent, mint az almapempő a baba kiskanalából, egyenesen az arcomra, és én üvöltöttem, mint a sakál, majd Ronda Bill megfojtott, és akkor már nem üvöltöttem.

Ekkor már természetesen nem követtem, hogy mennyi az idő, így a diagnosztikai célú önmegfigyelés értelmét vesztette.

8. fejezet

Meglátogatott Jenny.

Az ágyhoz kötöztek, amikor jött, és belém lőttek egy jó adag nyugtatót.

Próbáltam beszélni, próbáltam elmondani neki, hogy mit művelnek velem, de képtelen voltam rá.

Jenny sírt.

Lemosta az arcomat, fogta a kezemet, és sírt.

Az ujján még ott volt a jegygyűrűje.

Az ajtóban beszélt dr. Abellel, aki elmondta, hogy aggasztja az állapotom romlása, és újfajta gyógyszer alkalmazását fontolgatja.

Jenny nevét kiáltottam, de nem jött ki hang a torkomon.

Amikor bezárták az ajtót, Jenny háttal állt nekem.

Aztán a hozzám túl közel ülő dr. Abel tolla hegyét az alsó ajkán pihentetve megszólalt:

– Elmondaná ezt még egyszer, Harry?

Izgatott és sürgető volt a hangja. Most nem csak az érződött rajta, hogy mennyire lenyűgözik a saját kezelési módszerei.

– Vége az olajembargónak – hallottam valakinek a hangját. – Portugáliában kitör a szegfűs forradalom és megdöntik a kormányt. Felfedezik az agyaghadsereget. India atombombát állít elő. Nyugat-Németország nyeri a futball-világbajnokságot.

A narancsszínű ködben üldögélő Ronda Bill ezt hajtogatta:

– Nem olyan okos ugye nem olyan okos olyan okos olyan okos azt hiszi olyan okos de nem olyan okos ugye nem olyan okos az ész az semmi az ész egy nagy szar én vagyok okos én vagyok okos én vagyok itt az okos…

Közel hajolt hozzám, és az arcomra csöpögött. Jól beleharaptam az orrába. Hallottam, ahogy roppan a porc, és ezt nagyon, nagyon viccesnek találtam.

Aztán egy másik hangot hallottam: idegen, kulturált, enyhe amerikai akcentussal beszélő hangot.

– Ó, nem nem nem nem nem – mondta. – Ez így egyáltalán nem lesz jó.

9. fejezet

Jenny…

Glasgow-i akcentussal beszélt, pedig az édesanyja próbálta lenevelni róla, de hiába. Anyja ugyanis abban hitt, hogy tovább kell lépni, apja pedig abban, hogy ott kell maradni, ahol vannak, és végeredményben mindketten ott maradtak, ahol mindig is voltak, egészen a Jenny tizennyolcadik születésnapját követő napig, amikor végre különváltak és soha többé nem látták egymást.

A hetedik életemben újra találkoztam Jennyvel.

Egy edinburgh-i kutatói konferencián történt. Az én kitűzőmön ez állt: „H. August professzor, University College London”, az övén pedig ez: „Dr. J. Munroe, sebész.” Három sorral mögötte ültem végig egy hihetetlenül unalmas előadást a kalciumionok kölcsönhatásáról a perifériás idegrendszerben, miközben lenyűgözve bámultam a tarkóját. Az arcát nem láttam, így nem lehettem biztos benne, hogy ő az, mégis tudtam. Este volt egy kis iszogatás, meg vacsora is. Szétfőtt csirke krumplipürével és elázott zöldborsóval. A zenekar az ötvenes évek középszerű, méltán elfeledett számait játszotta. Megvártam, míg a két férfi, akikkel Jenny egy asztalnál ült, eleget isznak ahhoz, hogy táncra perdüljenek. Miután magára hagyták őt a nem éppen tisztára nyalt tányérjával meg a fodros abrosszal, leültem mellé, kezet nyújtottam és közöltem:

– Harry.

– August professzor? – helyesbített a kitűzőmre pillantva.

– Dr. Munroe – biccentettem. – Már találkoztunk.

– Valóban? Én nem igazán…

– Orvostanhallgató volt az Edinburgh-i Egyetemen, és elsőéves korában egy kis stockbridge-i házban lakott négy fiúval, akik egytől egyig rettegtek magától. A szomszéd ikreire vigyázott, hogy legyen egy kis pénze, és amikor meglátott a műtőasztalon egy még dobogó szívet, eldöntötte, hogy mindenképpen sebész lesz.

– Így van – motyogta Jenny, és teste kicsit elfordult a széken, hogy jobban szemügyre vehessen. – De ne haragudjon, még mindig nem emlékszem magára.

– Semmi baj – feleltem. – Én is csak egy voltam a fiúk közül, akik nem merték megszólítani magát. Van kedve táncolni?

– Hogy?

– Nem táncolna velem?

– Hát… Te jóságos ég, maga most próbálkozik nálam? Erről van szó?

– Boldog házasságban élek – hazudtam –, vár a családom Londonban, nincs semmi hátsó szándékom. Csak nagyra értékelem a munkáját, és nem szeretem, ha egy nőt magára hagynak. Ha úgy jobban érzi magát, tánc közben eszmét cserélhetünk a legújabb képalkotó technológiákról vagy arról, hogy a genetikai hajlam fontosabb-e a gyermekek és kiskamaszok idegpályáinak növekedése szempontjából vagy esetleg a fejlesztő érzéki ingerek. Akkor táncolunk?

Jenny habozott. Ujjai a jegygyűrűjét csavargatták, amely sokkal csiricsárébb volt annál, amit én vettem neki egy másik, régóta halott életben. Azon három gyémánt ékesítette az aranykarikát. A táncparkett felé pillantott, és úgy tűnt, biztonságosnak ítéli a körülményeket. Elég sokan táncoltak, és a zenekar ismét egy olyan számra zendített rá, amely szigorúan tiszteletben tartotta a társadalmi korlátokat.

– Rendben – mondta és megfogta a kezemet. – Remélem, felfrissítette a biokémiai ismereteit.

Táncoltunk.

Megkérdeztem tőle, nem nehéz-e így, hogy ő az első nő az osztályukon.

Jenny elnevette magát, és azt felelte, hogy csak az idióták ítélik meg őt az alapján, hogy nő, mert ő viszont az alapján ítéli meg őket, hogy idióták.

– A dolognak megvan az a határozott előnye – magyarázta –, hogy én lehetek egyszerre nő is, meg kurva jó sebész is, ők viszont sosem lesznek mások, mint idióták.

Megkérdeztem, magányos-e.

– Nem – felelte kis szünet után. Dehogy magányos! Hiszen vannak társai, akiket kedvel, kollégái, akiket tisztel, meg családja, barátai.

És két gyereke is.

Jenny mindig is akart gyereket.

Kíváncsi voltam, van-e kedve viszonyt kezdeni velem.

Megkérdezte, mióta nem félek tőle, mert igencsak megoldódott a nyelvem a táncparketten.

Azt feleltem, hogy már egy emberöltővel ezelőtt elmúlt a félelmem, de ő még mindig gyönyörű, és tudom az összes titkát.

– Hallotta, amit a barátokról, kollégákról, családról, gyerekekről mondtam?

Igen, hallottam minden szavát, és ez épp eléggé nyomasztott is. Szinte kiabált a belső hang, hogy menjek onnan, hagyjam békén, mert az ő élete teljes, nem hiányoznak neki a további bonyodalmak. Milyen erős lehet az iránta érzett vonzalmam, mondtam, ha mindezek tudatában édes csábszavakat sugdosok a fülébe!

– Csábszavak? Maga ezt így hívja?

Szökjön meg velem, mondtam, csak egy éjszakára. Hiszen a föld forog tovább, egyszer minden véget ér, az emberek felejtenek…

Egy pillanatra mintha kísértésbe esett volna, de aztán odajött a férje és megfogta a kezét. Hűséges, szerető férje volt, olyan, amilyenre vágyott, és tulajdonképpen nem is én hoztam kísértésbe, hanem inkább a kaland.

Vajon másként csináltam volna valamit, ha tudom, mi lesz a sorsa Jenny Munroe-nak?

Lehet, hogy nem.

És olybá tűnik, nem feltétlenül igaz az sem, hogy az idő majd fényt derít rá.

10. fejezet

Most pedig irány az őrület! Gyerünk vissza oda, ahol minden összetört.

Franklin Phearson a negyedik életemben azért jött be hozzám a kórházba, hogy leválasszon az egyik gyógyszerkoktélról – na, nem azért, hogy nekem jobb legyen, hanem a saját érdekében.

Az ő hangja lebegett az ágyon mozdulatlanul heverő testem fölött, ő kiáltotta, hogy: „Mit adott ennek az embernek? Azt mondta, tiszta lesz a tudata!”

Az ő keze igazította meg a hordágyat, amikor kihúztak a bejárati ajtón és begurítottak az ott várakozó, megkülönböztető jelzés nélküli mentőautóba.

Az ő bőrcipőjének kemény talpa kopogott a grandiózus szálloda márványlépcsőjén. A kiürített épületben, ahonnan a személyzetet is hazaküldték, befektettek egy ágyba, és betakargattak tollal bélelt paplannal meg burgundivörös plédekkel, hogy ott álmodjam-okádjam végig a hosszú utat, amely valamiféle megváltás felé vezet.

Bármilyen gyógyszernél kellemetlen tud lenni, ha az ember egyik pillanatról a másikra leáll a szedésével, az antipszichotikumok esetében pedig elmondható, hogy nem egyértelmű a jótékony hatás. Annyi bizonyos, hogy kívántam a halált, de leszíjaztak, hogy ne valósulhasson meg a vágyam. Az is biztos, hogy tudtam: minden elveszett, így én magam is, el vagyok átkozva, nincs menekvés, és arra vágytam, hogy végképp elmenjen az eszem, és kimereszthessem a szememet, és belesüppedhessek az őrületbe. És az is biztos, hogy a legszörnyűbb pillanatokat még most, az előző életeimre is kiterjedő memóriám birtokában sem tudom fölidézni, inkább csak úgy emlékszem rájuk, mintha valaki mással történtek volna meg. És az is bizonyos, hogy tudom: megvan bennem a képesség, hogy újra az legyek, aki akkor voltam, hogy újra azt érezzem, amit akkor, és tudjam, hogy ha pillanatnyilag zárva is van az ajtó, a lelkem legmélyén tátongó feneketlen, sötét verembe bármikor belezuhanhatok. Azt mondják, az emberi elme nem emlékszik a fájdalomra. Én pedig azt mondom, hogy ez nemigen számít, mert ha a fizikai érzés el is vész, a rettegést, amely körülveszi, tökéletesen föl tudjuk idézni. Jelen pillanatban nem akarok meghalni, pedig e sorok írásának körülményei kényszerpályára állítanak. De emlékszem, hogy volt, amikor meg akartam halni, és az az érzés nagyon is valódi volt.

Abban a bizonyos szállodában nem volt hirtelen jött fényözön, nem ébredtem egyszer csak arra, hogy meggyógyultam. Inkább csak lassanként csoszogtam az értelem felé. A néhány órás összebéküléseinket alvás követte, az alvást pedig az előzőnél valamivel tovább tartó ébrenlét. Lassanként helyreállt az emberi méltóságom: tiszta ruhát kaptam, végre szabaddá tették a kezemet, a csuklóm és a bokám körüli hegekről letisztogatták a ropogósra száradt vért. Megengedték, hogy önállóan egyek, először felügyelet mellett az ágyamban, aztán felügyelet mellett az ablaknál, aztán felügyelet mellett a földszinten, végül pedig a krokettpályára meg a dimbes-dombos, zöldellő kertre néző teraszon, ahol az, aki felügyelt rám, megpróbált úgy tenni, mintha egyszerűen csak a barátom lenne. Megengedték azt is, hogy egyedül tisztálkodjak, igaz, a fürdőszobából eltávolítottak minden éles tárgyat, és az ajtó előtt őrök posztoltak, de engem ez nemigen érdekelt, és addig ültem a zuhany alatt, míg ráncos lett a bőröm, mint a mazsola, és az egy emelettel feljebb lévő bojler már remegett kínjában. Az államon kusza szakáll nőtt, ezért hívtak egy borbélyt, aki csattogott a nyelvével és rángatózott az arca, miközben olasz bőrápoló olajokat spriccelve rám jó hangosan, mintha egy gyerekhez beszélne, tudatta velem:

– Az arca a vagyona! Ne költse el egyszerre!

Ezenközben Franklin Phearson mindvégig meghúzódott a kép szélén, és távolságtartó viselkedése alapján csak arra tudtam gondolni, hogy ő a főnök. Amikor ettem, két asztallal arrébb ült, amikor kijöttem a fürdőből, ott állt a folyosó végén, és kikövetkeztettem, hogy bizonyára neki köszönhetem a hálószobámba beállított kétoldalú tükröt is, amely folyamatosan pásztázta a helyiséget, és csak a fókuszt váltó kamera lencséjének lassú, halk zúgása leplezte le.

Aztán egy szép napon immár nem egy kicsivel arrébb ült a reggelinél, hanem velem szemben, és így szólt:

– Most már sokkal jobban néz ki.

Óvatosan kortyolgattam a teámat, mert én ott mindent óvatosan, apránként kortyolgattam, ízlelgettem, hogy nincs-e benne valami méreganyag, majd azt feleltem:

– Jobban is érzem magam. Köszönöm.

– Talán örömére szolgál, ha tudatom önnel, hogy dr. Abelt kirúgták.

Ezt olyan könnyedén mondta – és közben mintha az ölében összehajtott újság keresztrejtvényére sandított volna –, hogy első hallásra nem is igazán fogtam föl szavai jelentését. De a szavak elhangzottak, ezért megint csak azt mondtam, amit apámnak mondogatott annak idején az ő közönyös gyermeke:

– Köszönöm.

– Abel szándékai dicséretesek – folytatta Phearson –, de a módszerei megbízhatatlanok. Szeretne találkozni a feleségével?

Elszámoltam magamban tízig, és csak utána mertem válaszolni.

– Igen – mondtam. – Nagyon is.

– Nagyon kétségbe van esve. Nem tudja, hogy maga hol van, azt hiszi, megszökött. Írhat neki. Nyugtassa meg.

– Az jó lenne.

– A felesége pénzügyi kárpótlást fog kapni. És lehet, hogy per indul dr. Abel ellen. Előkerülhet valami kérelem. Ki tudja?

– Én csak szeretném viszontlátni a feleségemet – mondtam.

– Hamarosan sor kerül rá – felelte Phearson. – Arra fogunk törekedni, hogy a lehető legkevesebb idejét raboljuk el.

– Kicsoda maga?

Erre hirtelen, energikus mozdulattal félredobta az újságot, mintha már izgatottan várta volna a kérdést.

– Franklin Phearson, uram – felelte és elém tartotta lapos, rózsaszínű kezét. – Megtiszteltetés számomra, hogy végre megismerkedhetek önnel, dr. August.

Megnéztem magamnak a kezét, de nem ráztam meg. Erre ő egy kis legyintészszerű mozdulattal visszahúzta, mintha nem is kézfogásra nyújtotta volna oda, csak izomlazítás céljából. Fogta az asztalra dobott újságot, és gyors mozdulattal kinyitotta a hazai híreknél, ahol további sztrájkokat ígértek. Én pedig ide-oda huzigáltam a zabkásám felszínén a kanalamat, és néztem, ahogy fodrozódik alatta a tej.

– Szóval – szólalt meg nagy sokára Phearson –, maga ismeri a jövőt.

Óvatosan letettem a kanalat a tálka mellé, megtöröltem a számat, majd összekulcsolt kézzel hátradőltem a széken.

Phearson nem nézett rám. Az újságot fixírozta.

– Nem – feleltem. – Az csak egy pszichotikus epizód volt.

– Szép kis epizód.

– Beteg voltam. Segítségre szorultam.

– Ah-ha! – énekelte Phearson, és egy laza csuklómozdulattal ráncba szedte az újság lapjait. – Ez bizony sü-ket du-ma! – Annyira tetszett neki ez a szófordulat, hogy reszketeg mosoly bujkált a szája szegletében, és már-már úgy tűnt, meg akarja ismételni, amit mondott, csak hogy ízlelgethesse még egy kicsit.

– Kicsoda maga? – kérdeztem meg ismét.

– Franklin Phearson, uram. Mint már mondtam.

– Kit képvisel?

– Miért ne képviselhetném saját magamat?

– Képviselhetné, de nem ez a helyzet.

– Különböző, az ügyben érdekelt ügynökségeket, szervezeteket, nemzeteket, pártokat képviselek, vagy nevezze őket, aminek akarja. Alapvetően a jó fiúkat képviselem. És ön szívesen segít a jó fiúknak, ugye?

– Hogyan segíthetnék nekik, ha tudnék?

– Mint már említettem, dr. August, ön ismeri a jövőt.

Finoman megérintett minket a csönd, mint a félhomályos házban megbúvó pókháló. Phearson már nem tett úgy, mintha újságot olvasna, én pedig szégyentelenül a képébe bámultam. Aztán nagy sokára megszólaltam:

– Van egy pár roppant kézenfekvő kérdés, amelyeket muszáj föltennem. Gyanítom, hogy már tudom rájuk a választ, de mivel most éppen őszinték vagyunk egymással…

– Hát persze. Őszinte, nyílt kapcsolatra kell törekednünk.

– Ha megkísérelnék távozni, kapnék rá engedélyt?

Phearson elvigyorodott.

– No, ez érdekes felvetés. Hadd válaszoljak egy kérdéssel. Ha távozna innen, mégis hova a francba mehetne?

Körbejárta a nyelvem a számat. Gyógyulóban lévő hegeket, friss könnyeket tapintott ki az arcom és az ajkam belső oldalán. Aztán én is visszakérdeztem:

– Ha rendelkeznék azzal a bizonyos tudással, amellyel nem rendelkezem, mire használná?

– Az, ugyebár, attól függ, hogy mi az, amit tud. Ha azt mondja nekem, hogy a Nyugat diadalmasan kerül ki ebből a konfliktusból, hogy a jó győzedelmeskedik, a rossz pedig igazságosztó kard által vész el, akkor a fenébe is, én leszek az első, aki hoz magának egy üveg pezsgőt, és meghívja egy pazar lakomára az ön által kiválasztott sörözőbe. Ha viszont vérfürdők, háborúk, csaták, gyilkosságok időpontját tudja megosztani velem, akkor kedves uram, elárulom – mert nem hazudhatok, ugyebár –, hogy jó eséllyel egy kicsit tovább fog tartani a beszélgetésünk.

– Amint látom, ön nagyon is hajlamos elhinni, hogy tudok valamit a jövőről, pedig ez mindenki más szerint, így a feleségem szerint is, puszta kényszerképzet.

Phearson nagyot sóhajtott és összehajtotta az újságját, mintha már a színlelés lehetősége sem érdekelné.

– Dr. August – kezdte az asztal fölé hajolva, kezét álla alatt összekulcsolva –, hadd kérdezzek magától valamit a szabad, őszinte beszélgetés szellemében. Hallott valaha utazásai során, a hosszú, hosszú utazásai során a Kronosz Klubról?

– Nem – feleltem őszintén. – Nem hallottam róla. Mi az?

– Egy mítosz. Amolyan fanyar humorú lábjegyzet, amit a tudósok a különösen unalmas szövegrészeknél biggyesztenek oda a lap aljára, hogy feldobják a témát, valahogy így: „Egyébként egyesek ezt és ezt állítják, hát nem fura?” Amolyan tündérmese, amit apró betűkkel becsempésznek az olvasatlanul porosodó kötetek végére.

– És mi áll ebben az apró betűs lábjegyzetben?

– Az áll benne… – kezdte Phearson, majd fáradtan, rezignáltan fújt egyet, mint aki már sokadszor meséli el ugyanazt a sztorit. – Az áll benne, hogy élnek köztünk emberek, akik nem halnak meg. Megszületnek, élnek, aztán meghalnak, majd újra leélik ugyanazt az életet, ezerszer egymás után. És ezek az emberek, akik végtelenül öregek és végtelenül bölcsek, néha összejönnek, hogy hol, azt nem tudja senki, és akkor… Nos, hogy akkor mi történik, az attól függ, melyik szöveget olvassa. Egyesek szerint fehér köntösben összeesküvést szőnek, mások szerint orgiát rendeznek, és ott fogan meg a következő nemzedékük. Én egyik verzióban sem hiszek, mert a fehér köntös divatját eléggé lejáratta a Ku-Klux-Klan, az orgia pedig mindenkinek a legelső gondolata.

– Szóval ez lenne a Kronosz Klub?

– Igen, uram! – felelte élénken Phearson. – Olyasmi, mint az Illuminátusok, csak szerényebb kiadásban, vagy a szabadkőművesek mandzsettagomb nélkül: a végtelen életűeknek, az időtlenek történelmi korokon átívelő, önfenntartó társasága. Muszáj volt nyomoznom utánuk, mert valaki mondta, hogy az oroszok már rajta vannak az ügyön, és úgy láttam, hogy az illető unalmában kezdett el erről fantáziálni, de aztán… Aztán fölbukkan maga, dr. August, és máris kezdhetem átírni a jelentésemet.

– Tehát úgy gondolja, kell, hogy legyen valami a kényszerképzeteimben, mert egybevágnak valami régi dajkamesével?

– Te jó ég, dehogy! Azért gondolom úgy, hogy kell legyen valami a kényszerképzeteiben, mert egybevágnak az igazsággal. Így aztán – folytatta könnyedén hátradőlve, miközben az arcán átsuhant egy mosoly – most itt vagyunk.

Az idő nem azonos a bölcsességgel, a bölcsesség nem azonos az intellektussal. Nekem még mindig lehet olyat mondani, ami nagy hatást gyakorol rám, és Phearsonnak ez most sikerült.

– Kaphatok egy kis gondolkodási időt? – kérdeztem.

– Hát persze. Aludjon rá egyet, dr. August. Majd holnap reggel tudatja velem, hogy mire jutott. Krokettezik?

– Nem.

– Ha ki akarja próbálni, van itt egy csodaszép pálya.

11. fejezet

Szenteljünk most egy kis időt az emlékezet témakörének.

Mi, kálacsakrák, avagy uroboroszok, akik újra meg újra ugyanazokat a történelmi eseményeket éljük át, bár a saját életünk változhat, azaz mi, a Kronosz Klub tagjai, felejtünk. Egyesek szerint a feledés képessége adomány, mert esélyt ad arra, hogy úja felfedezzük a már átélt dolgokat, hogy bizonyos fokig rá tudjunk csodálkozni a világegyetemre. A Klub legidősebb tagjait, akik tudják, hogy mindezt már látták, de arra már nem emlékeznek pontosan, hogy mikor, egyfajta déjà vu érzés kísérti. Mások a magunkfajták tökéletlen emlékezetében annak bizonyítékát látják, hogy életünk körülményeit tekintve azért emberi lények vagyunk. A testünk öregszik és fájdalmat is érez, ahogy minden emberé, és ha meghalunk, a jövő nemzedékei megkereshetik a sírunkat, kiáshatják bomló tetemünket, és elmondhatják, hogy igen, valóban itt vannak Harry August testének földi maradványai, de a tudata ki tudja, hova menekült. E felvetés részletes tárgyalása túl messzire vezetne, de tény, hogy újra meg újra a tudathoz térünk vissza, a tudatunk tesz időutazást, miközben a húsunk rohad. Sem többek, sem kevesebbek nem vagyunk az emberi tudatnál, amely természeténél fogva tökéletlen és felejt. Ezért senki sem emlékszik rá, hogy ki alapította a Kronosz Klubot, pedig mindenki részt vállalt benne. Talán még az az uroborosz sem emlékszik a maga szerepére, aki annak idején meghozta a döntést, és ő is ugyanúgy kíváncsi lenne az igazságra, ahogy mindenki más. Amikor meghalunk, az olyan, mintha a világ újraindulna, mint a számítógép, és csak az emlékezet marad meg a múltbeli tetteink bizonyítékaként. Ennyi marad, nem több, nem kevesebb.

Emlékszem mindenre, néha olyan intenzitással, hogy az már nem annyira a múlt felidézése, inkább újbóli átélése. Még most is, miközben hozzád intézem szavaimat, még most is tisztán emlékszem a dombok mögé lebukó napra, meg az ablakom alatt, a teraszon üldögélő, tekintetét az érintetlen krokettpályára szegező Phearson pipájának barnás füstjére. A gondolataim pontos mintázatát nem tudom reprodukálni, mivel nem voltak szavak, nem volt semmi megkonstruált dolog, amibe kapaszkodhatnék. Azt viszont el tudom mondani, hogy abban a pillanatban, amikor megszületett a döntésem, hol ültem, és mit láttam. Az ágyon ültem, és a zöld meg a szürke különböző árnyalataira festett, rusztikus farmházakat ábrázoló képet láttam, miközben odakint egy spániel csaholt, és ahogy szökdécselt, nyúlra emlékeztettek suta lábai.

– Igen, de van egy feltételem – mondtam.

– Mit szeretne?

– Mindent tudni akarok a Kronosz Klubról, amit maga tud.

Phearson csak egy pillanatig gondolkodott, majd így felelt:

– Oké.

Így kezdődött az első, és jóformán egyetlen kísérletem arra, hogy befolyásoljam a földi élet mulandó eseményeit. Nagy általánosságokkal, széles ecsetvonásokkal indítottam. Phearson nagy örömmel fogadta a Szovjetunió széthullásának hírét, de az örömét gyanakvás árnyékolta be, mert nem tudta fenntartás nélkül elhinni, hogy nem találok ki a várakozásainak megfelelő, kedvére való, lapos közhelyeket. Részleteket követelt – részleteket! –, és miközben a peresztrojkáról meg a glasznosztyról, a berlini fal leomlásáról, az osztrák határ megnyitásáról, Ceauşescu haláláról meséltem neki, időről időre átadta a jegyzeteit a munkatársainak, hogy nézzenek utána az általam említett neveknek, nézzék meg, tényleg van-e a Kremlben egy Gorbacsov nevű ember, és értékeljék ki, hogy tényleg erős szövetségesként lehet-e rá számítani saját nemzete dicsőségének lerombolásában.

Phearsont mindez nem pusztán politikai célzattal érdekelte. Délutánonként rendre a természettudományra és a közgazdaságtanra terelte a szót, mint a komoly, politikai tárgyú kihallgatások után változatosságot hozó, könnyed, szórakoztató témákra. De mivel nekem más volt az érdeklődési köröm, nem sok hasznomat vette. Azt tudtam, hogy jön a mobiltelefon, és azt is, hogy már készülőben van az Internet névre hallgató titokzatos erő, de hogy mindez hogyan zajlik, és ki találta fel, azt már nem tudtam megmondani, mert az ilyesmi soha nem foglalkoztatott különösebben. A belpolitika viszont szinte egyáltalán nem érdekelte Phearsont, de a kérdéseit a válaszaimtól függően alakította, és konkrétumokat firtatott, miközben én igyekeztem a lehető legáltalánosabb szinten mozogni. Kezdetben voltak kételyei arra vonatkozóan, hogy tényleg ilyen rózsás lehet a jövő, de aztán kezdte kapiskálni a finom nüanszokat, és alaposan kifaggatott egy-egy bulvárlap szemem sarkából látott szalagcíméről, meg az 1981-es kiotói vonatutammal kapcsolatos emlékeimről is.

– Te jóságos ég! – kiáltott fel egyszer. – Uram, ön vagy a világ legnagyobb hazudozója, vagy pokolian jó a memóriája!

– A memóriám hibátlan – feleltem. – Mindenre emlékszem onnantól kezdve, amikor a tudatom készen állt az emlékek befogadására. A születésemre nem emlékszem, lehet, hogy az agy akkor még egyszerűen nem elég fejlett ahhoz, hogy megértse, mi történik. A haldoklásomra viszont emlékszem. És emlékszem arra a pillanatra is, amikor vége van.

– És az milyen? – kérdezte csillogó szemmel Phearson. Efféle személyes lelkesedést még nem tapasztaltam nála munkavégzés közben.

– Amikor vége van, az nem rossz. Nincs semmi, egyszerűen vége van. Az oda vezető út a nehéz.

– Látott valamit?

– Nem.

– Az égvilágon semmit?

– Sem többet, sem kevesebbet, mint ami a végromlás stádiumában lévő elme természetes működéséből adódik.

– Lehet, hogy magának ez nem számít.

– Hogy nem számít? Maga azt hiszi, hogy a halálom nem… – Uralkodtam magamon, és elfordítottam a fejem. – Ha jól sejtem, nincs összehasonlítási alapom – mondtam, de azt már nem tettem hozzá, hogy neki sincs.

Nem hazudtam, de így sem tudtam igazán megfelelni Phearson elvárásainak.

– De hát hogyan történik Afganisztán megszállása? – csodálkozott. – Hiszen ott nincs is senki, akivel harcolni lehetne!

A múltat illetően majdnem ugyanolyan mélységes tudatlanságban élt, mint a jövőre vonatkozóan, de a múltnak legalább az az előnye megvolt, hogy amit mondtam róla, azt független források is alátámasztották. Mondhattam Phearsonnak, hogy tanulmányozza „a nagy játszmát,” amelyet a Brit és az Orosz Birodalom folytatott a Közép-Ázsia fölötti ellenőrzés megszerzéséért, hogy végezzen egy kis kutatómunkát a pastu nép történetére vonatkozóan, vagy nézegesse a térképet. Dátumokkal, helynevekkel tudtam szolgálni, meg magyarázattal is, de mindezt értelmeznie már neki kellett.

A szabadidőmben pedig tanultam. Phearson, úgy tűnt, állja a szavát: megkaptam a Kronosz Klubbal kapcsolatos anyagokat.

Az igazat megvallva vajmi kevés olvasnivalóm volt, és ha nem vág egybe oly tökéletesen a saját tapasztalataimmal, beugratásnak véltem volna az egészet. Volt egy utalás egy i.sz. 56-ban alakult, exkluzív athéni társaságra, ahol kiművelt emberfők folytattak emelkedett diskurzust, de a társaság jellegét körüllengő titokzatosság oda vezetett, hogy négy év múlva száműzték őket a városból, amit az esemény feljegyzője szerint meglepő, gondtalan derűvel fogadtak, és nem zavartatták magukat a korabeli eseményektől. Aztán Róma kifosztása előtt két évvel egy naplóíró megjegyzi, hogy az utcájuk sarkán megüresedett a Kronosz kultuszának templomaként szolgáló épület. A roppant előkelő öltözetű hölgyek és urak, akik oda jártak, továbbálltak, figyelmeztetve mindenkit, hogy hamarosan úgy alakulnak a dolgok, hogy nem lesz érdemes ott maradni, és lám, jöttek is a barbárok! Indiában egy gyilkossággal vádolt férfi, aki tagadta bűnösségét, a cellájában elvágta a saját torkát, de halála előtt még elmondta, hogy bármilyen nagy kár, és bármennyire unja már, a saját farkába fog harapni, mint a kígyó, hogy újjászülessen. 1935-ben, amikor egy titokzatosságáról elhíresült csoport elhagyta Nankingot, a csoport egyik tagja, egy híresen gazdag hölgy, akiről senki sem tudta, hogyan szerezte a vagyonát, figyelmeztette kedvenc szolgálóját, hogy hagyja el a várost, és vigye el a családját messze földre. Pénzt is adott neki, és megjövendölte, hogy háború tör ki, melynek során minden porig ég. Voltak, akik prófétának nevezték ezeket az embereket, a babonásabbak viszont démonoknak. De bármi legyen az igazság, tény, hogy a Kronosz Klub tagjai, bármerre jártak, remek érzékkel kerülték a bajt és a feltűnést.

Phearson bizonyos értelemben maga alatt vágta a fát ezzel a Kronosz-dossziéval. Hiszen az abban talált anyagokat olvasgatva töprengtem el először az idő kérdéskörén.

12. fejezet

Mint már említettem, annak, hogy próbáljuk megérteni, mik is vagyunk, különböző stádiumai vannak. Jómagam a második életemben, meglehetősen közhelyes megoldást választva, öngyilkos lettem, hogy elmúljon ez az áldatlan állapot, a harmadikban pedig Istentől vártam a választ.

Említettem azt is, hogy némi erőfeszítés árán sikerült unalmas, biztonságos szolgálati helyeket találnom magamnak a második világháborúban. Azt viszont még nem mondtam, hogy a háborúnak köszönhetően sok mindent megtudtam a mostani tudásom korlátairól is. A meglehetősen vitatható módon „Péntekfiúnak” elnevezett jamaikai mérnöktől például hallottam a holtak lelkéről, meg a haragos szellemekről, amelyek itt maradnak ebben az árnyékvilágban, ha nem adják meg nekik a tiszteletet. Egy Walter S. Brody nevű, roppant komoly amerikai tiszt pedig a baptista, az anabaptista, a mormon és az evangélikus vallás rejtelmeibe avatott be, majd végszóként hozzátette: „Anyám mindegyiknek híve volt élete során, és megtanulta, hogy legjobb, ha az ember önállóan beszélget Istennel.”

Egy szudáni katona pedig, aki teherhordó volt Rommel visszavonuló tankjai mellett Tunéziában, mielőtt megszökött – vagy talán fogságba esett, ezt nem tisztázta a homályos szóbeszéd –, megmutatta nekem a Mekkába vezető utat. Megtanított arra a mondatra, hogy „Tanúsítom, hogy nincsenek istenek, csak Allah, és Mohamed az Ő szolgája és hírnöke,” előbb angolul, majd tört arabsággal, végül pedig acholi nyelven is, amelyről büszkén kijelentette, hogy semmilyen más nyelvhez nem hasonlítható, ennélfogva ő, aki muzulmán és acholi, senki máshoz nem hasonlítható. Ez utóbbit többször is elkántáltam, hogy eltaláljam a megfelelő hanglejtést, és a katona a végén elégedetten hátba vágott, azzal a felkiáltással, hogy:

– Ez az! Lehet, hogy mégsem fogsz elégni a pokol tüzén!

Azt hiszem, ez a katona mindenki másnál jobban meghozta a kedvemet az utazáshoz. Fantasztikus és, amint az többször kiderült, abszolút fiktív történeteket mesélt a Földközi-tengeren túli csodás országokról, a homokban ránk váró talányokról és megoldásaikról. Amikor véget ért a háború, az első hajóval útnak indultam e tájak felé, ahonnan oly sok angol távozott éppen, és a kor szellemétől megrészegülten, látszólagos, ruhaként viselt ifjúságomhoz méltó vak tudatlansággal botladoztam át különféle gaztetteken és kalandokon. Egyiptomban szenvedélyesen hinni kezdtem Allah szavának igazában, míg egy szép napon a mecsetben megismert három hittestvérem körbevett egy kairói sikátorban, és agyba-főbe vertek. Kiszaggatták a szakállamat, tompa késekkel leborotválták a fejemet, arcul köpdöstek és letépték rólam a fehér köntösömet, amelyet neofita buzgalmamban sietve beszereztem, de nem állt valami jól, mondván, hogy zsidó kém vagyok, hiába vörös a hajam, imperialista vagyok, kommunista, fasiszta, cionista, és ami a legfontosabb, nem közülük való. Négy napig feküdtem kórházban, majd miután elbocsátottak, a mullahomhoz fordultam vigaszért, aki udvariasan teát töltött nekem egy tulipán formájú üvegcsészébe, és megkérdezte, hogy ízlik a hivatásom.

Másnap távoztam.

Az újonnan alapított Izrael államban egy kis ideig eljátszottam a judaizmussal, de hiába mondhattam magam harci sebesülésekkel is rendelkező héber kémnek, nyilvánvaló volt, hogy nem tartozom oda, és az sem segített túl sokat, hogy a gyűlölt britek egykori katonája voltam. Láttam a Siratófal előtt térdre hulló férfiakat és nőket, akiknek bőrén még ott kéklett a táborban rájuk tetovált jel, és megkönnyebbült zokogásban törtek ki a napszítta kövek láttán, és én tudtam, hogy nincs helyem az ő világukban.

Amikor az imáimra válaszoló istent keresve megmásztam a Sínai-hegyet, egy katolikus pap üdvözölt a tetején. A lába elé térdeltem, megcsókoltam a kezét, és azt mondtam neki, hogy az ő ottléte égi jel, annak jele, hogy van egy isten, akinek tervei vannak velem, és előadtam a történetemet. Ezután a pap térdelt az én lábam elé, ő csókolt kezet nekem, és azt mondta, az érkezésem égi jel, Isten így jelzi, hogy mégis van értelme az életének, úgyhogy most általam megújult a hite, és ez igazi csoda, és ezt olyan komolyan bizonygatta, hogy már kezdtem kételkedni. Azt mondta, elvisz Rómába, ahol találkozhatok a pápával, majd az elmélkedés és az imádság jegyében fog telni az életem, hogy megfejthessem a létem rejtélyét, és három nap múlva arra ébredtem, hogy az én papom meztelenül, egy szál rózsafüzérben térdel a szobám padlóján, és csókolgatja a kezemet. Azt mondta, hírnök vagyok, és bocsánatot kért, amiért valaha is kétely férkőzött a szívébe, én pedig még napfelkelte előtt kiszöktem a hátsó ablakon, majd átmásztam a kerítésfalon.

Indiába vezetett az utam, mert hallottam ezt-azt a miszticizmusról meg a keleti filozófiákról, amelyek, úgy gondoltam, talán magyarázatot adhatnak a helyzetemre, ha már a nyugati teológia erre képtelen. 1953-ban érkeztem meg, és repülőgép-szerelőként könnyen kaptam munkát az egyre-másra tönkremenő légitársaságoknál. A csőd engem általában nem érintett. Előfordult, hogy amikor hétfőn hazamentem, még az addigi tulajdonos alkalmazásában álltam, kedden pedig arra mentem be dolgozni, hogy az addigi szerződésemet eltépték, de már várja is az aláírásomat egy vadonatúj, makulátlanul tiszta példány, amely pontról pontra megegyezik a régivel, csak a dátum és a munkáltatóm neve más. A megosztott Indiában akkor kezdett stabilizálódni a helyzet. Én az ország déli részén tartózkodtam, tisztes távolban a frissen elnyert függetlenséget bemocskoló vérontástól. Nehru volt a miniszterelnök, és én azon vettem észre magam, hogy őrülten szerelmes vagyok, előbb egy színésznőbe, akinek a szeme mintha engem, és csakis engem nézett volna az ezüstösen fénylő filmvászonról, majd egy lányba, aki a színésznő hasonmása volt, és gyümölcsöt árult a repülőtéren, és soha egyetlen, jelentőséggel bíró szót sem ejtett ki a száján, és én ezt a lányt nyomorultul bálványoztam és katasztrofálisan próbáltam udvarolni neki. A magunkfajták közül még a legidősebbeknél is megfigyelhető, hogy tudatunk életkorától függetlenül hajt minket egy bizonyos biológiai késztetés. Gyerekkoromban csak arra éreztem biológiai késztetést, hogy növekedjek, és ezt egyfajta intellektuális csüggedtséggel vegyem tudomásul. Tinédzserként úgy vettem fel a harcot a depresszióval, hogy igyekeztem elfoglalni magam, és figyelemmel kísértem a Hulne-házban zajló intrikákat. Most, életem delén pedig minden korábbinál erősebb volt a késztetés, hogy vegyem nyakamba a világot, és hívjam ki harcra, mint a matador a bikát. Utaztam, hogy választ kapjak a kérdéseimre, vitatkoztam emberekkel, akik nem hagyták magukat, teljes szívemből szerettem, és a lelkembe taposva elutasítottak, és a tökéletesség szimbólumaként bálványoztam Meena Kumarit, a bollywoodi istennőt, pedig egy szót sem értettem a hindi nyelvből, amikor először láttam a filmjeit.

De válaszokkal sem a szerelem, sem Isten nem szolgált. Feltámadásról, reinkarnációról beszélgettem a brahminokkal, akik elmondták, hogy ha jó és tiszta életet élek, önmagamnál magasabb rendű lényként térhetek vissza.

– És önmagamként? Visszatérhetek úgy is, mint önmagam?

Ez a kérdés nem kis felbolydulást okozott a hinduizmus bölcseinek körében. Csábító a gondolat, hogy én hintettem el a világszemléletükben a relativista fizika első magvait, hiszen roppant komoly arccal vitatták meg a kérdést, miszerint a feltámadásnak természeténél fogva lineárisnak kell-e lennie. Végül egy nagy hasú, nagyon szépen evő bölcstől érkezett a válasz, aki így kiáltott:

– Ne légy nevetséges, angol! Vagy jobban leszel, vagy rosszabbul, de minden változik!

A válasz vajmi kevéssé szolgált megelégedésemre, ezért fogtam a megtakarított pénzemet, amelyet azzal kuporgattam össze, hogy tíz éven át ugyanazt a repülőgépet javítgattam, bár a légitársaság neve hetente változott, és továbbálltam. Kína nem fogadott valami barátságosan, Tibet felkereséséhez pedig nem volt a legalkalmasabb az időpont, ezért dél felé folytattam utamat. Vietnam, Thaiföld, Mianmar és Nepál közt ugráltam ide-oda, helyváltoztatásaimat mindig ahhoz igazítva, hogy mikor melyik országot nem szállják meg éppen az amerikaiak, és hol nem fenyeget polgárháború. Kopaszra borotváltam a fejemet, csak zöldséget ettem, megtanultam kimondhatatlan szavakat ismételgetve fennhangon imádkozni, és megkérdeztem minden egyes Buddha minden egyes permutációjától, az egy Gautamától az ő tízezer megjelenési formájáig, hogy miért vagyok az, ami, és hogy a legközelebbi halálom lesz-e az utolsó. Szert tettem némi hírnévre, mint az angol, aki ismeri minden létező vallás tanításait, és bármilyen filozófiai témáról tud vitatkozni a földkerekség bármely szerzetesével, imámjával, padréjával vagy papjával, feltéve, hogy a téma kapcsolódik a lélek halhatatlanságához. 1969-ben meglátogatott egy vidám, kerek szemüveges férfi, aki, miután törökülésben helyet foglalt velem szemben a kunyhómban, így beszélt:

– Jó estét kívánok, mélyen tisztelt uram! A nevem Shen. Egy olyan intézménynél dolgozom, amely illetékes az ügyében, és azért vagyok itt, hogy a szándékai felől érdeklődjek.

Akkor épp Bangkokban éltem, mert be kellett látnom, hogy a bőrredőkben tenyésző trópusi penészgombák okozta kínokat nem enyhíti sem a lélek tisztasága, sem bármily buzgó ima, ha az ember a nyirkos dzsungelt választja otthonának. Az újságok jókora, kövéren szedett betűkkel hirdették a kormány nagyságát, a hegyekben bujkáló kommunista gerillákról suttogott híreszteléseket pedig sokkal kisebb, komoran feketéllő betűkkel közölték. Nem tudtam, hiszek-e abban, hogy a nyolcrétű ösvény elhozza a megvilágosodást, azt viszont jól tudtam, hogy öreg vagyok már ahhoz, hogy bármi másban higgyek, ezért időm egy részében autót szereltem a narancsszínű köntösömben, a fennmaradó időmben pedig azon meditáltam, hogy mihez kezdek, ha nem sikerül meghalnom.

Mr. Shen, akinek az arca egy fényesre sikált vadgesztenyére emlékeztetett, inge pedig ragadt a hátán meg a hónaljában csordogáló izzadságtól, egy kicsit följebb tolta a szemüvegét, és így folytatta:

– Azért van itt, hogy ellenforradalmi tevékenységet folytasson?

Átestem egy olyan fázison, amikor a bölcs, misztikus válaszokat kultiváltam, de hogy őszinte legyek, az ember idővel kiöregszik az ilyesmiből, ezért kertelés nélkül megkérdeztem:

– Maga a kínai titkosszolgálat embere?

– Természetesen, mélyen tisztelt uram – felelte éneklő hangon Shen, és kezét összetéve meghajolt ültében, ahogy a thai emberek szoktak, ha tiszteletteljesen megszólítják tanítójukat. – Kevéssé érdekel minket ez az ország – folytatta –, de egyes forrásaink szerint ön valójában nyugati imperialista ügynök, aki olyan ellenforradalmi erőkkel szándékozik szövetségre lépni, mint a burzsoá szeparatista dalai láma, és a temploma a kapitalista felforgatás gócpontja, amelyet abból a célból hoztak létre, hogy szíven döfjék dicső népünket.

Mindezt olyan kellemes modorban adta elő, hogy kénytelen voltam megkérdezni:

– És ez nem rossz?

– Már hogyne lenne rossz, mélyen tisztelt uram! Olyan felforgató tevékenység lenne, amely megtorló intézkedésekre késztetné kormányunkat, bár önnek természetesen – itt rám villantott egy sugárzó, vidám mosolyt – védelmére kelnének az imperialista szövetségesei, és az ügynek kétségkívül lennének utóhatásai.

– Ó! – kiáltottam fel, mert kezdtem kapiskálni, hogy miről beszél. – Azzal fenyeget, hogy megölnek?

– Nagyon nem szeretném, ha odáig fajulna a dolog, mélyen tisztelt uram, nem utolsósorban azért, mert személy szerint úgy gondolom, hogy ön csupán egy különc angol, akit vonz a könnyű élet.

– Hogyan ölne meg? – kérdeztem. – Gyorsan elintézne?

– Szívből remélem, hogy igen! Mert bármit mond az önök propagandája, mi nem vagyunk barbárok.

– És mindenképpen tudnom kellene róla? Vagy fennáll az az opció is, hogy mondjuk, álmomban, fájdalommentesen öl meg?

Shen arcán a megrökönyödés jelei suhantak át, miközben átgondolta a hallottakat.

– Úgy képzelem, minden érintett szempontjából politikusabb lenne, ha a halálát fájdalommentes és természetes színben tudnánk feltüntetni – mondta végül. – Ha ébren lenne, az kétségkívül dulakodáshoz vezetne, és önvédelemre utaló nyomok maradnának, ami egy szerzetes esetében elfogadhatatlan, még ha egy imperialista disznó szerzetesről van is szó. De ön, ugye… ugye nem imperialista disznó?

– Angol vagyok – mondtam.

– Vannak jó angol kommunisták.

– Nem vagyok kommunista.

Shen bizonytalanul rágcsálta az alsó ajkát, a szeme körbe-körbe járt, mintha félig-meddig arra számított volna, hogy mindjárt kiszúr a bambuszfalon egy apró rést, amelybe könnyen befurakodhat egy puska. Aztán jóval halkabban így szólt:

– Őszintén remélem, hogy ön nem imperialista ügynök, uram – motyogta. – Ugyanis engem kértek meg, hogy állítsam össze az ön ellen indítandó eljárás anyagát, és semmiféle bizonyítékot nem találtam arra, hogy ön több vagy kevesebb lenne, mint egy ártalmatlan bolond, aki régimódi hiedelmek rabja. Szóval igencsak rossz fényt vetne az általam elvégzett papírmunkára, ha kiderülne, hogy ön kém.

– Határozottan nem vagyok kém – nyugtattam meg.

Úgy tűnt, megkönnyebbült.

– Köszönöm, uram! – kiáltotta, majd megtörölte verejtékező homlokát ruhaujjával, de mozdulatát rögtön bocsánatkérő fejbiccentés követte, nehogy tiszteletlenségnek vegyem. – Fölöttébb valószínűtlennek tűnt, hogy az – folytatta aztán –, de amilyen időket élünk, az ember nem lehet elég alapos.

– Elcsábíthatom egy teára? – kérdeztem.

– Köszönöm, nem kérek. Nem kelthetem azt a látszatot, hogy szükségtelenül fraternizálok az ellenséggel.

– Mintha azt mondta volna, hogy nem vagyok ellenség.

– Ön ideológiailag romlott – javított ki –, de ártalmatlan.

E szavak után sűrűn hajlongva elindult kifelé.

– Mr. Shen! – kiáltottam utána. Megállt az ajtóban, és arckifejezése egy olyan hivatalnok belső feszültségét tükrözte, aki szívből reméli, hogy nem kerülnek újabb akták az asztalára. – Én nem tudok meghalni – magyaráztam udvariasan. – Megszületek, élek, meghalok, majd újból leélem ugyanazt az életet. Rendelkezik az ön kormánya olyan információval, amelynek ez ügyben hasznát vehetném?

Shen elmosolyodott. Arcvonásai őszinte megkönnyebbülésről árulkodtak.

– Nem, mélyen tisztelt uram – felelte. – Köszönöm az együttműködését. – Aztán, mintegy mellesleg, még hozzátette: – Sok szerencsét mindahhoz, amit elmondott.

Azzal távozott.

Ő volt az első kém, akivel találkoztam, Franklin Phearson pedig a második. Kettejük közül, azt hiszem, Shent találtam szimpatikusabbnak.

13. fejezet

Úgy hetven-nyolcvan évvel később Phearson ott ült velem szemben az asztalnál, abban a bizonyos northumbriai kastélyban, és igencsak dühbe gurult, amikor közöltem:

– Az ön számára a komplexitás a tétlenség ürügyeként kellene hogy szolgáljon. Az események komplexitása, az idő komplexitása – mi haszna származik önnek ebből a tudásból?

Odakint esett. Keményen, könyörtelenül ömlött a kétnapi rekkenő hőséget követő égi áldás. Mintha elernyedt volna az ég ökölbe szorított keze. Phearson elutazott Londonba, majd további kérdésekkel és a korábbinál kevésbé engedékeny hozzáállással felvértezve jött vissza.

– Maga visszatartja az információt! – harsogta. – Elmondja, hogy mindez meg fog történni, de hogy hogyan, arról hallgat! Számítógépről, telefonról, meg a hidegháború végéről beszél, az isten verje meg, de sem ennek, sem annak a működéséről nem mond szart se! Mi vagyunk a jó fiúk, azért vagyunk itt, hogy jobbá tegyük a világot, hát nem érti? Egy jobb világ a tét!

Amikor dühös volt, a bal halántékán kidagadt egy tekergőző kígyóra emlékeztető, kéklő ér, arca pedig nem rákvörös lett, hanem sápkórosan szürkés. Fontolóra vettem a vádjait, és jelentékeny részüket alaptalannak ítéltem. Hiszen nem voltam történész, a jövőbeli események a jelen történéseiként bontakoztak ki előttem, a retrospektív elemzésükre, elmélyült végiggondolásukra nemigen volt időm, hiszen hatvan másodperces darabokban, napi hírekként adagolta nekem őket a tévé. Úgyhogy nem tudtam bővebb magyarázattal szolgálni a személyi számítógép működését illetően, ahogy heringet sem tudok egyensúlyozni az orromon.

És igen, valóban tartottam vissza információt, ha nem is minden témában, de bizonyos témákban igen. A Kronosz Klubról olvasottak legfőbb tanulsága ugyanis az volt számomra, hogy egy csöndes, hallgatag hely. Pedig ha a tagjai olyanok, mint én, ha ismerik a jövőt, legalábbis a saját személyes életútjukhoz kapcsolódó részét, akkor hatalmukban áll közvetlenül befolyásolni azt. Mégis úgy döntöttek, hogy nem teszik. Vajon miért?

– Komplexitás – ismételtem meg a szót határozottan. – Mi csupán egyének vagyunk, nem tudunk ellenőrzésünk alá vonni nagyszabású társadalmi-gazdasági történéseket. Megpróbálhat belekontárkodni a dolgokba, de ha csak egyetlen eseményt is bármilyen csekély mértékben megváltoztat, azzal érvénytelenít minden más eseményt, amiről valaha is beszéltem. Mert azt elmondhatom ugyan magának, hogy a szakszervezetek szenvedni fognak Thatcher alatt, de az az igazság, hogy a jelenség mögött álló gazdasági erőket nem tudom tetten érni, és nem tudom pár szóval flottul elmagyarázni, miért hagyja a társadalom, hogy tönkretegyék az iparát. Nem tudom megmondani magának, hogy mi jár a leomlott berlini falnál örömtáncot járó emberek fejében, és azt sem, hogy ki fog fölállni Afganisztánban, hogy bejelentse: „A mai nap megfelelő időpont a dzsihádra!” És ugyan mire jó magának az információ, amit tőlem kap? Hiszen ha csak egyetlen elemét is kezelésbe veszi, azzal lerombolja az egészet!

– Személyek, földrajzi helyek! – kiáltotta Phearson. – Személyek, földrajzi helyek nevét akarom hallani!

– Miért? – kérdeztem. – Meg akarja gyilkoltatni Jasszer Arafatot? Vagy gyerekeket végeztet ki olyan bűnökért, amelyeket még el sem követtek, vagy jó előre felfegyverzi a tálibokat?

– Ez politikai döntés, ez mind politikai döntés…

– De a döntéseit olyan bűnökre alapozza, amelyeket még el sem követtek!

Phearson teátrálisan, frusztráltan szélesre tárta a karját.

– Az emberiség fejlődik, Harry! – kiáltotta. – A világ fejlődik! Az emberiség az utóbbi kétszáz év alatt radikálisabb fejlődésen ment keresztül, mint az azt megelőző kétezer évben! Az emberi faj és az emberi civilizáció fejlődési üteme felgyorsult. És a mi dolgunk, a jó embereké, férfiaké és nőké egyaránt az, hogy felügyeljük ezt a folyamatot, hogy megfelelő irányba tereljük, hogy ne legyen többé elcseszve és ne legyen több katasztrófa! Még egy második világháborút akar? Még egy holokausztot? Értse meg, mindent megváltoztathatunk, mindent jobbá tehetünk!

– Ön alkalmasnak tartja magát arra, hogy felügyelje a jövőt?

– Az istenit, hát persze! – mennydörögte Phearson. – Igen, alkalmasnak tartom magam, mert a demokrácia védelmezője vagyok, bassza meg! Mert liberális gondolkodású ember vagyok, bassza meg, aki hisz a szabadságban, és mert rendes, jószívű fickó vagyok, bassza meg; és a francba a kételyekkel, hogy alkalmas vagyok-e a jövő felügyelésére, mert valakinek muszáj felügyelnie!

Hátradőltem a széken. Az oldalvást zuhogó eső vadul püfölte az ablaküveget. Az asztalon álló vázában friss virág volt, a csészémben kihűlt kávé.

– Sajnálom, Mr. Phearson – szólaltam meg nagy sokára. – Nem tudom, mit vár tőlem.

Erre sietve odacsoszogott egy székhez, közel húzta, és hangját már-már konspiratívan lehalkítva, kezét mintegy bocsánatkérően az asztalra szorítva azt kérdezte:

– Miért nem győzünk Vietnamban? Mit csinálunk rosszul?

Felnyögtem, és a koponyámra szorítottam a két tenyeremet.

– Az a baj, hogy nem kellenek senkinek! – mondtam. – A vietnamiaknak nem kellenek, a kínaiaknak nem kellenek, és a saját népük sem akarja, hogy ott legyenek Vietnamban! Nem lehet megnyerni egy olyan háborút, amelyet senki sem akar megvívni!

– És ha ledobnánk a bombát? Csak egyetlenegy bombát Hanoira, amely mindent eltakarít?

– Nem tudom, mert soha nem történt meg, és azért nem történt meg, mert vérfagyasztó! – kiáltottam. – Magának nem tudás kell, hanem megerősítés, és én… – itt fölpattantam, és engem is ugyanúgy meglepett, hogy állok, mint Phearsont. – …és én azzal nem szolgálhatok – fejeztem be a mondatot. – Sajnálom. Amikor belementem ebbe az egészbe, azt hittem, hogy maga… hogy magának valami más kell. Azt hiszem, tévedtem. Most… most gondolkodnom kell.

Csönd telepedett ránk.

A kínai nyelv a nehezen lélegző, beteg állat zihálásaként írja le az asztmát. Phearson teste szobormerev volt, keze a civilizált visszafogottság pózába dermedt, zakója nem gyűrődött meg, arca kifejezéstelen maradt, de a mellkasából felszakadó lehelet állatias volt.

– Mire akar kilyukadni? – kérdezte, és szavait a hosszú évek alatt belé nevelt udvariasság és a gondosan gyakorolt önkontroll formálta, de a hangok hajtóereje, a lehelete arról árulkodott, hogy legszívesebben vicsorogva átharapná a torkomat, és hangosan szürcsölve kiinná a véremet. – Maga szerint ez az egész nem számít, dr. August? Úgy gondolja, meghal, és ennyi volt? Újraindul a világ, bumm! – Itt akkorát vágott az asztalra, hogy a kávéscsésze nagyot ugrott a porcelán kistányéron. – Mi, kisemberek leéljük a magunk kis életét, aztán meghalunk, eltűnünk, és ez az egész – nem kellett széles mozdulatokkal aláfestenie a mondókáját, elég volt a szobát körbepásztázó szemvillanás –, ez az egész csak álom volt. Kicsoda maga, dr. August, talán Isten? Maga az egyetlen élőlény, aki számít? Azt hiszi, a maga fájdalma nagyobb szabású, nagyobb jelentőségű, csak mert emlékszik rá? Azt hiszi, a maga élete az egyetlen élet, ami számít, csak mert azt maga éli át? Így van?

Nem kiabált, még csak föl sem emelte a hangját, de az állatias lehelete egyre csak jött, pedig a tépni-szaggatni vágyó ujjai erőnek erejével fékezték magukat. Rádöbbentem, hogy nincs válaszom: nincsenek szavaim, gondolataim, nincs a tarsolyomban önigazolás, rendreutasítás. Phearson hirtelen mozdulattal fölállt, mintha eltört volna benne valami, de hogy mi, azt nem mertem kimondani, és a halántékán, a bőre alatt bőszen tekergőzött az a bizonyos ér.

– Rendben – zihálta. – Rendben, dr. August. Rendben. Mindketten elfáradtunk egy kicsit, mindketten frusztráltak vagyunk egy kicsit… Lehet, hogy szünetet kellene tartanunk. Mi lenne, ha mára befejeznénk, hogy átgondolhassa a dolgot, rendben? Rendben – döntötte el a kérdést, mielőtt válaszolhattam volna. – Akkor ez a terv. Pompás. Holnap találkozunk.

Azzal szótlanul, hátra sem nézve, nagy léptekkel kivonult a szobából.

14. fejezet

Muszáj volt elmennem onnan.

Egy ideje már munkált bennem ez az érzés, és most már perdöntő bizonyíték támasztotta alá. Nem láttam rá esélyt, hogy pozitív eredményt hozzon a maradásom, ezért mennem kellett. Tudtam, hogy nem lesz egyszerű, hogy nem sétálhatok ki csak úgy az ajtón, de hát van, amikor a legegyszerűbb szökési terv a legjobb.

Miért is nem vettem a fáradságot a Keleten töltött hosszú évek alatt arra, hogy legalább egy kicsit kitanuljam a kungfut?

Most, a szobámban ücsörögve, a szürkületet várva, nevetségesnek hatott a kérdés. Őrök vigyáztak rám, igaz, nem voltak egyértelműen őrnek öltözve, de addigra épp eléggé kiismertem annak a helynek a szokásrendjét, így nem maradt titok előttem, hogy bármely pillanatban nem kevesebb mint öt ember van szolgálatban, öten őgyelegnek a háttérben nesztelenül, diszkréten, parancsra várva.

Este hétkor mindig műszakváltás volt, és az új csapat rendszerint még a vacsoráját emésztette, ezért a szokottnál hanyagabbak, lassabbak voltak, és egy kicsivel nyugodtabbak a kelleténél. Az ablakom előtt rekettye és hanga nyílt, a tejesember pedig vaskos északi akcentussal beszélt. Ennél sokkal több nem is kellett nekem, hiszen korábban egy birtok gondnoka voltam, aki ezen a vidéken nevelkedett. Első életemben ezzel a földdel éltem-haltam, és tudtam, hogyan kell életben maradni a mocsárban. Phearson viszont, akármilyen eszközök, akárhány ember állt a rendelkezésére, városi gyerek benyomását keltette, aki nincs hozzászokva a természetben zajló vadászathoz. Tehát csak a falon kell átjutnom…

Amikor homályos szürkeségbe burkolózott a táj, és közelgett a hét óra, összeszedtem, amit tudtam: a vacsoránál elcsórt konyhakést, a konyhából meglovasított fémpoharat és kis fémtányért, egy doboz gyufát, egy szappant, fogkefét, fogkrémet, meg pár gyertyát. Phearson óvatos volt. Abból a házból a legmohóbb tolvaj sem zsákmányolhatott volna ennél sokkal többet. Kaptam tőle papírt, hogy írjam le az emlékeimet, és én azon a papíron írtam meg a távozásra készülődve két levelet. Bebugyoláltam mindent a takarómba, és a lepedőmből vágott csíkokkal a hátamra szíjaztam a batyut. Hét óra után öt perccel, amikor a mocsár fölött kezdett végképp kihunyni a gyérülő fény, óvatosan kinyitottam a hálószobám ajtaját, mélyen átérezve, hogy milyen nevetségesen gyerekes, amit csinálok, és elindultam lefelé, a földszintre.

Tudtam, hogy a főbejáratnál és a konyhaajtónál vannak őrök, de azt is, hogy többen ott, helyben alszanak, és az őrök hálószobáit nem őrzi senki. Az egyikben találtam egy jó, strapabíró kabátot meg néhány pár zoknit, valamint a komódon pár életmentő shillinget. Utána a ház hátulja felé vettem az irányt, ahonnan az egyik ablakon ki lehetett mászni az alacsony szeneskamra tetejére. Lábamat lelógatva, a párkányon billegve elrugaszkodtam, majd a fémes puffanás, amelynek kíséretében a tetőn landoltam, a csontom velejéig megreszkettetett, és megadóan vártam az azonnali megtorlást.

De hiába vártam, ezért lejjebb csúsztam a szeneskamra ferde tetején, majd óvatosan leereszkedtem az épület körül kígyózó, kaviccsal felszórt gyalogútra. Ha futásnak eredtem volna, azzal felhívom a figyelmet a szökésemre, ezért könnyed, hányaveti léptekkel haladtam tovább, mert hallottam, hogy az őrök is így járnak. Hevesen kalapált a szívem, de végül átjutottam a tiszafák alkotta sövény túloldalára, ahol már nyugodtan futhattam, és meg is tettem.

Soha nem voltam valami edzett, és a fogságom aligha javított a kondíciómon, de a hátamon cipelt teher nem volt túl nehéz, és valami furcsa felvillanyozottság lett úrrá rajtam. Felszabadító hatású volt a gyerekkori hangok, szagok, a mocsár megelevenedő emléke. Meghosszabbította lépteimet, és erőt adott. Az épülethez tartozó területet fal vette körül, amelyre a kertben, felügyelet alatt tett sétáim során már felfigyeltem, de ez a fal inkább az idegenek távoltartására szolgált, mintsem foglyok őrizetére, így könnyen találtam egy öreg tölgyfát, amelynek legalacsonyabb ága trambulinként lógott be a sárga téglafal fölé. A korhadó fából lakmározó bogarakat lesöpörve fölmásztam, majd végigcsúszkáltam az ágon, ahogy gyerekkoromban oly sokszor, és leugrottam a túloldalon. És máris szabad voltam.

Bár ilyen egyszerű lett volna!

Volt egy tervem, meg azon belül még jó néhány, más-más kimenetelű elágazás, attól függően, hogy miként halad a „nagy” terv. Fölöttébb valószínűnek tartottam, hogy előbb-utóbb elkapnak, tekintve, hogy milyen tapasztalatlan voltam a hatóságok kijátszása terén, és mennyi árulkodó jelet hagytam magam után, de addig még volt egy kis időm.

Először is mindenképp ki kellett derítenem, hol vagyok, hogy tudjam, mennyire lesz nehéz a terv hátralevő részének kivitelezése. Elindultam a faóriások vadul burjánzó csoportjai közt haladó, ócska kis úton nyugat felé. A hosszú órák alatt, amíg gyalogoltam, háromszor kellett elbújnom az erdőbe egy-egy közelgő autó elől. A fák között surranó kis állatok bizonyára csodálkoztak, hogy mit keresek ott. Romantikusan hangzana, hogy bagolyhuhogást hallottam, de a bagolynak annál több esze volt: tisztes távolból, csöndben nézte végig, ahogy elhaladok. Úgy saccoltam, hogy legfeljebb három órám lehet, mert ennyi idő alatt biztosan riadót fújnak a házban, ahonnan meglógtam. De ha nincs szerencsém, jóval hamarabb is sor kerülhet rá.

Egy parányi téglahíddal megkoronázott patak után elágazott az út. Két választásom volt: Hoxley, nyolc kilométer, vagy West Hill, tizenegy kilométer. Hoxley-t választottam. Igaz, hogy az volt a kézenfekvőbb útvonal, de minél gyorsabban el akartam jutni egy lakott településre. Az úttal párhuzamosan az erdő rejtekében haladtam tovább. Az erdőt hamarosan nyíltabb terep váltotta. Átugrottam a szántóföldet határoló alacsony kőfalon, és ha motorzúgás ütötte meg a fülemet, bármilyen távolról jött, rögtön lebuktam mögé. Félhold volt, ami optimális, hiszen a fénye elég ahhoz, hogy lássak, de ahhoz már kevés, hogy engem lássanak. A nappal izzasztóan meleg levegő úgy lehűlt, hogy látszott a leheletem. A felázott talaj jól befröcskölte a nadrágomat sárral, a zoknim pedig úgy átázott, hogy hangos cuppogás kísérte minden léptemet. Megtaláltam az égen a Sarkcsillagot, az Oriont, a Kassziopeiát és a Nagy Medvét. A Kassziopeia magasan járt az égen, a Nagy Medve pedig alacsonyan, tehát nem sokkal múlhatott éjfél, amikor lóhalálában elrobogott mellettem az első kocsi. Szerencsém volt. Órák teltek el, mire feltűnt nekik, hogy nem vagyok ott, így nemigen volt más választásuk, mint a reflektort a legnagyobb fokozatra kapcsolva furikázni ide-oda a környéken, miközben én a csillagok fényénél tájékozódhattam.

Hoxley egy kőházak alkotta falucska volt egy kis kődomb lábánál, ahonnan egykor követ bányásztak. Oldalvást, a házak között, a szántóföldekhez, kerítésekhez vezető kis mellékutcákon lopakodtam be a hanyatlásnak indult településre, amelynek nem lehetett négyszáznál több lakója, a parányi főtéren mégis volt háborús emlékmű, amelyen a két világégés harcterein elesett falubeliek neve állt. Az emlékmű mellett ezüstszínű kocsit pillantottam meg. Égett a lámpája, de a benne ülő emberalaknak csak a kontúrjait tudtam kivenni. Éppen a falu egyetlen kocsmájánál állt meg, és a jelek szerint megzavarta a tulaj éjjeli nyugalmát, ugyanis a kocsmáros az ajtóban állva, méltatlankodva vitatkozott egy másik férfival. A tértől távolodva osontam tovább az utcán, amelyet kénytelenek voltak főutcának nevezni. Itt volt a kis üzlet, ahol friss paradicsomot meg bárányhúst is lehetett kapni, és a postahivatal is, amelynek faláról már jócskán lepattogzott a vidám hatást keltő, élénkvörös festék. Most, hogy már tudtam, hol a posta, visszaóvakodtam a falu határába, és egy düledező pajta foghíjas deszkafalán átbújva elrejtőztem a rozsdás talicska, a szénakupacok meg a csetepaték során elhullajtott, poros tyúktollak között.

Igazán nem okozott gondot, hogy ne aludjak el.

15. fejezet

Mivel még a házban kifigyeltem, pontosan tudtam, mikor kel föl a nap. Utána becslésem szerint egy órát vártam, majd kimásztam a rejtekadó pajta zugából, és úgy, ahogy voltam, sárosan, a rám tapadt tyúktollakkal együtt, első kuncsaftként sétáltam be a hoxley-i postahivatalba. A savanyú, pirospozsgás, kerek arcú postáskisasszony éppen akkor nyitotta ki az ajtót.

Vásároltam az őreimtől elcsórt shillingeken két borítékot meg néhány bélyeget, majd a nő kezébe nyomtam a leveleket.

– Nagyon kedves – mondtam a tőlem telhető legjobb skót akcentussal, mire ő felvonta a szemöldökét, mert furcsállotta, hogy egy idegentől ilyet hall.

Elég gyengécske álcázási kísérlet volt ez, de azt akartam, hogy ha üldözőim kérdezősködnek, minél zavarosabb legyen a kép. Megvártam, míg a postásnő a táskájába csúsztatja a két levelemet, majd távoztam.

Csodaszép, meleg, napfényes idő volt.

Nem szívesen váltam meg a lopott kabátomtól, amely az éjszaka leghidegebb óráiban remek szolgálatot tett, de úgy éreztem, túlságosan is felismerhető, és igencsak magán viseli a sárban való hosszas caplatás nyomait. Nélküle már-már szalonképes, bár eléggé sáros úriember benyomását keltettem.

Az ezüstszínű autó, amelyet az éjszaka a kocsmánál láttam, most Hoxley határában portyázott. Lebuktam egy szappanszagot meg a védelmét élvező árnyékszék szagát árasztó kerítésfal mögé, amíg a túloldalon eldübörgött a drága, felturbózott gépjármű. Eljött az ideje, hogy ismét a nappal megannyi veszélyt rejtő utakat kerülve, árkon-bokron át folytassam utamat.

Nagyrészt önkényes, pillanatnyi szeszély vezérelte döntés alapján észak felé indultam el, és pár röpke órán át kifejezetten felszabadító hatással volt rám a meleg napsütés, egészen addig, amíg bosszantó mértékben magára nem vonta a figyelmemet a szomjúság, az éhség, meg a fogaim állapota. Valami mélyedést kerestem, vagy olyan helyet, ahol az emberi fúrás-faragás dacára fák nőnek, és e tereptárgyakat útjelzőként használva eljutottam egy sekély patakig, amely nagyon szeretett volna folyó lenni, és amelynek sikamlós, kövér, kerek kövek bélelték ki a medrét. Megmostam az arcomat, a kezemet, a nyakamat, majd mohón kortyolni kezdtem a patak vizét. Utána fogat mostam, és néztem, ahogy az ár elsodorja a köpetem fehér habját. Megszámoltam a maradék lopott pennyjeimet, és azon tűnődtem, hogy vajon milyen messze van a legközelebbi település, és mennyire figyelik. Ahhoz már öreg voltam, hogy nyúlcsapdát készítsek, ezért fogtam a cókmókomat, és mentem tovább.

Kora délután érkeztem meg a következő faluba.

Phearson emberei olyan feltűnőek voltak, mint a vadló szemébe mászó legyek. A pékség körül már-már kibírhatatlan élesztőszag terjengett. Megvártam, míg Phearson emberei továbbállnak, majd magabiztosan, peckesen bevonultam, és ezúttal a legelőkelőbb kiejtésemet vettem elő.

– Kérek egy kenyeret, és ha netán akad egy kis vaj, azt is.

A pék egy gleccser sebességével mozdult meg, és közben fontolóra vette a vajkérdést.

– Hát, uram – szólalt meg végül –, disznózsír megfelel?

Nagyon is megfelelt, csak adja minél gyorsabban!

– Nem idevalósi, uram? – kérdezte a pék.

Nem. Csak túrázom itt. Majd csatlakozom a barátaimhoz.

– Ez a szép idő igencsak alkalmas a túrázásra, uram.

De még mennyire! Reméljük, kitart még egy darabig.

– Nem a barátai jártak erre reggel, uram? Azt mondták, keresnek valakit.

A pék olyan lassan, olyan nyájasan beszélt, hogy már-már fájdalmasan érintett, amikor fölfedeztem a hangjában a gyanakvást és a diszkréten vádló élt.

Úgy néztek ki, mint akik vadászni jöttek?

Nem, nem úgy néztek ki.

Hát, akkor nem lehettek a barátaim. Köszönöm a kenyeret, köszönöm a zsírt, és…

– Harry! – Kiderült, hogy Phearson is tud előkelő akcentussal beszélni, ha úgy hozza a szükség. Kővé dermedve álltam az ajtóban, hónom alatt a kenyérrel meg a zsírral, amely félig kicsomagolódott, és félő volt, hogy mindjárt összeken. Phearson odalépett hozzám, és határtalan szeretettel körém fonta a karját. – Úgy aggódtam, hogy elkerüljük egymást! – kiáltotta. A hangja mintha labdaként pattogott volna a csöndes utca kövezetén. – Hála az égnek, hogy még időben ideért!

Húsz méterre sem volt a kocsija, amely üvöltő fenevadnak hatott a tündérmesébe illő erdőben. A hátsó ajtó már nyitva volt, az egyik névtelen őr tartotta, egyáltalán nem kizárt, hogy az, akinek elloptam a kabátját. Vetettem egy pillantást a kocsira, majd egyet Phearsonra, és bár nem töltött el különösebb magabiztosság, úgy éreztem, ez a gesztus nem maradhat el: a földre ejtettem a kenyeret, és minden erőmet beleadva az arcába könyököltem.

Örömmel jelenthetem, hogy valami reccsent, és amikor visszahúztam a karomat, vérfoltos volt a ruhám ujja.

De sajnálatos módon alig tíz métert sikerült megtennem, amikor a pék, aki aluszékonyságához képest meglepően gyorsan mozgott, jól időzített rögbijátékosnak is becsületére váló ugrással a földre vitt, majd ráült a fejemre.

16. fejezet

Gyógyszerek.

Gyógyszer gyógyszer hátán.

Az ágyhoz szíjaztak, ahogy annak idején dr. Abel is, de nekik, dr. Abellel ellentétben, nem voltak megfelelő orvosi eszközeik, így csak a kötelékek és szíjak kombinációjára hagyatkozhattak. Csak annyira vertek meg, amennyire ahhoz kellett, hogy megadjam magam. Épp csak értésemre adták, hogy nincs más opcióm. Aztán Phearson így szólt hozzám:

– Nagyon sajnálom, hogy idáig fajult a dolog, Harry, őszintén mondom. Remélem, megérti.

A szkopolamintól röhögnöm kellett, a temazepamtól elaludtam. Próbálkoztak amobarbitállal is, mire képtelen voltam abbahagyni a sírást, pedig nem voltam különösebben szomorú. A barbiturátot először rosszul adagolták, mire a szívem kis híján a fülemen távozott. Ekkor módosították az adagot, és Phearson az ágyam mellett ülve hallgatta, ahogy összevissza zagyválok.

– Mi nem akarjuk bántani magát, Harry – mondta. – Isten a tanúm, hogy én egyszerűen nem vagyok az a fajta. Én a jó fiúk közé tartozom, akik a legjobbat akarják. Szóval, nem akarjuk bántani magát, de meg kell értenie, hogy itt sokkal több forog kockán, mint maga vagy én, sokkal, de sokkal több!

Aztán fölhozták a garázsból a kocsi indítókábelét, és Phearson az arcomba hajolt.

– Harry, ne kényszerítsen rá! – mondta. – Higgye el, meg tudjuk mi ezt csinálni! Mi ketten, maga meg én, elérhetjük, hogy jobb hely legyen a világ!

Miután nem feleltem, telepumpáltak antipszichotikumokkal, és bedugták a bikakábelt a konnektorba – de az egyik fickó rossz helyen fogta meg, és saját magát sokkolta vele. Vonított, mint egy rajzfilmfigura, és fél méter magasra ugrott. Le kellett vinniük a földszintre, hogy jegeljék a kezét, és aznap este elektromos trükkökkel már nem próbálkoztak.

– Ugyan már, Harry! – suttogta Phearson. – Tegye, amit kell! Hagyjon nyomot maga után, az istenit! Hagyjon nyomot!

Én meg csak nevettem, és meglovagoltam a temazepam meleg, álmosító hullámát.

17. fejezet

A komplexitás a tétlenség ürügyeként kell szolgáljon.

Mindig is ez volt a Kronosz Klub mantrája, és most neked is elmondom. Híján van a nemes szándéknak, a merészségnek, az igazságvágynak, a becsvágynak, de ha az ember belekontárkodik a történelem sodrába, azaz magába az időbe, akkor ez egy szent fogadalom, amit ki kellene szögezni minden Kronosz-klubház ajtaja fölé. Elmondtam ezt Phearsonnak is, de nem értette meg.

Említettem már, hogy a mi életünk három fázisra oszlik. Az elsőn, a sorsunk elutasításán, úgy vélem, jócskán túl voltam már, amikor Phearson telepumpált pszichotróp, hallucinogén hatású szerekkel. Az elfogadástól a helyzetem miatt igencsak messze voltam, viszont úgy érzem, a magam módján megkíséreltem legjobb tudásom szerint feltárni az állapotom természetét. A harmadik életemben Istennel, a negyedikben a biológiával próbálkoztam. Az ötödik életemre még visszatérünk, a hatodikban pedig, igaz, jócskán megkésve, a fizikán keresztül próbáltam magyarázatot találni sorsunk talányára.

Meg kell érteniük, hogy az 1930-as években még gyerek voltam. Sőt, nem is csak egyszerűen gyerek, hanem egy olyan férfi fattya, akit körülbelül annyira érdekelt a tudomány fejlődése, mint engem az ő kedvenc lovainak a pedigréje. Így aztán sejtelmem sem volt a tudományos gondolkodásban lezajló forradalomról, a relativitásról, a nukleáris fizikáról, Einsteinről, Bohrról, Planckról, Hubble-ról, Heisenbergről. Arról azért hallottam valamit harangozni, hogy a világ kerek, és a fáról lepottyanó almát a tömeg vonzza, de az első életeim évszázadai során az idő ugyanolyan lineáris és ugyanolyan érdektelen dolog volt, mint a fémvonalzó. Így aztán csak az 1990-es években kezdtem kapiskálni az 1930-as évek fogalmait, és azt, hogy milyen hatással vannak nem csupán a környező világra, de talán még arra a nagy kérdésre is, hogy ki vagyok én.

A hatodik életemben már huszonhárom évesen megszereztem az első doktorátusomat, de nem azért, mert különleges tehetségről tettem tanúságot a természettudományok terén, hanem azért, mert az oktatás unalmas, általános ismereteket nyújtó részét sikerült átugranom, és egyből belevethettem magam az engem érdeklő szakterületekbe. Hívtak, hogy dolgozzak a Manhattan-terven, ahol én lettem volna a csapat legfiatalabb tagja, és én álmatlan éjszakák során át vívódtam, hogy elfogadjam-e az ajánlatot. Nem etikai megfontolások vezéreltek, hiszen tudtam, hogy a bomba úgyis elkészül, és le is dobják, függetlenül attól, hogy én személy szerint mit érzek. Ugyanakkor izgalmasnak ígérkezett a munka, hiszen az akkori idők legnagyobb koponyáival lettem volna összezárva nap mint nap. Végül éppen a bezártság, valamint az élettörténetemben való túlzott mértékű kutakodás veszélye tartott vissza. Valamint az, hogy nem szívesen tettem volna ki magam a sugárzásnak, amelyet akkoriban még nem tudtak megfelelően kontrollálni, és nem fogták fel a veszélyeit. Így aztán a háború nagy részét azzal töltöttem, hogy meglepően valószerű hipotéziseket állítottam fel a nácik technikai vívmányaira vonatkozóan, a bombák működési mechanizmusától a rakétamotorokig, a nehézvíztől a saját atomreaktorukig.

Vincenttel 1945 végén ismerkedtem meg. A háborút már megnyertük, de a fejadagrendszer még igencsak árnyat vetett a vacsoraasztalra. Persze, tudom én, hogy kicsinyes dolog ennyi idő után azon siránkozni, hogy életem korai szakaszában sokáig milyen íztelen, egyhangú volt az étel, vagy azon, hogy milyen későn vált elterjedtté a központi fűtés. Szóval akkoriban egyetemi oktató voltam Cambridge-ben, és elkeseredett harcot vívtam egy professzori posztért, amelyhez túl fiatal voltam, de sokkal inkább megérdemeltem volna, mint ötvenhárom esztendős vetélytársam, P. L. George, aki elsősorban a matematikai tévedései komplexitásával tüntette ki magát. Végül nem lettem professzor. Nem volt divatban sem az ősrobbanás elmélete iránti elkötelezettségem az állandó állapot elméletével szemben, sem a hullám-részecske kettősséghez való észszerűtlen ragaszkodásom, és pláne nem a fiatalságom, így aztán nem voltam túl népszerű a tudomány papjainak asztalánál. Persze a nézeteimet tulajdonképpen joggal kifogásolták, hiszen nagyrészt olyan bizonyítékok támasztották alá őket, amelyeket akkor még nem fedeztek fel, és olyan technikai vívmányokat igényelt az igazolásuk, amelyeket még nem találtak fel.

És tulajdonképpen ugyanennek a téveszmémnek köszönhetem, hogy Vincent egyszer csak beállított hozzám.

– Dr. August – szólalt meg határozott hangon –, a multiverzum-elméletről szeretnék beszélgetni önnel.

Ez felütésnek eléggé váratlan volt, és tisztában voltam azzal a fájó ténnyel is, hogy minden egyes másodperc, amelyet Vincent az ajtóban állva tölt, az általam gondosan táplált tűz melegének újabb darabkáját ereszti szélnek úgy, hogy senki mást ne melengethessen – tökéletesen igazolva az entrópia elvét. És mivel láttam, hogy egy tapodtat sem fog mozdulni, no meg az egyre sűrűsödő hóesés sem kerülte el a figyelmemet, beinvitáltam a fiút, bár nemigen volt hozzá kedvem.

Vincent Rankis. Első találkozásunkkor fiatal volt, alig tizennyolc esztendős, de a fizikuma már tartósan középkorú férfira emlékeztetett. A jegyrendszer dacára pufók volt, de nem kövér, kerekded és nem különösebben túlsúlyos, igaz, izompacsirtának sem lehetett nevezni. Egérbarna haja a feje búbján már ritkult, és kopasz folt ígéretét hordozta magában, zöldesszürke szeme pedig olyan arcból kukucskált ki, amelyet mintha igencsak nedves agyagból formált volna meg egy túlhajszolt szobrász. A nadrágszára még akkor, télvíz idején is fel volt gyűrve, mintha így akarná elejét venni a szociális körülményeit firtató kérdezősködésnek, a tweedzakója nélkül pedig soha, semmilyen évszakban nem láttam. Az a kijelentése, hogy a zakó ezer évig ki fog tartani, talán még úgy-ahogy belefért, azt viszont hiába bizonygatta váltig, hogy azért gyűrte föl a nadrágszárát, mert biciklivel jár, hiszen azon az estén a cambridge-i utcák hótorlaszain nem juthatott át semmi, aminek kereke van. Vincent erősen szuszogva huppant le a kandalló elé, abba a karosszékbe, amelynek huzata a másikénál is jobban foszladozott, majd meg sem várva, hogy letelepedjek vele szemben és megkíséreljem visszarángatni az agyamat a jó meleg csönd birodalmából a modern tudomány szférájába, így kiáltott:

– Ha megengedjük, hogy a filozófusok a maguk földhözragadt érvrendszerével belekontárkodjanak a multiverzum-elméletbe, azzal aláássuk a modern elméleti természettudomány hitelességét!

A legközelebbi pohárért és egy üveg whiskyért nyúltam, hogy nyerjek egy kis időt. A bennem rejtőző tanár kísértésbe esett, hogy eljátssza az ördög ügyvédjét – de alulmaradt.

– Igen – mondtam. – Egyetértek.

– A multiverzum nem releváns a cselekedeteinkkel kapcsolatos egyéni felelősség szempontjából. Csupán annyit tesz, hogy meglehetősen leegyszerűsített paradigmává bővíti azt a newtoni elképzelést, miszerint minden cselekedethez társul egy azzal ellentétes irányú cselekedet, meg azt az elgondolást, hogy ahol nem lehetséges az abszolút nyugalmi állapot, ott egy részecske természete sem érthető meg anélkül, hogy megváltoztatnánk a vizsgálat tárgyát!

Mivel úgy tűnt, igencsak felzaklatja a téma, megint csak annyit mondtam:

– Igen.

Erre bőszen föl-le mozgatta a szemöldökét. Már-már kísérteties ügyességgel tudott „beszélni” a szemöldökével meg az állával, miközben a többi testrésze jórészt statikus maradt.

– Akkor miért pazarolt a legutóbbi dolgozatában tizenöt oldalt arra, hogy a kvantumelmélet etikai vonatkozásait taglalja?!

Kortyoltam egy keveset az italomból, és megvártam, míg a fiú szemöldöke visszatér természetes – bár korántsem abszolút – nyugalmi állapotába.

– Az ön neve – szólaltam meg aztán –, Vincent Rankis, és erről csak azért bírok tudomással, mert amikor a pedellus szóvá tette, hogy a füves terület sarkán áthaladva rövidítette le az útját, ezt a nevet adta meg neki, mielőtt közölte vele, hogy változó társadalmunkban az ő munkaköre hamarosan nem csupán feleslegessé válik, hanem egyenesen gúny tárgyát fogja képezni a jövő nemzedékei körében. És akkor is ugyanezt az olajzöld inget viselte, ha nem csal az emlékezetem, én pedig…

– Kék ingben, szürke zokniban és talárban, nagy sebességgel haladt a kapu felé, amiből csak azt tudtam leszűrni, hogy előadásra siet, hiszen már csak öt perc volt hátra órakezdésig, márpedig ön onnan több mint tíz perc járásra tartja az előadásai zömét.

Ismét megnéztem magamnak Vincentet, és ezúttal már tudatosan is rögzítettem az addig csak tudat alatt észlelt jellemzőit. Ezután így szóltam hozzá:

– Rendben, Vincent, akkor vitassuk meg az etikai tárgyú mélázások és a tudományos módszer…

– Az egyik szubjektív, a másik érvényes.

– Ha az ön álláspontja ennyire abszolút érvényű, nem látom be, mi hasznát vehetné az enyémnek.

A szája szegletében valami mosolyféle villant, és volt benne annyi jóérzés, hogy egy pillanatra szégyenkező arcot vágjon.

– Bocsásson meg – mondta nagy sokára. – Lehet, hogy idefelé jövet ittam egy kicsit. Tudom, hogy meglehetősen… határozott benyomást tudok kelteni.

– Ha egy ember időutazást tesz a múltba… – kezdtem, majd Vincent undorral megránduló arcizma láttán kezemet föltartva, békítően hozzátettem: – Ez, persze, csak amolyan hipotetikus gondolatkísérlet. Szóval, egy ember időutazást tesz a múltba, és a múltbeli események jövőként bontakoznak ki a szeme előtt. Kilép az időgépéből…

– És ezzel máris megváltoztatja a múltat!

– …és első dolga, hogy postázza fiatalabb önmagának a newmarketi lóverseny győzteseinek rajtszámát. Eredmény?

– Paradoxon – jelentette ki határozottan Vincent. – Hiszen nincs emléke arról, hogy valaha is megkapta volna a rajtszámokat, és soha nem is nyert Newmarketben. Ha nyert volna, lehet, hogy nem is utazik oda ezért az időgéppel. Tehát ez logikai képtelenség.

– Eredmény?

– Képtelenség!

– Legyen elnézőbb, és gondolja át alaposan a hipotézist.

Vincent bőszen szuszogva eltűnődött, majd így kiáltott:

– Három lehetséges kimenetele van a dolognak! Egy: amint emberünk eldönti, hogy elküldi magának a nyerő rajtszámokat, egyből eszébe jut, hogy valamikor megkapta őket, ezért megváltozik a személyes idősíkja. Állandósítja a saját létezését, hiszen a nyerőszámok nélkül az időgépet sem építhette volna meg. Ebben az a paradoxon, hogy semmi sem eredhet a semmiből, és az ő kezdeményezése, a kiváltó esemény, valójában okozat, az okot megelőző okozat, de nem hiszem, hogy ebben a forgatókönyvben a logikát kellene keresnünk. Kettő: az egész világegyetem összeomlik. Tudom, hogy ez elég melodramatikus végkifejlet, de ha az időt skaláris fogalomnak tekintjük, amelynek nincs negatív értéke, akkor tényleg nem látok más kiutat, pedig ez baj, hiszen mindössze arról van szó, hogy valaki jó lóra tesz Newmarketben. Három: abban a pillanatban, amikor az emberünk meghozza a döntést, hogy elküldi magának a számokat, párhuzamos világegyetem jön létre. Ebben az univerzumban, az ő lineáris idősíkján, arra megy haza, hogy soha életében nem nyert Newmarketben semmit, míg egy párhuzamos univerzumban a fiatalabb énje egyszer csak azon veszi észre magát, hogy milliomos lett és boldogan éli tovább az életét, köszöni szépen. Implikációk?

– Fogalmam sincs – feleltem vidáman. – Csak kíváncsi voltam, hogy képes-e a laterális gondolkodásra.

Vincent elgyötörten fújt egyet, majd a tűzbe bámulva fortyogott magában. Végül megszólalt: – Tetszett a dolgozata. Úgy ítéltem meg, hogy a maszatoló, hímező-hámozó filozofálástól eltekintve, amely személyes véleményem szerint már-már a teológia határát súrolta, az írása valamivel érdekesebb, mint amit a szaklapokban rendszerint olvashat az ember. Ezt szerettem volna elmondani önnek.

– Megtisztel. De ha az az ellenvetése, hogy az etikának semmi keresnivalója a tiszta tudományban, akkor attól tartok, kénytelen vagyok vitába szállni önnel.

– Már hogy lenne itt az etikának bármi keresnivalója? Hiszen a tiszta tudomány nem több és nem kevesebb, mint a dedukció logikai folyamata, illetve a megfigyelhető eseményekkel való kísérletezés. Az állításai nem jók vagy rosszak, hanem a matematikai definíció kritériumai szerint helyesek vagy helytelenek. Az, hogy az emberek mihez kezdenek ezzel a tudománnyal, okot adhat etikai jellegű vitákra, de az igazi tudósnak ezzel nem szabad foglalkoznia. Ezt a politikusokra és a filozófusokra kell bízni.

– Maga lelőné Hitlert? – kérdeztem.

Szúrósan nézett rám.

– Mintha épp az imént állapítottuk volna meg, hogy ha efféle mulandó események körül matatunk, megsemmisül a világegyetem.

– De egyúttal feltételeztünk egy párhuzamos univerzumot is, amelyet talán megmenthetünk a háború megpróbáltatásaitól – feleltem. – Sőt, hipotetikusan még egy olyan világ létezését is megengedtük, amelyben ön személy szerint is megtapasztalhatná az említett béke örömét, ha a paradoxont figyelmen kívül hagyjuk.

Vincent dobolt egy kicsit az ujjaival a széke karfáján, majd kibökte, ami a szívét nyomta:

– Figyelembe kell venni a társadalmi-gazdasági tényezőket is. Vagy talán Hitler volt a háború egyedüli oka? Én ezt vitatnám.

– Annak viszont, hogy a háború olyan irányt vett, amilyet…?

– De hát éppen erről van szó! – kiáltotta a fiatalember, és a szemöldöke újra mozgásba lendült. – Ha úgy döntök, hogy lelövöm Hitlert, honnan tudhatom, hogy nem lép-e színre valaki más, aki nem veszi fel a harcot olyan lelkesen az orosz téllel, nem ostromol minimális stratégiai jelentőséggel bíró városokat, nem Londont bombázza a repülőterek helyett? Honnan tudhatom, hogy a már adott körülmények között nem lép-e színre ez a másik, józanabb gondolkodású háborús uszító?

– Tehát úgy véli, hogy a komplexitás ürügyül szolgál a tétlenségre?

– Úgy vélem… úgy vélem, hogy… – Vincent felnyögött, és a karfán pihenő keze idegesen a magasba lendült. – Úgy vélem, hogy pontosan az efféle hipotetikus, filozofikus kontárkodás ássa alá a dolgozata egyébként szilárd alapokon nyugvó hitelességét!

Vincent elhallgatott, én pedig, mivel már az érkezése előtt is fáradt voltam, egy kis ideig élveztem a csöndet. A tűzbe bámuló fiatalember olyan benyomást keltett, mint aki egész életét abban a karosszékben töltötte, és mintha ugyanolyan berendezési tárgy lenne, mint az.

– Iszik valamit? – kérdeztem meg tőle nagy sokára.

– Ön mit iszik?

– Whiskyt.

– Nekem már így is egy kicsit több csúszott le a kelleténél…

– Nem árulom be a pedellusnak.

Némi habozás után így felelt:

– Köszönöm.

Töltöttem neki egy pohárral, és miközben a kezébe adtam, megkérdeztem:

– Árulja el nekem, Mr. Rankis, mi szél hozta el hozzánk, a tudomány szentélyébe?

– Válaszokat keresek – felelte határozottan. – Mérhető, objektív válaszokat. Arra, hogy mi húzódik a valóság álcája alatt, mi zajlik a világban, amit mi nem észlelünk, ami mélyebben rejtőzik, mint a protonok és a neutronok, és nagyobb minden galaxisnál, minden napnál. Ha az idő relatív, akkor a fénysebesség lett az univerzum mérőpálcája, de tényleg csak ennyi lenne az idő? A sebességegyenletek egyik változó tényezője?

– És én még azt hittem, hogy az ifjúságot csak a szex meg a zene érdekli! – jegyeztem meg.

Vincent széles vigyora a derű első őszinte jele volt, amit láttam tőle. Aztán témát váltott:

– Hallom, megpályázta a professzori állást.

– Nem fogom megkapni.

– Hát persze, hogy nem – felelte barátságosan. – Hiszen túl fiatal hozzá. Nem lenne igazságos, ha önt választanák.

– Köszönöm a bizalmat.

– Ha azt állítja, nem számít rá, hogy elér valamit, akkor nem neheztelhet meg azokra, akik egyetértenek önnel.

– Igaza van, ez észszerűtlen. Maga aztán… maga aztán nem köntörfalaz, ahhoz képest, hogy még diploma előtt áll.

Vincent vállat vont.

– Nem pazarolhatom az időmet arra, hogy fiatal legyek, hiszen rengeteg az olyan tennivaló, amelynek a közelébe a társadalom harminc év alatt nem enged senkit.

Szavai azonnal, óhatatlanul megpendítették szívem húrjait, hiszen immár huszonöt éve éltem át ugyanezt.

– Érdekli az idő? – kérdeztem.

– A komplexitása és az egyszerűsége érdekel – felelte. – Az idő egyszerű volt, és ma is az. Egyszerű részekre oszthatjuk, mérhetjük, kezdődhet egy bizonyos kitüntetett pontján a vacsora, köszönthetjük whiskyvel a múlását. A matematika szolgálatába állíthatjuk, gondolatokat fejezhetünk ki a segítségével a megfigyelhető világegyetemről, de ha arra kérnek minket, hogy magyarázzuk el a mibenlétét egy gyereknek egyszerű szavakkal – de nem hamis szavakkal, persze –, akkor megáll a tudományunk. A jelek szerint legfeljebb annyit tudunk az időről, hogy hogyan kell elvesztegetni.

Azzal Vincent megemelte a poharát, és felhajtotta a whiskyjét, de én hirtelen rádöbbentem, hogy nincs kedvem inni.

18. fejezet

A komplexitás a tétlenség ürügyeként kellene hogy szolgáljon.

Ezt a mondatot Phearson arcába kellett volna üvöltenem, és oda kellett volna szögeznem a fülét a Klubház ajtajához, hadd hallja a Kronosz Klubban nemzedékek során át feljegyzett és megőrzött, katasztrófákról, vérfürdőkről szóló történeteket. De az a helyzet, hogy nem tudhattam, mennyire bizonyulnak pontosnak a Phearson „kontárkodására” vonatkozó sejtéseim, nem láthattam előre, meddig megy el annak érdekében, hogy több információt szedjen ki belőlem, mint amennyit biztonságosnak ítélek.

Amikor abban a bizonyos negyedik életemben Phearson és emberei végül a kínzás eszközéhez folyamodtak, hogy megszerezzék az eljövendő eseményekre vonatkozó tudásomat, bizonytalanul, tétován kezdtek hozzá. Attól egyáltalán nem riadtak vissza, hogy extrém méreteket öltő erőszak árán jussanak eredményre, attól viszont féltek, hogy kárt tesznek az „áruban.” Hiszen én egyedi, páratlan, az életben csak egyszer adódó fogás voltam, a képességeim pedig ismeretlenek és feltáratlanok, így megbocsáthatatlan bűn lett volna, ha maradandó fizikai vagy, ami még rosszabb, mentális károkat okoznak nekem. Miután erre rájöttem, annál hangosabban üvöltöttem, és köhögve-fuldokolva, habzó szájjal vonaglottam a saját véremben-húgyomban. Ettől úgy megriadtak, hogy egy kis időre meghátráltak, majd Phearson ismét közelebb lépett hozzám, és odasúgta:

– Az egész világért tesszük, amit teszünk, Harry. A jövőért.

És kezdték elölről.

A második nap estéjén berángattak a zuhany alá és folyatni kezdték rám a hideg vizet. A zuhanytálcában ülve azon tűnődtem, hogy vajon ki tudom-e törni ököllel a fülke üvegfalát, és utána mennyi idő kellene ahhoz, hogy egy alkalmas szilánkon fölvágjam az ereimet.

A harmadik napon már valamivel magabiztosabbak voltak. Egymást inspirálták nagyobb buzgalomra, igazi csapatszellem alakult ki: egyikük sem akart csalódást okozni a többieknek. Phearson arra kínosan ügyelt, hogy soha ne tartózkodjon a helyiségben, amikor a fiúk dolgoznak. Mindig pár perccel korábban ment ki, és pár perccel később jött be. Azon a bizonyos harmadik estén a naplemente rózsavörös fénye táncolt a plafonon. A többiek kimentek, Phearson pedig leült az ágyam melletti székre és így szólt:

– Te jóságos ég, Harry, annyira sajnálom! Nagyon sajnálom, hogy ezt csinálja velünk. Bárcsak véget vethetnék ennek!

Gyűlöltem őt, és sírva fakadtam. Arcomat a kezébe fúrva a lábai elé térdeltem, és úgy zokogtam.

19. fejezet

Írtam két levelet.

Drága Jenny!

Szeretlek. Úgy érzem, ennél többről kellene hogy szóljon ez a levél, de most, hogy írni kezdtem, rá kellett döbbennem, hogy ennyi az egész. Hogy e mögött nincsenek nagy szavak, nincs valami nagyobb szabású, egyszerűbb, igazabb igazság. Nagyon sajnálom, hogy rád ijesztettem, nagyon sajnálok mindent, ami elhangzott és ami történt, mindent, aminek el kell hangoznia, meg kell történnie. Nem tudom, vannak-e a tetteimnek a mostani életemen túlmutató következményei, de ha esetleg nélkülem élnél tovább, ne hibáztasd magad azért, amit hallani fogsz, hanem élj soká, élj boldogan és szabadon. Szeretlek. Ennyi az egész.

Harry

Egy barátom címét írtam a borítékra, hátha Jenny postáját figyelik. A másik levelet pedig dr. S. Ballad neurológusnak címeztem, aki néha a vetélytársam, néha az ivócimborám volt, és megbízható barátom is, bár soha egyikünk sem érezte szükségét annak, hogy ezt kifejezésre juttassa. A neki írt levelem így szólt:

Kedves Simon!

Az utóbbi hónapok során bizonyára hallottál rólam egyet-mást, aminek hatására kételyek és kérdések fogalmazódtak meg benned. A mostani levelem csak elmélyíti ezeket a kételyeket és kérdéseket, amiért elnézésedet kell kérnem. A helyzetemet most nem taglalhatom, sőt azt sem fejthetem ki részletesen, hogy miért van szükségem arra, amit kérek, hiszen ez nem más, mint egy szívességkérő levél. Bocsáss meg, amiért ilyen kevés támpontot adok, de kérlek, a barátságunkra, a kettőnk közti kölcsönös tiszteletre való tekintettel, a jobb idők eljövetelének reményében tégy eleget a kérésemnek. Alább találsz egy közleményt, amelynek meg kell jelennie a fontosabb újságok apróhirdetés-rovatában, méghozzá ugyanazon a napon, ugyanabban az időpontban. Hogy melyik az a nap, az lényegtelen, csak az a fontos, hogy minél hamarabb megjelenjen a közlemény. Ha módom lesz rá, megtérítem a költségeidet, és tőlem telhetően meghálálom a kedvességedet, meg a rám szánt idődet.

A levelem láttán kételyeid fognak támadni arra vonatkozóan, hogy megteheted-e, amire kérlek. Kérdések fogalmazódnak meg benned az indítékaimat illetően, meg a felelősséget illetően, amivel tartozol irántam. Nem hiszem, hogy ezzel a néhány szóval rá tudlak bírni, hogy másítsd meg a már kialakult álláspontodat. Csak remélhetem, hogy elegendő lesz a minket összekötő kapocs, meg az, hogy e levélben kezeskedem a jó szándékomért, illetve azért, hogy az, amit értem teszel, abszolút kedvező eredményt fog hozni. Ha ez mégsem elegendő, akkor nem tudom, mi lesz velem, ezért csak annyit tehetek, hogy könyörögve kérlek: tégy eleget a kérésemnek, amelyhez hasonlóval még soha nem fordultam hozzád.

Egész családodat szeretettel üdvözölve, és személy szerint Neked is a legjobbakat kívánva maradok

Hűséges barátod:

Harry

A levél szövege alatt pedig ott állt maga a közlemény:

A Kronosz Klub figyelmébe!

Harry August vagyok.

1986. április 26-án leolvadt a négyes reaktor.

Segítsenek!

A közlemény 1973. szeptember 28-án megjelent a Guardian és a The Times apróhirdetés-rovatában, majd három nap múlva mindennemű írott nyilvántartásból törölték.

20. fejezet

Phearson megtört engem.

Térjünk vissza ismét ugyanoda, a negyedik életemhez, ahova, úgy tűnik, egyre-másra visszatérünk, még akkor is oda lyukadunk ki, amikor igyekszem ezt elkerülni, szóval már megint ott tartunk, hogy Phearson lábai előtt térdepelek és a tenyerébe zokogva esedezem, hogy vessen már véget ennek az egésznek, az élő Istenre kérem, legyen már vége!

Megtört engem.

Igen, megtört ember voltam, és ez megkönnyebbülésemre szolgált.

Robotként mondtam föl az újságok szalagcímeit, az olvasott híreket, szóról szóra, napról napra, a korábbi életeimbe visszanyúlva. Időnként más nyelvre váltottam, az utazásaim során megismert nyelveken szólaltam meg, és a vérontásokról, trónfosztott uralkodókról szóló történetekbe Buddha-bölcsességek meg sintoista hittételek keveredtek. Phearson soha nem állított le, nem javított ki, csak ült hátradőlve a kattogó magnó mellett, amelynek két nagy, kövér orsóján úgy húszpercenként cserélni kellett a szalagot. Phearson mesterien alkalmazta a kockacukor-korbács taktikát: ha kockacukrot kaptam, mindig ott volt mellettem, korbácsoláskor viszont soha, így aztán a tudatomban, hiába voltam nagyon is tisztában vele, hogy éppen ez a cél, Phearson amolyan angyallá lényegült át, aki melegséget hoz és megszabadít kínjaimtól. Elmondtam neki mindent. A hibátlan memóriám most valóságos átok volt, mígnem három nap múlva fölbukkant a nő.

A gyógyszerek és a kimerültség okozta kábulatban is észleltem az érkezését, mert a folyosón felbolydulás támadt, majd fölharsant egy erélyes, ellentmondást nem tűrő hang:

– Az ég szerelmére!

Görnyedten ültem a magnó mellett a kisebbik társalgóban, ahogy mindig, és tompa hangon kántáltam a Reagan elnök elleni merényletkísérlettel kapcsolatos emlékeimet. Az elképesztően hosszú ujjú, már-már a középkort idéző ruhában berontó nő göndör, ősz hajkoronája zabolátlan, öntörvényű lényként ugrándozott a fején, rúzsa beleivódott az arcbőrét redőző mély árkokba, a levegőben ide-oda tekergőző ujjain csillogott-villogott a temérdek gyűrű.

– Maga! – dörrent rá Phearsonra, aki ösztönösen kikapcsolta a magnót. – Kifelé!

– Ki a franc maga, hogy…

A nő egyetlen erélyes csuklómozdulattal belefojtotta a szót, és fölcsattant:

– Hívja a felettesét, kis undok! Egek, hát mit művel itt maga? Nem fogja fel, mennyire hiábavaló ez az egész? – Phearson szólásra nyitotta a száját, de a nő megint letorkolta: – Csengettek! Brrr-brrr! Na, nyomás, kocogjon a telefonhoz!

Phearson talán belátta, hogy az értelmes kommunikáció esélye itt igen csekély, mert morcos kifejezés ült ki az arcára, és nagy léptekkel kivonult, majd sértődötten bevágta maga mögött az ajtót. A nő pedig leült velem szemben, és eléggé összevissza bökdösni kezdte a magnó gombjait. Jót kuncogott a szerkezet méretén és a reakcióján, én pedig a riadt, megtorlást váró, reménykedni már képtelen ember rögzült, görnyedt testtartásával a padlóra szegeztem a tekintetemet.

– Szép kis pácba került! – szólalt meg végre a nő. – És rémes állapotban van. Egyébként Virginia vagyok, ha kíváncsi rá, márpedig látom magán, hogy kíváncsi. Jól mondom, ugye?

Úgy beszélt hozzám, mint egy riadt kiscicához, és engem elsősorban a meglepetés ereje késztetett arra, hogy fölemeljem a fejem és vessek egy pillantást a gyöngyös karpereceire meg az irdatlan méretű nyakláncára, amely csaknem a köldökéig ért. Virginia most az összekulcsolt kezére dőlve, merőn a szemembe nézett.

– A Kronosz Klub figyelmébe – folytatta nagy sokára. – Harry August vagyok. 1986. április 26-án leolvadt a négyes reaktor. Segítsenek!

A lélegzetem is elállt. Tehát látta a hirdetésemet – de akkor Phearson is láthatta, ha vette a fáradságot egy kis újságböngészésre. És láthatta bárki, aki elolvasta azon újságok apróhirdetéseit, ahol Simon megjelentette az üzenetemet. Szóval az volt a kérdés, hogy ez most micsoda? Segítség vagy megtorlás? Mentőakció vagy csapda?

Akár így, akár úgy, érdekel ez engem?

– Nem kevés gondot okozott nekünk – sóhajtott Virginia. – De ez persze nem a maga hibája, báránykám. Elég magára nézni, hát persze, abszolút érthető, micsoda gyalázat! Ha ennek vége lesz, rá fog férni magára egy kis terápia a poszt-traumatikus stressz zavar kezelésére, bár megértem, milyen nehéz az ilyesmihez hozzájutni. Maga ránézésre úgy… ötvenéves lehet, jól mondom? Ami azt jelenti, hogy a húszas években született – szörnyű, milyen sok freudista szaladgált akkoriban, és folyton azzal voltak elfoglalva, hogy az ember az anyjával akar hálni. Van viszont Finchley-ben egy fantasztikus emberke, nagyon jó pszichiáter, nagyon megértő, nála a szivar, az tényleg csak egy szivar, semmi süketelés. És ha ez nem jön össze, tapasztalataim szerint mindig jól jön a közeli templom papja, már amennyiben gyónni megy hozzá az ember. És néha még jól be is rezelnek attól, amit hallanak! Na most azt semmi szín alatt ne beszélje be magának – Virginia olyan elszántan bökdöste a mutatóujjával az asztalt, hogy az utolsó kis ujjperce hátrahajlott –, pusztán azért, mert már jó ideje forgalomban van, ne beszélje be magának, hogy nincs rémes állapotban. Mert bizony abszolút rémes állapotban van, Harry drágám, és ezzel a magánszámával, hogy eljátssza a hallgatag, nemes vadat, nem megy semmire.

Nem tudtam levenni róla a szemem. Lehet, hogy ez az arc, a ficánkoló, lakkozott hajkorona alatt megbúvó kisminkelt, öreg arc maga a megváltás? Lehet, hogy ez a nő, akinek sifonkardigánja alól nagy, fityegő, lila ruhaujjak kandikálnak ki és csilingelnek a fülbevalói és kidudorodik a hasa, a titokzatos Kronosz Klub küldötte? De igencsak nehezemre esett a puszta gondolkodás is, hát még a magasabb rendű szellemi tevékenység…

– Tagdíj nincs – mondta Virginia, mintha csak olvasna a gondolataimban –, de az szigorú elvárás, hogy az ember tegyen valamit a következő nemzedékért, és ennek érdekében nem árt, ha jó formában van, meg minden. Egyetlen kőbe vésett szabály van: mindenki azt csinál, amit akar, de nem baltázhatja el a dolgot az utána következő bagázs rovására. Úgyhogy semmi New Yorkra ledobott atombomba, ha kérhetném, és Rooseveltet sem puffantjuk le még kísérleti célból sem. Mert azt a zűrzavart, amit egy ilyen húzás okozna, egyszerűen nem tudjuk kezelni. Abból indulok ki, hogy érdekli magát a dolog – folytatta, miután én hallgattam –, és ez esetben szükségét érzem egy újabb találkozónak.

Virginia az asztalra hajolt. Azt hittem, átnyújt egy névjegykártyát, de nem az volt a kezében, hanem egy kis fanyelű bicska. Csillogó szemmel, halkan azt kérdezte:

– Találkozhatnánk, mondjuk, 1940. július 1-én, délután kettőkor a Trafalgar téren?

A bicskára, majd Virginiára, majd ismét a bicskára néztem. Victoria megértette, mi jár a fejemben, és mosolyogva fölállt. – Én személy szerint a combra szavaznék – magyarázta. – Egy jó kis fürdő segít, de hát az ember azzal főz, amije van, nem igaz? Trallala, dr. August, a mielőbbi viszontlátásra, meg minden!

Azzal vidáman kisétált.

Még aznap este fölvágtam a combartériámat, és alig négy perc alatt elvéreztem. Fürdővíz sajnálatos módon nem állt rendelkezésre, de hatvan másodperc elteltével már nem igazán érzékeltem a fájdalmat, viszont nagyon is kedvemre való volt a szivárgó, szétkenődő vér látványa.

21. fejezet

Mi nem félünk a haláltól.

Nem az a rettenetes, hanem az újjászületés. Az újjászületés, meg a soha nem tágító félelem, hogy bármennyire megújul a testünk, az elménk menthetetlen.

A harmadik életemben történt, hogy Harriet August koporsója fölött, a sírhant túloldalán álló apám – a biológiai apám – szemébe nézve rádöbbentem, hogy törvénytelen gyerek vagyok.

Nem lettem dühös, és nem is háborodtam föl. Lehet, hogy a gyász is közrejátszott ebben, nem csak az észszerű belátás, de tény, hogy inkább hálát éreztem Harriet és Patrick iránt, amiért fölneveltek, már abban a pillanatban is, amikor a lelkemre telepedett a felismerés, hogy nem lehetek vér a vérükből. Hűvösen vizsgálgattam biológiai apámat, mint valami anyagmintát, amely gyaníthatóan nem igazi gyógyszer, csak placebohatása van. Nem az a kérdés merült föl bennem, hogy miért vagy hogyan, hanem az, hogy mi van, ha? Mi van, ha ő is olyan, mint én?

Be kell vallanom, hogy a vizsgálódásom nemigen hozott eredményt. Miután Harriet meghalt, fogadott apám pedig egyre jobban belesüppedt a magány és a búbánat ingoványába, egyre inkább átvettem a feladatait. Immár végképp felhagytam az iskolába járással, hogy a birtok mindenes lótifutija lehessek. Nyakunkon volt a nagy gazdasági válság, és a Hulne család nem valami bölcsen fektette be a pénzét. Nagyanyám, Constance fejébe bőven szorult józan ész, de büszkeség is, és ez érdekütközéshez vezetett. A fűtőanyagra meg a szükséges javításokra kuporgatva megfogott minden egyes pennyt, gúny tárgyává tett mindennemű költekezést, évente egyszer mégis nagy dínomdánomot csapott. A család összes rokonát és távoli barátját meghívta a birtokra vadászni, és ez az egyetlen esemény alighanem fölemésztette a megspórolt összeg dupláját. Az egyik nagynéném, Alexandra egy kellemes modorú, bár alapvetően sótlan közalkalmazotthoz ment férjhez, a nővére, Victoria pedig továbbra sem hagyott fel szertelen, botrányos életmódjával, amelyről nagyanyám egyszerűen nem volt hajlandó tudomást venni. A biológiai apámat és feleségét a kettejük közti fagyos viszony tartotta vissza a költekezéstől. A felesége nagyrészt Londonban vesztegette az idejét, ami azért volt megengedett, mert a saját pénzét vagy a saját családja pénzét szórta, apám pedig jobbára a környéken barangolva múlatta az időt vagy nem túl bölcsen belekontárkodott a helyi politikába. Amikor pedig egy fedél alatt laktak vagy egy ágyban háltak, akkor ezt a nagyanyám évenkénti dáridóját is jellemző merev hatékonysággal és szenvedélyes szigorral tették. A család ilyenformán hanyatlásnak indult. Eleinte csak nem töltötték be a megüresedett állásokat, majd végképp leépítették a személyzetet. Fogadott apámat sem a szolgálatai miatt tartották meg, inkább szánalomból – no meg azért is, mert, ahogy azt akkor már kezdtem kapiskálni, a Hulne család bizonyos fokig adósa volt Augustéknak, akik zokszó nélkül fölneveltek egy gyereket.

Én megszolgáltam a kosztot-kvártélyt, ahogy az első életemben is, sőt most, hogy már oly sok év tapasztalatából meríthettem, jóval több hasznomat vették. Szinte jobban ismertem a birtokot, mint az apám, és az évek során olyan fortélyokat is elsajátítottam, mint a motorszerelés, a csőfoltozás, vagy a hibás kábel nyomon követése a kiindulópontjáig, és az ilyen szintű műszaki képzettség akkoriban csodaszámba ment, különösen ha egy tizenéves fiúról volt szó. Arra törekedtem, hogy ott legyek mindenhol, és mégse legyek sehol, hogy egyszerre legyek nélkülözhetetlen és láthatatlan, részben azért, hogy megtörjem az életem monotóniáját, részben pedig azért, hogy megfigyeljem a biológiai családomat, amelyről immár tudtam is, hogy az. Nagyanyám művészi tökélyre fejlesztette azon képességét, hogy levegőnek néz, Alexandra nagynéném nem tartózkodott elég gyakran a házban ahhoz, hogy észrevegyen, Victoria pedig minden erőfeszítés nélkül is úgy tudott tenni, mintha nem is léteznék. Apám, Rory Hulne pedig addig bámult, amíg rajta nem kaptam, igaz, azt már nem tudtam megállapítani, hogy a kíváncsiság vagy a bűntudat készteti-e arra, hogy bámuljon.

Néztem ezt a ropogósra keményített merev ruhát viselő, és még annál is merevebb viszonyok közé született embert, akinek felső ajkán öreg házőrzőként gubbasztott a bajsza, és eltűnődtem, hogy vajon ő is olyan-e, mint én. Amikor elbocsátották a komornyikot, és én amolyan olcsóbb háziszolga lettem, az étkezéseknél apám széke mögött, az asztalfőn álltam, és néztem, ahogy egyre kisebb darabokra vágja a túlfőtt csirkéjét, és nem nyúl hozzá, amíg nem lesz hibátlan, négyszögletű a legutolsó falat is. Megfigyeltem azt is, ahogy rituálisan arcon csókolta az asztalhoz érkező feleségét, aki másnap viszonozta a rituális csókot, amikor ruhatára felújítása céljából visszautazott a városba. Amikor nagyon hideg volt hallottam, ahogy Victoria néni odasúgja apámnak, hogy tud egy csodaszert a derékfájására, amely abból fakadt, hogy apámat a háborúban súrolta egy golyó, és a tudata ezt a tényt jócskán felnagyította; de nem mondhatnám, hogy irigyeltem érte, hiszen magam is harcoltam egy háborúban, így tudtam, milyen fájdalmas tud lenni az ilyesmi. Victoria ismert egy fura kis embert Alnwickben, aki ismert egy kiváló férfiút Leedsben, akinek rendszeresen szállították Liverpoolból a diacetil-morfin nevű új keletű szert, pontosan azt, amire apámnak állítólag szüksége volt. A résnyire nyitott ajtón át figyeltem, amikor apám először bevette. Megrázkódott, vonaglott egy sort, majd mozdulatlanná dermedt, és az eltátott szájából csorgó nyál közvetlenül a füle előtt kis tócsába gyűlt. Aztán a nagynéném rajtakapott, hogy leskelődöm és sikítva ostoba, tudatlan kölyöknek nevezett, majd visszakézből pofon vágott, és becsapta az ajtót.

Az alnwicki emberkét, akit a nagynéném ismert, három nap múlva letartóztatta a rendőrség. A névtelen levelet, amit kaptak, sietős, nem túl méltóságteljes kézírással vetették papírra. Később pedig még egy levél érkezett ugyanezzel a kézírással, ugyanattól a névtelen informátortól, aki figyelmeztette őket, hogy Mr. Traynor, a „bauxitos ember” szereti fogdosni a kisfiúkat, és mellékelte egy H. nevű kisfiú vallomását is, amely alátámasztotta ezt. Ha bevontak volna egy írásszakértőt, talán feltűnt volna a felnőtt és a gyermek kézírása közti erős hasonlóság. Így viszont a Mr. Traynor hüvelykujján látható harapásnyomokat a kihallgatása során gyerekfogak nyomának minősítették, és bár további levelek nem érkeztek, nyomatékosan megkérték, hogy sürgősen álljon tovább.

Az első életemben biológiai apám, ha számomra észrevétlen módon mutatott is érdeklődést irántam, szinte soha nem ment el odáig, hogy ezt direkt módon kifejezésre juttassa. A második életemben annyira lefoglalt az öngyilkosság, hogy azon kívül nemigen tudtam foglalkozni semmivel, a harmadik életemben viszont változott annyit a viselkedésem, hogy apám viselkedésében is változást idézzen elő. Bármily valószínűtlenül hangzik ez a később befutott életpályáim fényében, tény, hogy a templomlátogatás jelentette számunkra a közös pontot. A Hulne család katolikus volt, és az emiatti örökletes szégyenérzetük azokban az években egyfajta határozott büszkeséggé alakult át. Saját költségükre és javukra kápolnát építettek és tartottak fenn, amelyet a helybeliek a közelsége miatt felekezettől függetlenül előszeretettel látogattak. A pap, Shaeffer tisztelendő úr meglehetősen tiszteletlen alak volt, aki hugenotta neveltetését maga mögött hagyva a katolicizmus látványosabb örömeit és járulékos előnyeit választotta. Így bizonyos fokú felhőtlen vidámsággal látta el feladatát, mintha a kötelező fekete ruha terhétől megszabadulva elhatározta volna, hogy attól kezdve csak lilában jár. Én is, apám is olyankor jártunk templomba, amikor nem kellett a tisztelendő úr társaságát élveznünk – így arra kényszerültünk, hogy egymás társaságát élvezzük.

A kapcsolatunkról aligha mondható el, hogy hamar virágba borult volna. Az első néhány alkalommal egyetlen szó sem hangzott el, sőt még csak biccentés sem kísérte a pillantásokat, amelyekkel tudomásul vettük egymás jelenlétét. Ha apámban föl is merült a kérdés, hogy mit keres egy nyolcéves fiúcska Isten házában, feltehetően arra jutott, hogy a gyász hozott ide, én pedig azon tűnődtem, hogy vajon nem a bűntudat ragadtatta-e apámat ilyen fokú ájtatosságra. A magam részéről egyre inkább bosszantó, figyelemelterelő körülménynek találtam apám jelenlétét, hiszen éppen a tudatlanok lehető legközhelyesebb útjára indultam. Helyzetem megértéséhez kísérletet tettem arra, hogy lelkembe fogadjak valamiféle istenséget.

A ránk, kálacsakrákra jellemző szokványos gondolatmenetet követtem: mivel nem találtam magyarázatot a helyzetemre, és arra a következtetésre jutottam, hogy azok közül, akikkel valaha is összehozott a sors, senki más nem éli át, nem utazza be újra meg újra a saját életét, a logika törvényei azt követelték, hogy tekintsem magam tudományos szempontból torzszülöttnek vagy a felfogóképességem határán túli erő által megérintett lénynek. A harmadik életemben nem rendelkeztem tudományos ismeretekkel, leszámítva az 1970-es évek fényes magazinjaiban olvasott sekélyes cikkeket, amelyek az atomháború kitörését jósolgatták, így el sem tudtam képzelni, hogy a helyzetem tudományos értelemben lehetséges lenne. Miért pont én? Miért esküdtek össze ellenem a természet erői, miért mérték rám ezt a csapást, és vajon nincs-e az utazásomban valami egyedi, valami különleges, ami arra utal, hogy az egésznek van valami célja, ami túlmutat a szubatomi események véletlenszerű összeütközésén? Miután elfogadtam ezt a premisszát, a létező legnépszerűbb természetfeletti magyarázat felé fordultam. Istentől reméltem választ. Töviről hegyire elolvastam a Bibliát, de a feltámadásra vonatkozó szövegrészek csak akkor adtak volna magyarázatot a helyzetemre, ha próféta vagyok vagy elkárhozott lélek, márpedig mindkettőre vajmi kevés bizonyíték állt rendelkezésre. Más vallásokat is megkíséreltem tanulmányozni, de akkoriban ott, ahol éltem, nehéz volt összeszedni az alternatív hitrendszerekre vonatkozó ismereteket, pláne ha az ember gyerek volt, akitől legfeljebb annyit vártak el, hogy nagy nehezen lekörmölje a saját nevét. Így aztán, bár inkább kézenfekvő és kényelmes mivolta, mintsem valami kitüntetett irányú vonzalom okán, a keresztény Istenhez fordultam, mivel máshová nemigen fordulhattam. Ilyenformán aznap is a kápolnában lehetett megtalálni, ahol, mint mindig, a névtelen kérdésemre adandó válaszért imádkoztam, amikor egyszer csak ezt hallottam:

– Látom, sűrűn jársz ide.

Az apám volt.

Addigra már nemegyszer megfordult a fejemben, hogy vajon lehet-e a helyzetem örökletes. De ha az lenne, akkor apám ezt talán elmondta volna, nem igaz? Vagy lehet egy ember annyira sekélyes, annyira magatehetetlen foglya a büszkeségének meg a kornak, amelyben él, hogy ne szóljon a fiának egy ilyen rettenetes sorscsapásról? Meg aztán, ha ez az állapot örökletes, miért viselkedik olyan konzekvensen, olyan egyformán mindegyik életemben az apám? Hiszen a helyzetünkre vonatkozó tudás változást kellene hogy előidézzen, nem igaz?

– Igen, uram – hangzott az ösztönösen előadott válaszom. Úgy veszem észre, hogy gyerekként a nálam idősebbek sokszor nem túl bölcs és gyakorta téves feltevéseire adott alapértelmezett válaszom az udvarias megerősítés. Csak néhány alkalommal tettem kísérletet a lázadásra, de olyankor lehangoló módon önfejű, vagy éppen koravén kölyöknek minősítettek, és többször előfordult az is, hogy a viselkedésem jó ürügyet szolgáltatott egy kiadós verésre. Az „Igen, uram” válasznak tehát feltétlenül előnyére válik, hogy semleges, ugyanakkor a társas érintkezést nem mozdítja előre, így a beszélgetésünk megfeneklett.

Majd nagy sokára így folytatódott:

– Istenhez imádkozol?

Bevallom, eltartott egy kis ideig, mire felfogtam a kérdés közhelyes banalitását. Hát csak ennyi telik ettől az embertől, akinek a saját genetikai anyagom felét köszönhetem? És hogy még csalókább, még zűrzavarosabb legyen a helyzet, újabb „Igen, uram”-mal válaszoltam a kérdésre.

– Az jó. Rendes nevelést kaptál.

Apám ennek okán elégedettnek mutatkozott, amit talán a lelkesedésemtől vezérelve, a kelleténél szabadabban értelmeztem és a szülői öröm jelének tekintettem. Úgy tűnt, miután a beszélgetésünk ilyen szép eredményt hozott, apám menni készül, ezért én is előrukkoltam egy kérdéssel:

– Ön miért imádkozik, uram?

Ez a kérdés, ha egy felnőtt szájából hangzik el, nyersen őszinte és tolakodó lett volna. Egy gyermektől viszont, aki még képtelen felfogni a szóba jöhető válaszokat, úgy vélem, már-már aranyosnak minősülhetett, és én a tükör előtt begyakorolt legártatlanabb arcomat elővéve játszottam el a szerepemet. De sajnálatos módon zsenge korom önmagában soha nem garantálta a belőlem sugárzó naivitás látszatát.

Apám hosszasan fontolgatta a választ, vagy inkább azt, hogy tegyen-e ilyen természetű vallomást egy idegennek, majd elmosolyodott, és a sekélyesebb megoldást választotta.

– Ugyanazért, mint a többi ember – mondta. – A szép időért, a bőséges élelemért, és a családom öleléséért.

Gyanítom, hogy a hitetlenkedés jelei az arcomra is kiülhettek, mert az elszenvedett kudarcára rádöbbenő apám arcizma megrándult, és mintegy kompenzálva magát a szóban forgó kudarcért, suta, sietős mozdulattal megborzolta a hajamat, majd gesztusa éppoly hirtelen, ahogy elkezdődött, félbeszakadt.

Ez volt az első jelentőségteljes beszélgetésem a biológiai apámmal, és ezt a beszélgetést aligha tekinthettem jó ómennek a jövőre nézve.

22. fejezet

A Kronosz Klub hatalom.

Igen, tévedés ne essék, ez a helyzet.

Lustaság, apátia, érdektelenség: csakis ezek akadályozzák meg, hogy éljünk a hatalom eszközeivel. Meg talán a félelem is. A félelem attól, ami eddig volt, és attól, ami még jönni fog. Mert nem teljesen igaz az állítás, hogy mi, kálacsakrák következmények nélkül élhetjük az életünket.

A negyedik életemben öngyilkos lettem, hogy megszabaduljak Phearsontól meg a szalagos magnójától, az ötödikben pedig valóban kerestem a Virginia által javasolt terápia módját. Nem egy csapásra nyertem vissza a tudatomat, nem egyetlen, villanásszerű pillanat alatt állt helyre az emlékezetem, hanem fokozatosan, és ez a folyamat a harmadik születésnapomon kezdődött, majd a negyediken ért véget. Harriet elmondása szerint az ötödik életem első éveiben sokat sírtam, olyannyira, hogy ilyen szomorú kisgyereket még nem is látott. Most már tisztában vagyok vele, hogy az előző halálom felidézésének folyamata már-már természetes módja volt a feldolgozásának, a lépésről lépésre történő újbóli átélésének, miközben az agyam rendszerezte az információt, és összeállt benne a kép, hogy ki vagyok én.

Mint már említettem, kerestem a terápia módját. Virginiának abban igaza volt, hogy az egészségügyi intézmények szolgáltatásai nem felelnek meg a célnak, a káplánunknak pedig, amint az már megállapítást nyert, szintén vajmi kevés hasznát vehettem. Mire eszembe jutott, hogy mi vagyok, és honnan jöttem, már láttam Harriet hanyatlásának első jeleit, és Patrick komor arcáról is leolvastam a felismerést, hogy a felesége a szeme láttára fonnyad el. A rák folyamatának az egészségesek nem tudnak parancsolni. Gyerek voltam még, és nem tudtam kitárulkozni e két ember előtt, pedig a magam lassú, komótos módján megszerettem őket. Egy idegen segítségére volt szükségem, és olyan eszközökre, amelyek révén kitárulkozhatok valaki más előtt.

Írtam az apámnak.

Valószínűtlennek tűnhet, hogy őt választottam, meglepően hangozhat, hogy éppen őt fogadtam bizalmamba. Mondanom sem kell, hogy nem avathattam be mindenbe: a valódi helyzetemre, illetve a jövőbeni múltra nem tehettem utalást, és az életkoromat sem árulhattam el. Ezért merev, felnőttes kézírással vetettem papírra a mondandómat, és Harry Brookes közlegény nevét írtam alá, aki annak idején apám hadosztályában szolgált. Bocsánatkérő vallomásként tüntettem fel, amit írtam. Azzal kezdtem, hogy ő biztosan nem emlékszik rám, de én emlékszem őrá, és szívből remélem, hogy megértő figyelemmel olvassa soraimat. Megírtam, hogy az első világháborúban az ellenség fogságába estem – elfogatásom részleteit az olvasott könyvekből és a hallott történetekből merítettem –, ahol kivallattak, majd a vallatás módszereiről a legapróbb részletekre is kiterjedő leírást adtam. Beszámoltam az ütlegekről, a fájdalomról, a megaláztatásról, a delíriumos állapotról, a gyógyszerekről és arról a pillanatról is, amikor megpróbáltam véget vetni az egésznek. Hónapokig tartott, mire sok-sok levélben, amelyekben csak a neveket és az időpontokat változtattam meg alkalmas módon és a sikeres öngyilkosságomat tüntettem fel puszta öngyilkossági kísérletként, elmondtam mindent.

„Bocsásson meg” – zártam soraimat a legvégén. – „Nem hittem, hogy meg tudnak törni.”

Apám nagyon hosszú ideig nem válaszolt. Feladóként abszolút fiktív címet adtam meg, mert nagyon jól tudtam, hogy úgyis engem szalajtanak majd el a postára. Harry Brookes közlegény tehát kiöntötte a szívét egy vadidegennek, akitől nem kapott választ, de én tudtam, hogy nem is annyira a viszonzásból merített vigaszra van szükségem, hanem arra, hogy beszélhessek arról, aki voltam. A történtek kimondása volt a lényeg, az esetleges válasz csak udvarias formaság lett volna.

Mégis gyermeki szenvedéllyel vártam, amit nem írhattam teljes egészében a hormonok és más fizikai-biológiai tényezők számlájára. Egyre-másra dühbe jöttem apám jelenlétében, mert tudtam, hogy megkapta és el is olvasta Brookes közlegény leveleit, és csodálkoztam rajta, hogy nem fakad sírva, hogy ilyen áttörhetetlen kőpáncél mögé bújik az én őszinte gyötrelmeim láttán. Bizonyára át is suhant az arcomon valami haragos kifejezés, mert nagyanyám egyszer Harriethez fordult, és így kiáltott:

– Micsoda kis gonosz manó ez a maga fia! Rettenetes, ahogy ránk tud nézni!

Harriet megdorgált, de azt hiszem, ő mindenki másnál többet érzékelt abból, ami a felszín alatt lappangott, és amit próbáltam kifejezésre juttatni, de hangosan kimondani nem mertem. Mintha abban az életemben még Patricktől is – aki amúgy nem volt ellensége a fűzfavesszőnek – kevesebb verést kaptam volna a kihágásaimért, az unokatestvérem, Clement pedig, aki általában a ház réme volt, bujkált előlem.

Aztán apám nagy sokára válaszolt.

Leloptam a levelet az ajtó melletti ezüsttálcáról, mielőtt bárki más megláthatta volna, és kiszaladtam vele az erdőbe. Apám kézírása erősen hasonlított az enyémre, ami igencsak feldühített. Kibírhatatlan, gondoltam, hogy ilyen sok genetikai vonást örököltem ettől a felfuvalkodott, elkényeztetett embertől! Aztán elolvastam a levelét, és a haragom alábbhagyott.

Kedves H. Brookes közlegény!

Levelét megkaptam, és nagy érdeklődéssel elolvastam. Szívből köszönöm Önnek azt a bátorságot és lelkierőt, amelyet a megpróbáltatásai elviselésekor is tanúsított, majd akkor is, amikor elöljárói tudomására hozta az igazságot. Tudatom Önnel, hogy semmiképpen nem neheztelek azért, amit az ellenség tudomására hozott, hiszen aligha viselkedett volna ennyire férfihoz méltóan bárki, ha azt kellett volna elszenvednie, amit Ön elszenvedett. Uram, fogadja őszinte nagyrabecsülésemet és tiszteletemet!

Mi olyan dolgokat láttunk, amelyeknek az ember nevet sem tud adni. Megtanultunk a vérontás és az erőszak nyelvén beszélni, ezért a szavak nem hatolnak elég mélyre, a zene csak üresen kongó hang, az idegenek mosolya hamis. Beszélnünk kell és nem merünk, nem tudunk, csak a sár és velőtrázó emberi üvöltés nyelvén. Egymáson kívül nincs rokonunk, hiszen anyáink, feleségeink iránti szeretetünk azt követeli, hogy megóvjuk őket attól, amit tudunk. A mi barátságunk a kimondhatatlan titkot tudó idegenek lelki közössége. Megtört, megviselt, üres, magányos lelkek vagyunk mindketten. Csak a szeretteink kedvéért maradunk itt festett játékbabákként az e világi élet gyerekszobájában. A szeretteinkben kell meglelnünk életünk értelmét, beléjük kell csimpaszkodnunk, hogy legyen remény. Bízva abban, hogy Ön is megtalálja azt, aki által az élete értelmet nyer, maradok

Őszinte barátja:

R. E. Hulne őrnagy

Olvasás után elégettem a levelet és szétszórtam hamvait a fák alatt. Harry Brookes közlegény nem írt többé az apámnak.

23. fejezet

A villámháború idején Londonban navigálni valóságos művészet. Azért akadnak kézenfekvő támpontok: a Bethnal Green és a Balham metróállomás tiltott zóna, ahogy Wapping, Silvertown és a Kutyák szigete is. Minél nyugatabbra jár az ember, annál inkább mozoghat késő este abban a tudatban, hogy jó eséllyel nem éri találat, de ha olyan területre ér, amely a hetvenes években, amikor utoljára látta, szinte biztosan tanácsi lakótelep volt, akkor általában jobb, ha sietve odébbáll.

Ezen túlmenően a villámháború praktikus szempontból háromféleképpen hat ki a város alapvető életműködéseire. Először is a banális, hétköznapi dolgok szintjén: a lezárt utcák, a szünetelő szolgáltatások, a túlzsúfolt kórházak, a kimerült tűzoltók, a harcias rendőrök és a nehezen beszerezhető kenyér szintjén. Kulcsszerephez jut az unalmas sorban állás, és ha az ember fiatal férfi, de nem egyenruhás, akkor előbb-utóbb ott találja magát a sorban, ahol a heti húsfejadagot osztják, amelyet nagyon lassan, apró falatonként kell elfogyasztani, és közben a hölgyek, akiktől mi sem áll távolabb, mint az ítélkezés, szép csöndben ítélkeznek fölötte. Ezenkívül kezdetét veszi egyfajta lassú erózió, amely sokkal finomabb eszközökkel, de talán még hathatósabban intéz támadást a lélek ellen. Ez a támadás sokszor szinte észrevétlenül indul: elég, ha az ember épp csak bekukkant egy romba dőlt utcába, ahol az elmúlt éjszakát túlélt, de szeretteiket elveszített emberek üldögélnek tompán, fásultan az ágyuk csorba maradványain. Sőt, talán nincs is szükség olyan ingerre, amelynek emberek is részét képezik. Egy gyerek kéményen lógó hálóinge, amelyet a hirtelen támadt szélroham dobott föl oda, de a következő már vissza is fújja a földre, ugyancsak elégnek bizonyulhat ahhoz, hogy fölkavarjon a lélekben valamit, aminek még neve sincs. Ugyanilyen hatást érhet el a kislányát nem találó anya vagy az orrukat az elhaladó vonat ablakához nyomó evakuáltak látványa. A lélek lassú, hosszadalmas, „ezervágásos” halála ez, a városra potyogó égi áldás pedig csak a munkáját végző hóhér kacaja.

És aztán óhatatlanul elérkezik a döbbenet, a sokk pillanata. Akkor jön el, amikor meghal a szomszéd, mert rosszkor, rossz helyen akarta megjavítani a biciklijét. Vagy az üresen maradt íróasztal, az ember munkahelyét szőröstül-bőröstül elemésztő lángok láttán is eljöhet ez a pillanat, amikor az ember csak áll az utcán, és az jár a fejében, hogy most mit csináljon. A villámháborús időszakról számos hazugság terjeng. Legendák születnek az alagutakban éneklő emberekről, azokról, akik nem adták fel, akik csinálták tovább a barátaikért, a családjukért, Britanniáért. Pedig a valódi indítékuk ennél sokkal egyszerűbb volt. Azért csinálták tovább, mert nemigen tehettek mást. Ettől persze a maga nemében szép teljesítmény, amit véghezvittek.

Perverz tréfának hatott, hogy 1940. július 1-jén olyan kellemes volt az idő. Ha nem fúj a szél, túl meleg lett volna, ha nem süt a nap, túl hideg lett volna a szél, de aznap megvalósulni látszott az elemek tökéletes harmóniája. Babakék volt az ég és estére telihold volt várható, így a téren sietős léptekkel átvágó férfiak és nők meglehetősen lehangolt benyomást keltettek. Elmormoltak egy-egy szitkot, és ködért, esőért imádkoztak. Én a tér északi oldalán ültem, a nagy, kövér, sekély vizű szökőkutakhoz levezető lépcső fölött, és vártam. Korán érkeztem, csaknem egy órával a megbeszélt két óra előtt, hogy felderíthessem a terepet és észlelhessem az esetleges veszélyt, bár csak remélni tudtam, hogy felismerem az arra utaló jeleket. Ugyanis dezertőr voltam. Még 1939-ben jött meg a behívóm, de én a Virginiával megbeszélt találkozómra gondolva, Patrick Augustot, valamint jó eséllyel apámat is szégyenbe hozva, megszöktem. Ahogy a magunkfajták közül oly sokaknak, nekem is gondom volt rá, hogy a negyedik életemben följegyezzek egy-két hasznos adatot, köztük olyan banális, hétköznapi, de létfontosságú információkat, mint a lóversenyek és más sportesemények győzteseinek neve. Nem kerestem aránytalanul sok pénzt az 1957-es sportalmanachból merített tudásommal, inkább csak azt a külső szemlélő számára kényelmesnek és stabilnak tűnő életformát alapoztam meg vele, ami igen fontos, ha az ember kényelmes és stabil állásra pályázik. Olyan akcentust választottam, amely majdnem annyira önmaga paródiája volt, mint Phearson előkelő kiejtése, és ha azzal akartam elkápráztatni a potenciális munkaadómat, hogy milyen keményen dolgoztam a társadalmi helyzetem javításán, mindig belecsempésztem egy keveset a természetes hangomból. Persze azt, amit pongyolán a „természetes hangomnak” neveztem, annyira eltorzította a sok utazás, az idő és a megtanult nyelvek, hogy sokszor azon kaptam magam, hogy már-már parodizálom a kollégáimat, mivel önkéntelenül is átvettem a mondatfűzésüket és hanghordozásukat. Fogadott apámmal, Patrickkel észak-angliai kiejtéssel beszéltem, a boltossal cockney dialektusban, a kollégáimmal pedig úgy, mint aki arról álmodik, hogy a BBC-nél fog dolgozni.

Mint kiderült, Virginia nem tett efféle engedményeket.

– Helló, drága fiam! – kiáltotta, és én egyből megismertem, pedig huszonkét év telt el azóta, hogy a messzi északon, egy nagy házban odacsúsztatta nekem azt a bicskát. Most fiatalabb volt, a negyvenes éveiben járhatott, de ezúttal is úgy volt öltözve, mintha estélyre készülne, ahol menő dzsesszzene szól és mindenre kaphatók a férfiak. A sanda tekintetekre rá se hederített.

Sietve fölálltam, de ő mindjárt lesöpörte a színről ezt a suta, formális gesztust. Megragadta a két vállamat, és jobbról-balról megpuszilt, pedig ez csak később jött divatba.

– Harry! – kiáltotta. – Te jóságos ég, de fiatal vagy pillanatnyilag!

Huszonkét éves voltam, de az öltözetem arról volt hivatott meggyőzni a külvilágot, hogy valódi életkoránál fiatalabbnak látszó, huszonkilenc éves férfi vagyok, aki méltó arra, hogy minden szempontból komolyan vegyék. Valójában inkább olyan hatást keltettem, mint egy játékból az apja ruháiban pózoló gyerek, de hát a testemnek soha nem voltam igazán ura. Virginia belém karolt, és a Buckingham-palota felé vezetett. A palotában még nem tett kárt a Dornier bombázó, amely végül a Victoria-pályaudvarra zuhant, de már csak néhány hónap választott el minket ettől az eseménytől.

– Na, milyen volt legutóbb? – kérdezte vígan Virginia, miközben végigtuszkolt a The Mall nevű utcán, akárcsak egy családi összejövetelre érkező vidéki rokon. – A combartériából nagyon spriccel a vér, ha egyszer megindul, és azon a tájékon sokkal kevesebb a kis idegvégződés. Próbáltam valami vegyszert hozni neked, de a nagy sietségben nem sikerült. Te jó ég, micsoda hajcihő volt!

– És a halál volt az egyetlen opció? – kérdeztem gyenge hangon.

– Drágaságom! – kiáltott fel Virginia. – Ha nem halsz meg, levadásznak, majd tovább vallatnak, és hogy őszinte legyek, azt nem tudtuk volna kezelni. Meg aztán… – Virginia itt lopva oldalba bökött, de úgy, hogy kis híján ledöntött a lábamról – honnan tudtuk volna, hogy tényleg közénk tartozol-e, ha nem hívlak el erre a találkozóra?

Lassan mély lélegzetet vettem, hogy egy kicsit összeszedjem magam. Ez a találkozó – ez a máris meglehetősen furcsa találkozó – az életembe, valamint huszonkét évi izgatott várakozásomba került.

– Megkérdezhetem, hogy el fog-e szaladni az elkövetkező tizenöt percben? Csak azért érdeklődöm, mert több száz évre elegendő kérdésem van, és tudni akarom, hogy ki kell-e válogatnom a legfontosabbakat.

Virginia játékosan a karomra csapott.

– Drága fiam – felelte –, sok-sok évszázad áll még előtted. Bőven lesz rá időd, hogy megkérdezd, amit csak akarsz.

24. fejezet

A Kronosz Klub.

Micsoda csatákat vívtunk miatta mi ketten, te meg én!

Hogy ki alapította a klubot, azt nem tudja senki.

Jobban mondva senki sem tudja, kitől származott eredetileg az ötlet.

Általában Kr.e. 3000 körül alapítják meg Babilonban. Ezt onnan tudjuk, hogy az alapítók általában obeliszket emelnek a sivatagban, egy völgyben, amelynek nincs konkrét neve, és erre az obeliszkre írják föl a nevüket, meg sokszor a jövő nemzedéknek szánt üzenetüket is. Ez az üzenet olykor őszinte, szívből jövő tanács, például:

ÓVAKODJ A MAGÁNYTÓL!

KERESS VIGASZT!

LEGYEN HITED!

Meg effélék. De előfordul az is, hogy az alapítók nem éppen áhítatos tisztelettel viszonyulnak az üzenet leendő olvasóihoz és inkább egy disznó viccet hagynak maguk után. Bizonyos fokig maga az obeliszk is a jópofa mókázás eszközévé vált. Gyakran megesik, hogy a Kronosz Klub valamelyik generációja eltávolítja és új helyen rejti el, feladatul adva leszármazottaiknak, hogy keressék meg. Az obeliszk ilyenkor több száz évig is lapul a rejtekhelyén, míg végül egy vállalkozó szellemű régészcsapat belebotlik, és ők is ott hagyják a maguk üzenetét az ősi faragott kövön, hol olyasmit, hogy:

IDŐVEL MINDENRE FÉNY DERÜL,

hol pedig valami sokkal földhözragadtabbat:

ITT VÓT HARRY.

Az obeliszk egy-egy nemzedéknyi idő alatt mindig átmegy valamilyen változáson: a 19. században fanatikus viktoriánusok rombolták le, mert a formáját egy kicsit fallikusabbnak találták a kelleténél, egy másik alkalommal pedig a tenger fenekére süllyedt, amikor át akarták hajózni Amerikába. De bármi is a célja, a Kronosz Klub leendő tagjai számára továbbra is a múltból fennmaradt kinyilatkoztatás szerepét tölti be, amelynek értelmében ők, a Kr. e. 3000-ben élt kálacsakrák voltak itt először, és továbbra is köztünk vannak.

Ugyanakkor a szóbeszéd szerint a Kronosz Klub legelső alapítója korántsem a múlt mélységes kútjának fenekéről való, hanem egy Sarah Sioban Grey nevű hölgy az, aki valamikor az 1740-es években született. Ő volt az egyik úttörő, aki aktívan kereste a hozzá hasonló kálacsakrákat, és sok száz év, illetve több tucatnyi halál leforgása alatt képet alkotott arról, hogy a lakóhelyén, Bostonban ki lehet hozzá hasonló természetű lény. A kálacsakrák általában egy a félmillióhoz arányban fordulnak elő a népesség körében, így nem lebecsülendő teljesítmény, hogy Sarah Sioban Grey rábukkant néhány tucat sorstársára. És a hölgynek hamar eszébe jutott, hogy ez a néhány tucat sorstárs nem csupán a jelenben, hanem a jövőben és a múltban is közösséget alkot. Társaira nézve ráébredt, hogy a legidősebb, egy majdnem kilencvenesztendős férfiú gyerek volt az előző századfordulón, amelyről neki, Sarah-nak még nem lehettek személyes tapasztalatai. A legfiatalabb társa pedig, aki csupán tízéves, az amerikai polgárháború idején nagypapa lesz, azaz ellátogathat egy olyan jövőbe, amelyet ő soha nem ismerhet meg. És Sarah Sioban Grey így szólt a múltból érkezett öregemberhez: „Tessék, itt a jövő eseményeire vonatkozó tudásom. Menj és csinálj aranyat!” És valóban, amikor az 1740-es években újra megszületett, az öregember már be is kopogott hozzá, és így köszöntötte: „Szép jó napot, kicsi Sarah Sioban Grey! Megfogadtam a tanácsodat, aranyat csináltam, és neked, kicsi lány, soha életedben nem kell dolgoznod!” Sarah ezután a polgárháborút is megérő kisfiúnak adta tovább az öregember szíves ajándékát e szavakkal: „Itt az arany, amit be fogok fektetni. Mire felnősz és megöregszel, szép vagyonná gyarapodik, és soha többé nem kell majd dolgoznod. Cserébe csak annyit kérek, hogy add tovább az ajándékot a magunkfajtáknak, akikkel a jövőben találkozol, hogy biztonságban és kényelemben élhessenek ebben az emberpróbáló világban.” A Kronosz Klub ilyenformán terjeszkedni kezdett, és minden egyes nemzedék befektetett a jövőbe. És a Klub nemcsak előrefelé terjeszkedett az időben, hanem visszafelé is, mert a ma gyermekei így szóltak a tegnapi nagypapákhoz: „A Kronosz Klub az emberek baráti közössége. Menjetek, keressétek meg ifjúkorotok nagyapáit, és gyerekként mondjátok el nekik, hogy ez jó dolog.” Így minden egyes generáció a magafajták keresésére indult, és a születés–halál körforgásának néhány ciklusa elég volt ahhoz, hogy a Klub ne csak térben, hanem időben is bővülni kezdjen. Immár egészen a huszadik századig szaladt előre, illetve a középkorig nyúlt vissza. Minden egyes tag halála elvitte a Klub hírét az akkori idők legvégső határáig.

Persze, nagyon is lehetséges, hogy Sarah Sioban Grey története csak mítosz, hiszen olyan régi történet, hogy a bostoni klubtagok közül senki sem emlékszik rá, maga Sarah pedig már régen eltűnt. De Virginia ezt a történetet mesélte el nekem, miután leültetett a londoni Kronosz Klub úgynevezett vörös termében a kék fotelbe, egy rég elhunyt klubtag portréja alá, és annyi mindenképpen elmondható, hogy ő határozottan élvezte a sztorizást.

Mivel a Kronosz Klubok, ugyebár, nemigen vannak időhöz kötve, többnyire a helyük sem állandó. Nem volt kivétel ez alól a londoni klubhelyiség sem.

– Pár száz évig a St. James’s Streeten voltunk – magyarázta Virginia, miközben töltött még egy pohárral a feketepiacon beszerzett elsőrangú brandyből. – De néha a Westminster negyedben kötünk ki, olykor pedig a Sohóban. Az 1820-as évekbeli vezető bizottság műve az egész! Elunják magukat, ha sokáig ugyanott kell maradniuk, úgyhogy folyton váltogatják az épületeket, mi meg kóvályoghatunk ide-oda, és törhetjük a fejünket, hogy hova lett a Klub.

Pillanatnyilag a St. James’s Parktól pár utcányira északra és a Piccadillytől délre, rendelésre dolgozó szabóságokkal, valamint hanyatlásnak indult gazdag családok házaival körülvéve rejtőzködött, és az ajtaján egyetlen réztábla hirdette, hogy AZ IDŐ REPÜL. ÜGYNÖKÖK KÍMÉLJENEK.

– Ez egy vicc – magyarázta Virginia, amikor rákérdeztem. – Az 1780-as évekbeli brancstól maradt ránk. Mindenki hagy az utókorra ilyen kis üzeneteket. Én például 1925-ben elástam egy időkapszulát, amely életbevágóan fontos üzenetet tartalmaz az ötszáz évvel ezutáni Klub számára.

– És mi van a kapszulában? – érdeklődtem.

– A rendes citromos sörbet receptje – felelte Virginia, majd az arckifejezésem láttán széttárta a karját. – Ki mondta, hogy könnyű annak, aki egy lineáris, mulandó eseménysor legvégére kerül?

Kortyoltam a brandymből, és újra körülnéztem a helyiségben. Ahogy a London gazdag városrészeiben épült házóriások zöme, ez is visszavitt minket azokba a színpompás, pedáns, szemérmes ízlésű időkbe, amikor a kandallópárkány csak márványból épülhetett. A falon a maguk korának jellegzetes, elegáns viseletében pompázó férfiak és nők portréi sorakoztak („Egyszer még alighanem érni fognak valamit. Akármi legyek, ha tudom, hogy miért, pedig én smároltam Picassóval!”), mint az elhunytak emlékét őrző képek a krematóriumban. A plüsshuzatú bútorok meglehetősen porosak voltak, a zsiráfoknak tervezett ablakokat keresztül-kasul leragasztották szigszalaggal. („A környékbeliek kedvéért, drágám. Pedig errefelé egyetlen bomba sem fog becsapódni, de az elsötétítést felügyelő ellenőrök nagy hűhót csapnak.”)

A Klub termeiben csend honolt. A kristálycsillárok halk csilingelése hallatszott, ha elhúzott fölöttünk egy-egy repülőgép. Néhány teremben diszkrét fényű lámpák világítottak a lehúzott redőnyök mögött, de egy lelket sem láttam sehol.

– Vidéken vannak – magyarázott élénken Virginia. – A legtöbben még ’39 júliusa előtt összepakolnak. Nem is annyira a bombázástól félnek, inkább az elnyomatás undok hangulatától. A klubtagjaink annyiszor átélték már ezt, hogy föl se veszik, egyszerűen elvitorláznak szebb, napfényesebb tájakra, ahol jó a szellőzés és háborítatlanul élhetnek, nincs ez az unalmas háborús kalamajka. Sokan Kanadába mennek, elsősorban a durvább elnyomás alatt élő klubok tagjai: a varsóiak, a berliniek, a hannoveriek, a szentpéterváriak, satöbbi. Csak egy-két ember marad, mert vonzzák az izgalmak, de engem az sem érdekel.

– Akkor miért van itt?

– Hogy tartsam a frontot, drága fiam! Tudod, rajtam a sor, nekem kell szemmel tartanom a legújabb klubtagokat. Azaz téged, ha már itt tartunk, hiszen hatszáz év óta te vagy az első új tagunk. De vannak még néhányan, akik mostanában születnek meg, és az édesanyák olyan szentimentálisan viszonyulnak a csatába induló fiaikhoz… Szóval, hogy úgy mondjam, megkérdőjeleződik a diszkréció. Valakinek a közelükben kell maradnia, hogy ne legyen a kelleténél keményebb gyerekkoruk. Az időutazásokkal szerzett pénz sok mindent megold, de néha azért… – Virginia itt óvatosan kortyolt egy keveset a poharából – …néha azért el kell intézni ezt-azt. Evakuálást, meg efféléket. A szülők nagyon fárasztóak tudnak lenni.

– Szóval magának ez a dolga? – kérdeztem. – Maga… maga felel a gyerekkor időszakáért?

– Ez az egyik elsődleges feladatkörünk – mondta fellengzősen Virginia. – A gyerekkor életünk legnagyobb igénybevételt jelentő szakasza, kivéve persze, ha valaki genetikailag hajlamos valami szörnyű halálra vagy örökletes betegségre. Nekünk a kezünkben van tizenvalahány emberöltő minden tudása és tapasztalata, és mégis, ha azt mondjuk egy unalmas, lineáris szülőnek, hogy érdemes lenne gumiba fektetnie a pénzét, mert az fantasztikus hozammal kecsegtet, akkor megveregetik a buksinkat, mondván „Jól van, Harry, játssz szépen a villanyvonatoddal!” vagy valami effélét. Továbbá sok klubtag elég szegény családba születik, ezért nem árt, ha tudják, hogy van egy kedves, megértő személyekből álló társaság, és ez a társaság gondoskodik róla, hogy a gyereknek legyen rendes zoknija, meg arról is, hogy ne kelljen unalmas éveket pazarolnia az életéből, mármint minden egyes életéből az ábécé tanulására. Tehát nem csupán a pénzről van szó – zárta szavait az elégedett Virginia –, hanem a baráti társaságról is.

Százával, ezrével kavarogtak a fejemben a kérdések, de egyiket sem tudtam fülön csípni, így jobb híján ezt kérdeztem elhaló hangon:

– Van valami szabály, amiről tudnom kéne?

– Nem barmoljuk össze a mulandó eseményeket! – felelte határozottan Virginia. – A legutóbbi életedben egy kicsit kínos helyzetbe hoztál minket, Harry, de ez persze egyáltalán nem a te hibád, mindannyian kerültünk már nehéz szituációkba. Ezzel együtt Phearsonnak elegendő információja volt ahhoz, hogy megváltoztassa a jövőbeli események menetét, és ezt semmiképpen sem hagyhatjuk. Nem azért, mert nem aggaszt minket, ami történik, hanem azért, mert az ilyesmi soha nem látható előre teljes mértékben.

– Még valami?

– Kálacsakráknak nem ártunk! Másokkal felőlünk azt csinálsz, amit akarsz, feltéve, hogy nem valami kirívóan ocsmány dologról van szó és nem hívja föl a figyelmet ránk, kálacsakrákra, de a közülünk valókkal rosszat tenni, az egyszerűen elfogadhatatlan. Szóval légy jó!

– Említette az anyagi hozzájárulást…

– Igen, ha módodban áll visszataszítóan sok pénzt csinálni, kérlek, tégy félre valamennyit a gyerekkor-segélyező jótékony alapunkba. A jövő nemzedékei ezt mindig nagyra értékelik.

Ennyi?

Nem, nem egészen.

– Ez nem annyira szabály, Harry drágám – magyarázta Virginia –, inkább csak jó tanács: ne mondd el senkinek, honnan és melyik korból származol. Ne bocsátkozz ilyen részletekbe.

– Miért?

– Mert megölhetnek – felelte vidáman Virginia. – Persze biztosra veszem, hogy veled nem teszik meg, hiszen elbűvölő fiatalembernek látszol, de volt már néhány eset, ezért nem tartjuk ildomosnak. Ne kérdezd, ne mondd: ez a politikánk.

És elmagyarázott mindent.

25. fejezet

Az első kataklizma 1642-ben, Párizsban kezdődött.

A férfi, aki ezt a kataklizmát előidézte, egy Victor Hoeness nevű szerény, jelentéktelen úriember volt. Uroboroszként túljutott a kezdeti életszakasz szokásos traumáin, mire az ottani Kronosz Klub tagjai megtalálták, megnyugtatták, és elmagyarázták neki, hogy, amennyire ez megállapítható, nem szállták meg démonok és nem is elkárhozott lélek. Hoeness, aki egy fegyverkovács fia volt, közelről látta a harmincéves háború poklát, majd keresztes hadjárattá változtatta ezt a fegyveres konfliktust, amely a kora újkori háborúk szokásos társadalmi-gazdasági okai miatt robbant ki. Az emberek valaminek a nevében engedélyt kapnak a gyilkolásra, valami másnak a nevében pedig parancsszóra le kell rombolniuk mindent. Talán mondanom sem kell, hogy a Kronosz Klub tagjai a konfliktus idején előszeretettel költöznek el a világ kevésbé katasztrófa sújtotta területeire, például az Oszmán Birodalom jóval stabilabb hátországába, ahol ha az akkori idők szultánjait hatalmába is keríti az őrület, legalább az anyjukat nem. Victor Hoeness azonban ragaszkodott hozzá, hogy a Német-Római Birodalomban marad. Óva intették attól, hogy beavatkozzon az események menetébe, és esküvel megfogadta, hogy csak a passzív megfigyelő szerepét fogja betölteni és dokumentál mindent, amit lát. És valóban, Victor Hoeness feljegyzései több emberöltőn keresztül kitűnő történelmi forrásanyagként szolgáltak, és nemegyszer maguk a kálacsakrák sem vették észre, hogy egy közülük való személy örökítette meg ilyen nagy műgonddal a történteket. A Kronosz Klub más tagjai viszont aggódtak – nem, nem azért, mert Hoeness labilisnak tűnt, éppen ellenkezőleg: túlságosan is higgadt, összeszedett benyomást keltett. Úgy járta a szenvedés, a pusztítás, a rettegés helyszíneit, mint az erdőre telepedő köd, és följegyzett mindent, amit látott. Társakat nem keresett, állást nem foglalt, nem ismerkedett, az őt magát fenyegető veszélytől, ahol csak lehetett, távol tartotta magát, és azt a néhány halált is, amit a háború során elszenvedett – mert az akkori idők vad, elkeseredett indulatai mindenki számára kiszámíthatatlanul fortyogtak –, méltóságteljes rezignációval fogadta, majd utólag úgy nyilatkozott, hogy bárcsak lefizette volna a hóhért, hogy szórjon puskaport az őt elemésztő lángokba vagy megjegyezte, hogy a lándzsával fölnyársalt ember sokkal gyorsabban múlik ki, ha teljesen fölhasítják a máját, és nem csak úgy vaktában beledöfnek a gyomrába. Uroborosz társai nehéz helyzetbe kerültek, hiszen hogy magyarázzuk meg valakinek, hogy a látszólagos rendíthetetlensége és a szigorú önkontrollja nagy valószínűséggel irracionális, embertelen és valami mélyebben gyökerező baj tünete, ha az illető betegségét csak az bizonyítja, hogy nem beteg? Hoeness tehát rendkívül jól használható elsődleges történelmi forrásnak bizonyult, és ebből adódóan az idők folyamán levelezésbe keveredett a Kronosz Klub jövőbeni tagjaival. A 19. század elejéről és a huszadik századból is kapott kérdéseket, amelyeket az időben visszafelé haladva adtak kézről kézre. Aki az 1850-es években volt gyerek, az a nagypapájának továbbította, aki 1780-ban, immár újra gyerekként átadta az 1710-es években gyerekeskedő nagyszülőjének, és így tovább, a lehető legkevesebb generáció közbeiktatásával, hogy az üzenet épségben megérkezzen, míg végül Hoeness egyik kortársa közvetlenül neki tehette föl a kérdést. Hoeness ekkor valami jó, tartós anyagra írta föl a válaszát, és a Kronosz Klubra bízta, hogy juttassa el a jövőből érkezett levél írójához, illetve az utókorhoz.

Azon kálacsakrák, akik hozzám hasonlóan beleártották magukat a tudományba, sokszor alkalmazták ezt a módszert. Gyakran előfordul, hogy valaki a tudományos előmenetele érdekében visszaél vele, hiszen ha egy bizonyos időszakra vonatkozóan nem rendelkezünk forrásokkal, némi udvarias érdeklődés, meg egy csipetnyi rábeszélőképesség árán, amelyre a közbeiktatott nemzedékek még ráerősítenek, nem csupán választ kaphatunk a kérdéseinkre, hanem olyan eredeti dokumentumok birtokába juthatunk, amelyek szerényebb fantáziával megáldott társaink tüzetes vizsgálatának próbáját is kiállják. Feltéve persze, hogy néhány élettel később, amikor a válasz végre megérkezik, még érdekli az embert a dolog.

Hoeness esetében azonban az elsőrangúan dokumentált történelmi információknak az volt az ára, hogy ő maga is elkezdett kérdezősködni. Leveleket küldött a későbbi korokba, vagy ha attól tartott, hogy a papír nem fogja kibírni az időutazást, kőbe véste az üzeneteit és a köveket olyan, előre megbeszélt átvételi pontokon helyezte el, ahol vélhetően érintetlenül hagyja őket a háború, a városok terjeszkedése és a mezőgazdasági forradalom. Faggatózni kezdett tehát a jövőre vonatkozóan, és meg is érkeztek a szájról szájra továbbított, homályos válaszok. Hoeness tudomást szerzett Bécs ostromáról, az Oszmán Birodalom hanyatlásáról, a spanyol örökösödési háborúról, a francia forradalomról, az amerikai forradalomról, sőt még annál későbbi eseményekről is kapott kósza híreket, így a vérontássá fajuló pogromokról, meg egy olyan világról, ahol a szabadság gazdagságot jelentett, és Isten nevével a gyerekeket riogatták.

Ezeket a méla morfondírozásokat ugyanolyan rezzenéstelen, semmitmondó nyugalommal fogadta, mint az anyjuk szeme láttára lemészárolt gyerekek meg az egymástól negyven méterre sorfalat álló és parancsnokaik harsány biztatására vadul tüzelő férfiak látványát. Az emberek furcsállották, sőt példátlannak találták a reakcióját, de a Victor Hoeness agyműködésének megértésére irányuló kísérletek addigra már belesüppedtek a magunkfajták közül oly sokakat sújtó, fáradt apátiába.

Aztán egy szép napon Hoeness Párizsba utazott. A szavakon kívül vajmi kevés poggyásza volt, de az egyszerű szavak hatalma egészen a francia király udvaráig röpítette.

– Victor Hoeness vagyok – mondta állítólag –, és azért jöttem, hogy meséljek a jövőről.

Amit aztán meg is tett.

Amikor megkérdezték tőle, hogy miért, mármint miért éppen nekünk mondja el, azt felelte:

– Az önök nemzete még mindig a legerősebbek közé tartozik Európában, a polgárháborús konfliktusok dacára. A Német-Római Birodalom gyenge, a spanyol király egy puhány, nyápic alak, a pápa tehetetlen a katonai erővel szemben, és nekem egy erős király kell. Későbbi korok gondolataiba fogom beavatni felségedet, olyan filozófiákba, amelyeknek ma még neve sincs. Fegyverek, stratégiák, gyógyszerek nevét fogom elárulni, és sok mindent megtudhat tőlem az ellenségeiről, meg az azok országain túli tájakról is, mert én elutaztam a Csendes-óceánhoz, és láttam felkelni a napot az Indiai-óceán túlpartján. Ültem mugalok és mandarinok asztalánál, hallgattam a Kongó zúgását, éreztem a bazárban árult fűszerek illatát, ettem jég alól kihúzott cápahúst. Hozzunk tehát létre mi ketten egy új világot, amely jobb a mostaninál!

A francia király végül, érthető kételyeit leküzdve, hallgatott Victorra, és a világ valóban kezdett megváltozni. Victornak nem voltak illúziói a vállalkozása természetét illetően. Tudta, hogy vér fog folyni, és tudta azt is, hogy ez a világméretű forradalom minden valószínűség szerint fölfalja gyermekeit. II. Károly meghalt, mielőtt visszakövetelhette volna az angol koronát, a harmincéves háborúnak pedig egy csapásra véget vetett az egyesített francia katolikus–hugenotta hadsereg beavatkozása, akik huzagolt csövű ágyúkat vetettek be, és Napóleon taktikáját alkalmazták. Victor tudta, hogy ennél többet nem tehet, hiszen a várható élettartama óvatos életvitel mellett sem haladta meg a hatvan évet, így nem pazarolhatta tovább idejét, erejét arra, hogy Isztambulba, Varanasiba, Pekingbe utazzon vagy áthajózzon az Újvilág kolóniáira. Inkább egy kisebb, kompakt térségre összpontosított, és Európából igyekezett megváltoztatni a világot. Tudta, hogy nem éri meg a forradalma végkifejletét, mert precízen kikalkulálta, hogy legalább százhúsz évre van szükség ahhoz, hogy valamelyest stabilizálódjanak a viszonyok, ezért kétféle eszközzel próbálta biztosítani, hogy fennmaradjon az öröksége ebben az alaposan felforgatott világban. Az egyik módszere az volt, hogy a Kronosz Klub tagjainak segítségét kérte, akik látván, hogy mibe fogott bele, szinte pontosan fele-fele arányban támogatták, illetve elutasították a kérését. Az előbbieket Victor Hoeness a jövő előőrsének nevezte, az utóbbiakat pedig a legmélyebb várbörtönökbe juttatta. Nem ölte meg őket, mert azt akarta, hogy minél tovább éljenek, és legyen esélyük arra, hogy a forradalom sikerének szemtanúivá váljanak.

Mire Victor végül meghalt, Európa térképe teljesen átrajzolódott. Franciaország Lisszabontól Krakkóig, Calais-tól Budapestig uralta a kontinenst. Az Oszmán Birodalom békéért esedezett, és lemondott észak-afrikai gyarmatairól, hogy kivívja a francia király tiszteletét; az angol parlament, mivel máshoz nem fordulhatott, fölajánlotta a koronát XIV. Lajosnak, majd a hamarosan kitörő lázadást az új uralkodó vérbe fojtotta. A világtörténelem alakulása szempontjából mégis a technika fejlődése okozta a legpusztítóbb hatású változást. A gondolat gondolatot szül, és Victor Hoeness a jövőbeni vívmányokról összeszedett csekély tudásával, jórészt akaratán kívül, olyan folyamatot indított útjára, amely gyökeresen megváltoztatta a bolygó arculatát. 1693-ban a Párizs–Versailles útvonalon próbautat tett az első gőzvontatású vonat; 1701-ben, Algír partjainak közelében egy páncélozott hadihajó mindössze két és fél órás tűzharcban megsemmisítette a berber kalózok flottáját. A technika eme heves rohamának útját a föld színéről eltüntetett hadseregek, békéért esdeklő országok fémjelezték, de ezen országok lakossága a hitéért, az anyaföldért, a büszkeségéért vagy talán az anyanyelvéért harcolva továbbra is ellenállt, míg végül már az ellenállásra alapozta az identitását, és elvette elnyomói fegyvereit, majd, ahogy az embernek ez már szokása, feljavította azokat. A technika ezáltal, ahogy háború idején mindig, tovább fejlődött, minden egyre nagyobb, egyre gyorsabb, egyre keményebb lett, így Edo 1768-as bombázásakor a japán légvédelmi ágyúk a támadók harmadrészét le tudták szedni, majd amikor 1802-ben az egész világ levonult a bunkerekbe, a földalatti rádió azt harsogta: „Harcolunk az utolsó emberig, az utolsó töltényig!”

Victor Hoeness nem érte meg az álma végkifejletét, amely 1937. november 18-án érkezett el. Ekkor Az Új Hajnal Prófétái nevű csoport tagjai betörtek egy dél-ausztráliai rakétasilóba és kilőttek három lövedéket, majd a globális méretű válaszcsapást követően eltakarta a napot a nukleáris tél. 1953-ra a bolygó felszínén teljesen kipusztult az élet, és kezdődött minden elölről.

26. fejezet

Victor Hoeness nem hitt a társainak, amikor beszámoltak neki ezekről az eseményekről.

Amikor pedig azok erősködtek, hogy ez a Kronosz Klub szájról szájra, nemzedékről nemzedékre továbbadott üzenete, egyszerűen pontosabb adatokat követelt, hogy már a kezdet kezdetén orvosolhassa a problémákat.

A Kronosz Klubnak azonban ennél sokkal nagyobb problémát kellett orvosolnia. Az ő szemükben ugyanis Victor Hoeness tömeggyilkosságot követett el. Nem az emberi faj kiirtására gondoltak, hiszen az csak egyetlen mulandó végkifejlet volt, egyetlen élet, amelyben minden kiszáradt, elfonnyadt, elpusztult, és pont. Nem, Hoeness vétke ennél sokkal súlyosabb volt, hiszen a tettei miatt egész kálacsakra-nemzedékek maradtak ki, mert egyszerűen meg sem születtek.

– Ez nem annyira szabály, Harry drágám – magyarázta akkor, Londonban Virginia –, inkább csak jó tanács: ne mondd el senkinek, honnan és melyik korból származol.

A brandys poharat ujjaim közt hengergetve figyeltem őt azon az estén. Tekintete nem igazán irányult semmire. A napfény már kezdett halványulni, és a városra lassanként sötétség borult. – A halál kétféleképpen érhető el – magyarázta Virginia. – És most nem arra a fölöttébb unalmas halálra gondolok, amelynek elviselésére a testünk minden egyes életünkben rákényszerít minket, nem bizony! Hanem a maradandó halálra, arra, amelyik tényleg számít. Az egyik ilyen halálfajta a Feledés. A Feledés történhet kémiai, sebészi vagy elektromos úton, és az a célja, hogy minden kitörlődjön az agyból. A Feledés után nem marad meg semmi. Sem a neved, sem a születési helyed, sem az első fiú neve, akit megcsókoltál, és számunkra ugyan mi ez, ha nem az igazi halál? Az igazi halál, amely után tiszta lappal indulhatunk és esélyt kapunk arra, hogy újra tiszták, ártatlanok legyünk. Természetesen azokat, akik Feledésen estek át, megöljük, amint észleljük, hogy odavan az agyuk, mert így a következő gyerekkoruk úgy kezdődhet el, hogy a leghalványabb fogalmuk sincs róla, kicsodák. Aztán, ha meghalnak, majd újrakezdik az egészet, a második életükben rögtön ott tudunk lenni mellettük, hogy segítsünk, hogy hozzászoktathassuk őket az állapotukhoz és kimaradhasson az az unalmas őrület–öngyilkosság–elutasítás ciklus. Sokan végigcsináltunk legalább egy Feledést, de a feladat nehézsége miatt nem mindig érvényesül a hatás. Azt mondják – a brandyje most fölszaladt a pohár oldalán, majd lassan lejjebb kúszott –, hogy én is felejtettem már. De mindenki olyan zavartnak tűnik, amikor ezt mondja.

Egy röpke pillanatra mozdulatlanná dermedt minden, még a kezében tartott ital sem lötyögött a pohárban. Virginia olyasvalamit próbált fölidézni, amit saját akaratából elfelejtett.

– Nem ér veszteség, ha nem emlékszel rá, hogy mit veszítettél el – szólalt meg nagy sokára. – Engem személy szerint mélységes megkönnyebbülés tölt el. Kitörlődnek a korábbi életed sebei, és az emlékek is. Kitörlődik a bűntudat. Ezzel persze nem azt akarom mondani, hogy bűnös életet éltem, csak azt, hogy a társaim hallgatása, amelybe burkolóznak, ha erről a témáról kérdezem őket, nem sok jót sejtet az elfeledett dolgokra vonatkozóan.

Csak az ingaóra halk tiktakolása hallatszott, de már nem sok volt hátra a szirénavijjogásig, amely után a város a bombázógépek halk zúgását hallgatja majd, mintha a halál köszörülné a torkát, mielőtt dalra fakad.

– A maradandó halál másik formája – folytatta Viginia – az, amikor az ember nem születik meg. Ennek megítélése meglehetősen ellentmondásos a köreinkben, hiszen a természetünkre vonatkozó jelenlegi tudományos teóriák mindegyikére a kétely árnyát veti. Megfigyelték, hogy ha egy kálacsakrát egyik életében a tudata visszanyerése előtt abortálnak, akkor a következő életében meg sem születik. Ez az igazi halál, amikor mind a tudat, mind a test elpusztul, és innen a Feledéssel ellentétben nincs visszaút, nem gyógyíthatók be a mentális pályák. Ilyenkor egyszerűen vége van. Ezért, tudod, drága Harry, a magunkfajták semmit sem tartanak olyan nagy becsben, mint a következő információkat: ki vagy valójában, kik voltak a szüleid, hol és mikor születtél? Mert ezek az adatok elpusztíthatnak. És lehet, hogy egy szép napon éppen ezt fogod akarni. Vagy felejteni. Mert a tudatunknak nehezére esik fölidézni az első csók örömét, de a fájdalom borzalmára, a megaláztatás pírjára, a bűn terhére riasztó pontossággal, kristálytisztán emlékszik.

Franklin Phearson!

Én jó fiú vagyok, Harry. Kurva jó gyerek vagyok…

Ott, ahol a brandyspoharat markoltam, elfehéredett a kezemen a bőr.

Visszagondolva fölteszem magamnak a kérdést, hogy pontosan kik ismerik a születésem körülményeit. Ezen személyek köre még a tisztán lineáris életet élők között is igen szűk. Az apám, a fogadott szüleim, a nagynénéim, a nagyanyám, Constance, és talán néhány anyaági rokonom, akik gyanítottak valamit, de pontosan nem tudták volna megmondani, mi a helyzet. Ezek az óhatatlan gyenge pontok már a születésem előtt adottak voltak, de fattyú mivoltom nagyfokú védelmet nyújtott. Születésemre, származásomra vonatkozóan legalább hét-nyolc éves koromig nincs semmiféle hivatalos feljegyzés. Ekkor egy túlbuzgó iskolatitkár felfedezi, hogy hiányos a nyilvántartása, de akkor már módomban áll azonnal megsemmisíteni a bejegyzést. Mivel az 1920-as években nagy szégyen volt a törvénytelen gyerek, különösen egy olyan családban, amely egy régebbi kor továbbélő értékrendjét követte, a származásommal kapcsolatos diskurzus igen szűk körre korlátozódott, és miután a történet főszereplői meghaltak, semmi okom nem volt rá, hogy nagydobra verjem a származásomat. Gyerekkoromban elég satnya termettel áldott meg a sors, csak jócskán megkésve, kamaszként nőttem meg rohamosan, és emiatt zavaros a kép, nehéz eltalálni a születésem pontos idejét. Felnőttkoromban pedig apám túltenyésztett vonásaiba mintha „belezavarnának” anyám odakeveredő génjei, és ennek köszönhetően, ha kellő gondossággal állítom össze a ruházatomat, bármely pillanatban el tudom adni magam akár huszonkét évesnek, akár harminckilencnek. A hajam szinte egyik napról a másikra őszbe fordul, de stressz hatására meg tudnak változni a fiziológiai jellemzőim, így életem későbbi szakaszában sem könnyű megsaccolni születésem pontos idejét. Az akcentusomat pedig oly mértékben eltorzítja a sok utazás, hogy szinte már nincs is sajátom, viszont olyan játszi könnyedséggel alkalmazkodom a helyi követelményekhez, hogy az már a talpnyalás határát súrolja. Dióhéjban elmondhatjuk, hogy mindaz, ami a normál életemben, ha beszélhetünk egyáltalán ilyesmiről, hátrányt jelent, az a titkos életem szempontjából valóságos áldás, és akkor is éppen ezt gondoltam végig a székemben hátradőlve, egyre erősödő biztonságérzetem teljes tudatában, amikor Virginia Victor Hoeness utolsó napjairól mesélt.

– Na már most, Victor – magyarázta Virginia –, igencsak elbaltázta a dolgokat a jövő nemzedékei szempontjából. Egész kálacsakra-generációk egyszerűen nem születtek meg, majd miután először nem kálacsakraként jöttek világra, később nem születtek meg újra. A világ pedig ment tovább a maga útján, ahogy mindig, és Victor kísérletének ugyan egyszer s mindenkorra véget vetett a halála, de közben szájról szájra terjedt és egyre közelgett a jövőben lezajlott apokalipszis csekély számú túlélőjének bosszúszomjas üzenete. Egész Klubok megsemmisüléséről suttogtak, meg arról, hogy több ezer év történelmét és kultúráját kell majd újjáépíteni a semmiből. Nem is beszélve persze a világ, no meg a fedélzetén tartózkodó összes utas meglehetősen elhamarkodott elpusztításáról, de ők a dolog lényegét tekintve nem igazán számítottak.

Nem kérdőjeleztem meg ezt a világszemléletet, ugyan miért is tettem volna? Victor Hoeness rászabadított a világra négyszáz év háborúskodást és szenvedést, majd meghalt, és az egész nem számított, mert amikor újra megszületett, minden a régi volt. Én pedig immár a Kronosz Klub tagja voltam, ahol néhány fülbesúgás választott el a múlttól és a jövőtől, és úgy éreztem, elérhető távolságba kerültek létem titkai. Amit pedig most hallok, az csak egy sztori.

– Akkoriban keményebb idők jártak – magyarázta Virginia. – Finomkodásnak ott nem volt helye.

Ezen gondolatok jegyében nyomozták le a tizenegy éves Victor Hoenesst Linz városában, ahol már javában készült a világegyetem természetének újbóli megváltoztatására. Elragadták az otthonából és tizenegy napon át kínozták. A tizenkettedik napon megtört és bevallotta a valódi szülőhelyét, a szülei nevét, meg a születése időpontját. Fogságban tartották, amíg alapos kutatómunkával ellenőrizték vallomása valóságtartalmát, majd amikor kiderült, hogy igazat mondott, a Kronosz Klub tagjai egybegyűltek, hogy eldöntsék, mitévők legyenek vele.

– Keményebb idők voltak azok, keményebb idők! – kiáltott fel Virginia.

Az a döntés született, hogy ha ott helyben megölik Victort, az kevés. Megállapíttatott, hogy a halál vajmi kevés félelmet vált ki, hiszen csak a test pusztul el, márpedig önazonosságunk forrása a tudat, és ők a tudatot akarták megsemmisíteni.

Bebörtönözték Victort, méghozzá úgy, hogy nem csupán a társadalomtól zárták el, hanem teljes mozdulatlanságra is kárhoztatták egy kezdetleges, középkori kényszerzubbony segítségével, amely teljes egészében fémből készült. Kivágták a nyelvét, levágták a fülét, kitolták a szemét, majd amikor mindezen csonkítások nyomai begyógyultak, kezét-lábát is levágták, hogy biztosan ne menjen sehova. Ezután a torkán lenyomott üreges farudacska segítségével diktálták bele az ételt, hogy a süket, vak, szótlan őrület foglyaként életben tartsák. Ez kilenc évig sikerült is, míg végül megfulladt. Azt beszélik, mosolyogva halt meg. Húszéves volt.

De a Kronosz Klub bosszúja a halálon túl is utolérte.

Miután újra megszületett, ugyanott, ahol a kezdet kezdetén, a csecsemő Victor Hoenesst elrabolták a bölcsőből és ismét foglyul ejtették. Négyéves korában tudatára ébredt, és a Kronosz Klub tagjai megvizsgálták, majd megállapították, hogy az agya ép maradt, legalábbis oly mértékben, hogy felelősségre vonható tetteiért. Így aztán megismétlődött minden: Victor szemére, fülére, nyelvére, kezére-lábára ugyanaz a sors várt, mint legutóbb, és szakszerűen, precízen csináltak mindent, nehogy belehaljon. Csak éppen fájdalomcsillapító nélkül, persze. Ezúttal hét évig sikerült életben tartaniuk, így tizenegy évesen halt meg.

– Meglepően nehéz több száz év távlatából haragot tartani – magyarázta Virginia. – Mert Hoeness ugyan tizenegy évesen meghalt, de a fogvatartói még harminc, negyven, vagy akár ötven évig is éltek. Egy idő után a „Victor Hoenesst megkínozni” üzenet olyan hátra kerül az ember teendőinek listáján – pláne, ha közbejön a halál –, hogy mire újra rákerül a sor, az igazat megvallva már unja egy kicsit a dolgot.

Ezzel együtt kitartóan folytatták, amit elkezdtek, és újra megvizsgálták Hoenesst, hogy maradt-e valami a régi önmagából. A kis Hoeness azonban ezúttal, bár abszolút működőképes kézzel, füllel, szemmel született, a jelek szerint nem tudta használni épnek látszó tagjait. Már csecsemőkorában, mielőtt teljes mértékben tudatára ébredt volna, életképtelen gyereknek minősítették, és a tulajdon szülei is azt fontolgatták, hogy az egyház, vagy, legalábbis ezt pusmogták, az utca gondjaira bízzák. Nehéz idők voltak azok – avagy kemények, ahogy Virginia mondaná.

A Kronosz Klub ismét összeült döntéshozatalra, és egy kivétellel mindenki arra szavazott, hogy egyszer s mindenkorra vessenek véget Hoeness életének: szakítsák meg az anyja terhességét még a születése előtt, véget vetve a ciklikus bosszúhadjáratnak. Az egyetlen klubtag, aki nemmel szavazott, egy Koch nevű uroborosz volt, aki…

– Az ilyeneket mnemonikusoknak nevezzük – magyarázta Virginia. – Ez egyszerűen fogalmazva azt jelenti, hogy mindenre emlékeznek.

Azt hiszem, látnia kellett, hogy szavai hallatán fölcsillan a szemem és rászegeződik a tekintetem. De ha értette is a reakciómat, volt szíves elhallgatni ezt előlem.

– Általában az a helyzet, hogy pár száz év után elkezdünk felejteni. Ez tulajdonképpen abszolút érthető, hiszen az agy mérete véges, és az öregedés természetes velejárója, hogy ez-az elsikkad. Én személy szerint úgy hatvanhét éves koromtól szenvedek demenciában, és meg kell mondanom, hogy kisgyerekként fölöttébb demoralizáló folyamat a felidéződő tünetek leküzdése. A mentális betegség a magunkfajták számára halálos veszélyt jelent. Feltétlenül kérj segítséget, ha ilyen sorsra jutsz, Harry.

– Leveleket írtam az apámnak – vallottam be a saját fülem számára is alig hallhatóan.

– Csodás, csodás! Igazi pozitív hozzáállás! Ha az emlékezetünk nem csalhatatlan, annak természetesen az az egyik nagy előnye, hogy érhet még minket meglepetés. A másik nagy előnye pedig az, hogy képesek vagyunk legyőzni a múltat. Meg fogod látni, hogy a tények, számadatok megmaradnak ugyan, különösen akkor, ha tudatosan próbálod fölidézni őket, de a benned tomboló dühödt érzelmek kezdenek lecsillapodni. Persze van, akinél nem ez a helyzet. Ha nagyon büszke ember vagy, akkor a sérelmek sosem tágítanak, és hogy őszinte legyek, ez ellen nem tehetsz semmit, leszámítva a feledést. Ha pedig erősen szentimentális vagy, akkor mindig sajnálni fogod az elveszített szerelmedet, még jó néhány élettel később is. De nekem az a tapasztalatom, hogy az idő mindent elsimít. Az ember egy idő után képessé válik egyfajta semlegességre, egyfajta közönyre, mintegy elkopik az éle, mert a szakadatlan ismétlődés hatására kezdi felfogni, hogy valójában nem is érte sérelem, és az a bizonyos szerelem csak káprázat volt. Nekünk megvan az a kiváltságunk, hogy a múlt bölcsességével felvértezve szemlélhetjük a jelent, és hogy őszinte legyek, egy ilyen megtisztelő előjog birtokában elég nehéz komolyan venni bármit is.

Koch tehát rendellenes jelenség volt a magunkfajták körében. Olyan kálacsakra, aki mindenre emlékezett, még olyan dolgokra is, amelyeket a többség már elfelejtett.

– A mnemonikusok – folytatta Virginia – általában eléggé furcsák.

Elszorult a szívem.

Nagy utat tettem meg, hogy rátaláljak a magamfajtákra, és tessék, máris itt van ez a szó, méghozzá teljesen ártatlanul hangzott el. A mnemonikusok nagyon furcsák… Anglia egy bizonyos szegletében, egy bizonyos társadalmi osztály számára ennél súlyosabb kudarc nem is létezik.

– Amikor a Klubok arról tanácskoztak, hogy mitévők legyenek Victor Hoenesszel – magyarázta Virginia –, Koch is felszólalt: „Ez nem az első kataklizma, hanem a második! Önök nem emlékeznek az elsőre, mert sok száz élettel, sok ezer évvel ezelőtt történt, vagy ha netán mégis emlékeznek rá, akkor csak homályos folt az agyuk hátsó zugában, amolyan halványan rémlő, távoli emlék. Én viszont tudok róla, mert átéltem. Ezer évvel ezelőtt egy másik társunk pontosan ugyanazt tette, mint Hoeness, és ezáltal kettéhasította a jövőt, mint a kés a vajat. Vajon meddig kell élnünk, mire eljutunk a mindössze két lehetséges végköveztetés valamelyikéig, ami maradt nekünk? Az egyik az, hogy ha bármit is meg akarunk változtatni, áldozatokat kell hoznunk, és szembe kell szállnunk a merev rendszerrel, amelyben élünk. A másik pedig az, hogy ha nem akarunk megváltoztatni semmit, akkor az a dolgunk, hogy szüntelenül figyeljük a magunkfajtákat, könyörtelenül büntessünk, és lelkifurdalás nélkül éljük tovább az életünket. Hoeness sorsáról már döntöttek, de szolgáljanak a szavaim figyelmeztetésként.”

– És lehet, hogy a többi kálacsakra mindezek hallatán egy kicsit megijedt. Vagy az is lehet, és személy szerint ezt tartom valószínűbbnek, hogy fontoskodó magamutogatásnak érezték a klikk egyik, nem éppen civilizáltságáról híres tagja részéről. Akár így, akár úgy, a döntés megszületett, és a vak, süket, néma, nyomorék gyerek kicsi szívét az éj leple alatt átdöfte egy kard. A hóhéra ezután tovább éldegélt, míg meg nem halt, és a halálakor, úgy tizenöt évvel Hoeness születése előtt, újra megszületett. Ez a bizonyos hóhér tizennégy éves korában elutazott Linzbe, ahol Hoenessnek meg kellett születnie. Magánál a Hoeness családnál helyezkedett el háziszolgaként, és mind az anyát, mind az apát alapos megfigyelésnek vetette alá. Részletesen, napról napra följegyzett mindent, ami a Hoeness születése előtti kilenc hónap alatt történt. Amint az anyán mutatkozni kezdtek a terhesség jelei, tiszafa kérgéből főzött teát adott neki, de annak sajnálatos módon olyan undorító íze volt, hogy Hoeness anyja egy-két korty után kiköpte, így Victor Hoeness hóhéra kénytelen volt a csúnya „B tervhez” folyamodni: kést rántott, földre vitte az édesanyát és elvágta a torkát. Miután meggyőződött róla, hogy áldozata halott, még arra is maradt ideje, hogy megmosakodjon és felravatalozza a nőt. Ezután otthagyott némi pénzt az apának, és odébbállt. Így esett, hogy Victor Hoeness végül meg sem született.

27. fejezet

Mnemonikus vagyok.

Emlékszem mindenre.

Ezt meg kell érteniük, ha érteni akarják a döntéseimet, amelyeket meg kellett hoznom.

Egy ideig kételkedtem, mondván, hátha az, aminek birtokában vagyok ,nem is tökéletes emlékezet, hanem csupán tökéletes fantázia, az a képesség, hogy bármely korba, a földkerekség bármely pontjára kivetítsem a tudatomat, és úgy töltsem ki a hézagokat, hogy összeálljon valamiféle magamról alkotott kép.

De a képzeletem szüleményeit túl sok bizonyíték támasztja alá, és most már tisztában vagyok vele, hogy ennek az útnak a végállomása nem lehet más, csak a tétlenség és az őrület.

Több száz évvel, több ezer emberöltővel a születésem előtt egy Koch nevű ember azt tanácsolta, hogy mi, a Kronosz Klub tagjai törekedjünk a világ megváltoztatására, vagy legyünk a közülünk valók könyörtelen bírái. Sokszor fölteszem magamnak a kérdést, hogy ez a Koch vajon miket láthatott, hogy ennyire biztos a dolgában, és hogy vajon képes-e még megbocsátani akár másoknak, akár saját magának.

Mindezek után visszatérhetünk oda, ahol elkezdtük.

Azaz hozzám, aki éppen a szokásos halálát halja a jó meleg, morfiumos ködben, amelybe a kislány a puha ágyba besurranó csörgőkígyó diszkrét bájával hasít bele.

Ő hétéves volt, én hetvennyolc. Lábait lógázva gubbasztott az ágyam szélén, és a mellkasomba dugaszolt szívmonitort vizsgálgatta, majd miután konstatálta, hogy kihúztam a riasztót, kitapintotta a pulzusomat, és megszólalt:

– Kis híján lekéstem magát, dr. August.

A berlini „Hochdeutsch” kiejtéssel beszélő Christa tehát az ágyam szélén ült, és a bolygó pusztulásáról beszélt.

– Közeleg a világvége. Az üzenetet az ezer évvel előttünk járó generációk indították útjára, attól kezdve száll gyerekről felnőttre, az időben visszafelé haladva. Közeleg a világvége, és nem tehetünk ellene semmit. Úgyhogy most magán a sor.

28. fejezet

– Gondoljon csak bele! – kiáltana fel Vincent, az én egykori cambridge-i tanítványom. – Már az időutazás puszta gondolata is paradox! Építek egy időgépet, ami lehetetlen, visszautazom az időben, ami lehetetlen, és kilépek a földre, mondjuk, 1500-ban. Nem szólok senkihez, nem csinálok semmit, nem töltök el tíz másodpercnél többet a múltban, mielőtt újból útra kelnék – ami lehetetlen – és mit értem el?

– Vajmi keveset, de azt jó nagy költséggel? – vetettem föl, miközben töltöttem magamnak még egy pohár whiskyt.

Ha voltak is a hatodik életemben bizonyos aggályaim azzal kapcsolatban, hogy ildomos-e, ha egy reménybeli professzor egy diákkal bocsátkozik vitába ahelyett, hogy csöndben üldögélne a vele egyenrangú társaival a tanári asztalnál, ezek az aggályok a Vincenttel kötött ismeretségem folytán nyomtalanul eltűntek. A mélységes közöny, amit Vincent az állítólagos státuszom iránt tanúsított, belőlem is kiölte az ilyetén megfontolások írmagját is, és úgy tűnt, az összes kollégám közül ő az egyetlen, aki mutat némi érdeklődést azok iránt az időszerűtlenül modern gondolatok iránt, amelyekkel az 1940-es évek tudományos köreit gyötörtem.

– A mi képtelen időutazónk a múltban eltöltött tíz másodperc alatt belélegzett nyolc liter levegőt, amely egy rész oxigént és négy rész nitrogént tartalmazott, és kilélegzett nyolc liter levegőt, amelynek széndioxid-tartalma valamelyest megnőtt. Egy sárfolton állt a semmi közepén, és egyetlen élőlény volt szemtanúja a jövetelének: egy riadt veréb, amely sietve szárnyra kelt. Továbbá az emberünk eltaposott egy föld alól kibújni készülő százszorszépet.

– De mily nagy jelentőségű az a százszorszép! – szóltam közbe éneklő hangon, mert ez volt Vincent szavajárása.

– És mily nagy jelentőségű az a veréb! – vágott vissza. – Mert az a veréb riadtan elrepült, és a sólyom, amely már éppen lecsapott volna rá, kénytelen megváltoztatni röppályáját, mire a solymász a madarát követve futásnak ered a mezőn, és ahogy fut…

– Rajtakapja az uraság lányát a mészáros fiával! – kántáltam panaszos hangon. – És amikor in flagranti éri őket, döbbenten felkiált: „Hitvány csirkefogók!”, mire az üzekedés félbeszakad, és az uraság lánya, akinek teherbe kéne esnie, nem esik teherbe…

– És nem szüli meg a gyereket!

– És annak a gyereknek sem lesz gyereke, hiszen a dolgok ilyetén alakulása folytán ő maga sem születik meg…

– És a mi derék utazónk azon veszi észre magát, hogy száz nemzedékkel később ő sincs a világon, mert az ősanyját annak idején rajtakapták a mészáros fiával, és mivel nincs a világon, nem mehet vissza az időben, hogy egy verebet megriasztva elejét vegye a saját születésének – ennélfogva megszületik és visszamehet az időben, hogy elejét vegye a saját születésének… Tehát fel kell tételeznünk Isten létezését? – bökte ki váratlanul Vincent. – Ez lenne az egyetlen kiút ebből a csapdából?

– Isten létezését? – kérdeztem vissza.

– Azt kell feltételeznünk – harsogta, miközben lehuppant a második kedvenc karosszékembe, amelynek ülőpárnái már igencsak magukon viselték a meglepően fürge, bár hajlékonynak nem mondható testének nyomát –, hogy a paradoxonunknak csak két lehetséges feloldása van? Egy: a világegyetem rádöbben, hogy képtelen elviselni a létezésére nehezedő súlyos terhet, és egyszerűen megszűnik létezni. Kettő: a némiképp összezavarodott világegyetem a mi értelmünket meghaladó módon korrigálja önmagát, és az időutazónkkal történt események iránti kifejezett érdeklődése arra enged következtetni, hogy tudatosan felépített szerkezeti és gondolati konstrukció, nem pedig puszta anyaghalmaz. Tehát Isten létezését kell feltételeznünk?

– Mintha arra a következtetésre jutottunk volna, hogy ez a hipotézis képtelenség.

– Harry! – csattant föl két kezét égnek emelve Vincent. – Mióta ülünk itt?

– Feltételezem, hogy az érdeklődése nem valamiféle egzakt időmérés eredményére vonatkozik, hanem arra, hogy mikor lépett be először ebbe a szobába, hogy megcáfolja a tévedéseimet.

– Valahányszor közelébe jutunk az élet tüskés bizonytalanságainak, valahányszor fölmerül a kérdés, hogy mi van, ha, maga meghátrál, mint a cocker spániel, ha a buldognak is kell a kiszemelt csont!

– Nem látom értelmét, hogy olyan témáról vitázzak, amelyről az idő bármilyen tudományos igényű mérése útján nem tudunk érdemleges adatokat gyűjteni – feleltem.

– A gravitációt sem tudjuk mérni a szó gyakorlati értelmében – riposztozott Vincent, és durcásnak mondható kifejezés ült ki az arcára. – Nem tudjuk megállapítani, milyen gyors, sőt még azt sem, hogy micsoda, mégis ugyanúgy hisz benne maga is, mint…

– A megfigyelhető hatása miatt.

– Tehát maga a rendelkezésre álló eszközök alapján korlátozná a vitáink témakörét?

– A tudományos érveléshez szükség van bizonyos mennyiségű adatra, bizonyos… bizonyos elméleti alapra, legalább egy leheletnyire, különben nem tudományos, hanem filozófiai vitáról van szó – feleltem –, amely aligha az én asztalom.

Vincent úgy markolta a fotel karfáját, mintha csakis annak a szilárd, kézzelfogható jelenléte tartaná vissza attól, hogy dühödten fölpattanjon. Megvártam, míg elmúlik a dührohama.

– Gondolatkísérlet – szólalt meg végül. – Azt legalább hajlandó tolerálni?

Tettem a poharam pereme fölött egy bágyadt kézmozdulatot, jelezve, hogy ez egyszer talán nyitott vagyok a felvetésére.

– Egy eszköz – szólalt meg nagy sokára Vincent –, amellyel mindent megfigyelhetünk.

Vártam.

De úgy tűnt, ennyi volt.

– Nos? – szólaltam meg nagy sokára én is. – Várom, hogy kifejtse a gondolatát.

– Nem azért fogadjuk el a gravitáció létezését, mert látjuk vagy meg tudjuk érinteni, vagy nagy bizonyossággal meg tudjuk állapítani, hogy micsoda, hanem azért, mert megfigyelhető következményei vannak, amelyeket konzisztens elméleti modellek segítségével előre jelezhetünk. Így van?

– Iggeen… – hagytam rá, és vártam, hogy mikor jön a csavar.

– Megfigyelhető hatásokból következtetünk vissza meg nem figyelhető dolgokra. Megfigyeljük, hogy leesik a fáról egy alma, és azt mondjuk: „Ez bizonyára a gravitáció miatt van.” Figyeljük a prizmán megtörő fényt és kijelentjük, hogy a fény nyilván hullámtermészetű, és ebből a deduktív következtetésből további deduktív következtetések fakadnak a viselkedésére, a hatására, az amplitúdójára és az energiájára vonatkozóan. Ilyenformán igen csekély erőfeszítéssel, a megfigyelhető hatás igencsak kezdetleges eszközét felhasználva, elméleti síkon eljuthatunk a dolgok lényegéig, feltéve, hogy a megfigyelhető hatás beleillik a teóriánkba, jól mondom?

– Ha a tudományos módszernél jobbat akar ajánlani…

Vincent a fejét rázta.

– Csak egy eszközről van szó – ismételte határozottan –, amelyből deduktívan levezethető… minden. Ha vesszük a világegyetem valamely építőkövét, mondjuk, az atomot, és kijelentjük, hogy vannak bizonyos megfigyelhető hatásai, nevezetesen a gravitáció, az elektromágnesesség, valamint a gyenge és az erős nukleáris erő, és ezeket kikiáltjuk a világegyetemet összetartó négy erőnek, akkor, ha ez így van, nem lehetséges-e elméletileg, hogy ebből a parányi részecskéből, amely tartalmazza mindennek az alapját, extrapoláljuk az egész teremtett világ működését?

– Nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy már megint Isten felségterületére tévedtünk – emlékeztettem a fiút.

– Miért, mi a tudomány értelme, ha nem a mindenhatóság?

– Erre most etikai vagy gazdasági megfontolásokon nyugvó választ akar kapni?

– Harry! – csattant föl most már tényleg talpra szökkenve Vincent, és megkezdte a föl-alá járkálást a padlónak azon vékonyka csíkján, amelyet pár hónapja éppen e célból szabaddá tettem. – Maga mindig kibújik a kérdés alól! Miért fél ennyire ezektől a gondolatoktól?

Egy kicsit kihúztam magam ültömben. Vincent méltatlankodása ugyanis már-már szokatlan méreteket öltött. Volt valami furcsa abban, amit mondott, és agyam hátsó zugában halványan pislákolni kezdett valamiféle figyelmeztető jelzés, amelynek hatására lelassult a beszédem, és a szokottnál gondosabban válogattam meg szavaimat.

– Definiálja a „minden” fogalmát – mondtam végül. – Feltételezem, hogy a maga… eszköze, ha úgy tetszik, a maga hipotetikus, képtelen eszköze, amelyből deduktívan következtetni lehet a világegyetemben jelen lévő minden anyag állapotára, érvényes lesz a múltbeli és a jövőbeni állapotokra is?

– Értelemszerűen igen!

– Tehát az eszköze segítségével maga láthat mindent, ami van, mindent, ami volt, és mindent, ami lesz?

– Ha az időt nem tekintjük abszolút érvényűnek, akkor megint csak azt tudom mondani, hogy értelemszerűen igen.

Békítőleg fölemeltem a kezem, és lassan átgondoltam a dolgot. Az agyam hátsó zugában megtelepedő, egyre fokozódó riadalom a torkomba szivárgott és a roppant elővigyázatosan forgatott nyelvemen is megpróbált átjutni.

– De azzal, hogy megfigyeli a jövőt, meg is változtatja azt – mondtam. – Úgyhogy máris visszajutottunk az időutazónkhoz, aki kilép az időgépéből és látja a múltat. Mert maga azáltal, hogy a jövőbe lát, másképp fogja alakítani a viselkedését, vagy ha nem, a jövőt akkor is teljesen átalakítja az az egyetlen pillanat, amikor maga odament, hogy megismerje. Megváltoztatja a megfigyelés ténye, és megint csak a fenntarthatatlan világegyetem paradoxonával állunk szemben, sőt, ha ez nem lenne elég, nyilván föl kell tennünk magunknak azt a kérdést is, hogy mit lehet kezdeni ezzel a tudással. Mihez kezd az ember, ha úgy látja a világot, mint az istenek, és mit… és…

Letettem a poharamat. Vincent még mindig ott állt a szoba közepén, nekem félig háttal, szétterpesztett ujjú kezét az oldalára szorítva, merev, egyenes testtartással.

– És – folytattam halkan, szelíden – még ha nem is aggaszt minket az, hogy az ember isteni státuszba lép, a következő aggályomat azért fölvetném: az erős nukleáris erő fogalma, amelyen a maga hipotézise alapul, csak harminc év múlva lép be a köztudatba.

Csönd.

Fölálltam, mert már ijesztő volt Vincent mozdulatlansága, ijesztőek voltak a hátán, vállán kidudorodó feszes izmok.

– Kvarkok – mondtam.

Semmi reakció.

– A Higgs-bozon, a sötét anyag, az Apollo-11!

Semmi.

– Vincent – leheltem alig hallhatóan, miközben a vállára tettem a kezem –, én segíteni akarok.

Érintésemre összerezzent, és azt hiszem, mindketten éreztük a szervezetünkben szétáradó adrenalint, éreztük, hogy itt csak kétféle kiút van: harc vagy hátraarc! Aztán Vincent mintha valamelyest megnyugodott volna, lehajtotta a fejét, visszafogottan rámosolygott a padlóra, és alig észrevehetően bólogatva nyugtázott egy számomra láthatatlan gondolatot.

– Megfordult a fejemben – szólalt meg nagy sokára –, de szívből reméltem, hogy nincs igazam. – Most hirtelen felém fordult és a szemembe nézett. – Maga közülük való? – vont kérdőre. – A Kronosz Klub tagja?

– Maga tud a Kronosz Klubról?

– Igen, tudok róla.

– Akkor miért nem…

– Klubtag vagy nem? Az ég szerelmére, válaszoljon már, Harry!

– Klubtag vagyok – feleltem, majd hebegve-habogva hozzátettem: – I-igen, persze, d-de ez még nem…

Vincent megütött.

Azt hiszem, inkább a meglepetés, mintsem a valódi fájdalom erejével hatott rám. Pedig találkoztam már erőszakkal, fájdalommal, persze, de miután az akkori életem a nagyfokú kényelem jegyében telt, már-már elfelejtettem, milyen érzés. Ha nem ér készületlenül az ütés, talán talpon maradtam volna, így viszont a sokkhatás ledöntött a lábamról és összerogytam, mint egy könyvkupac. Tudatában voltam annak, hogy a vér ízét érzem a számban, és annak is, hogy a nyelvem érintésére mozog egy fogam, amely addig nem mozgott. Vincentre emeltem a tekintetemet és azt láttam, hogy a rideg arckifejezését mintha némiképp lágyítaná a bűnbánat, de lehet, hogy csak a képzeletem űzött velem tréfát.

Aztán másodszor is lendült az ökle, és ezúttal már nem volt időm meglepődni.

29. fejezet

– Nagyon sajnálom, hogy nekem kell föltennem ezt a kérdést – mondta Charity –, de ha vége lesz a világnak, nekünk tulajdonképpen mi a teendőnk ezzel kapcsolatban?

A tizenkettedik életemben vagyunk.

Hatéves koromban levelet írtam a Kronosz Klub londoni tagozatának. Azt kértem tőlük, hogy küldjék el a londoni útiköltségemet, a szokásos meghívólevéllel együtt, amelyben a Klub fölajánlja, hogy legyek egy elitiskola tanulója. A pénzt kérésemre egy titkos átvevőhelyen hagyták, méghozzá a Hoxley nevű faluban, ahova egy jóval korábbi életemben Phearson elől menekültem holdvilágnál.

Írtam egy levelet Patricknek és a haldokló Harrietnek, amelyben a legjobbakat kívántam nekik, és megköszöntem a rám szánt időt, majd útnak indultam. Hoxley-ban magamhoz vettem a mogyorófa alatt elrejtett bádogdobozt. Az utcán szembejövő pék rám mosolygott, és én máris a zsigereimben éreztem Phearson közelségét, máris a fülemben csengtek a léptei. A falnak támaszkodva haladtam tovább és azon törtem a fejem, hogy vajon miért nem felejti el a testem azt, amin a tudatom már régen túllépett?

Szekéren eljutottam Newcastle-ig, majd amikor a vonaton a kalauz megkérdezte, van-e kísérőm, megmutattam neki az elitiskolába invitáló levelet, hozzátéve, hogy Londonban vár a nénikém.

Arra az életemre, arra a kalandra Charity Hazelmere-t kaptam meg nénikémnek.

– Ott a fiú! – kurjantotta vidáman, amikor a kalauz óvatosan lesegített a vonatról. – Harry, gyere gyorsan!

Egy gyereket sokféleképpen el lehet ragadni a lineáris szüleitől. A már említett titkos átvevőhely, ahol elhelyezik a megfelelő összeget és a megfelelő iratokat, általánosan elfogadott, népszerű módszer, amelynek révén a kálacsakra úgy juthat el a legközelebbi Kronosz Klubba, hogy nem derül ki, hol élt és nevelkedett addig. Ezt a létfontosságú információt tehát nem adja ki, bizonyos fokig mégis felfedi magát, hiszen leszűkíthető a terület, ahol keresik. Általánosan elfogadott szabály, hogy a titkos átvevőhely olyan környéken legyen, ahova a kálacsakrát élete első éveiben valószínűleg elviszik a szülei. Így diszkréten, feltűnés nélkül veheti át az ellátmányt, és csak egyetlen veszélyforrással kell számolni: azzal a valószínűtlen esettel, hogy a család nem teszi meg, amit várnak tőle.

Ha viszont a diszkréció nem szempont – és szólnak érvek amellett, hogy ugyan miért is lenne az, hiszen a legkedvesebb, legártatlanabb sorstársainkról van szó –, akkor engedélyezett a közvetlen beavatkozás is. Ezt pedig senki sem művelte olyan fokon, mint Charity Hazelmere, aki a patrícius-orrával, az operába illő hangjával és a merev, fekete pruszlikjaival – másban soha, egyik életében sem láttam – minden felnőtt rémálma. Az iskola rettegett igazgatónője, akinek elég egy pillantást vetnie a közönséges halandókra az orra hegyén ülő láncos, félholdkeretes szemüvege fölött, és azok már reszketnek is, mint a nyárfalevél. Charity Hazelmere a hízelgés, a megfélemlítés, a zaklatás módszereit alkalmazva szerezte meg a kálacsakra gyerekeket remegő szüleiktől, sőt olykor egyszerűen elrabolta őket, mindezt azért, hogy a rábízottaknak nyugodtabb életük legyen, és annak kifejezett reményében, hogy később más kálacsakráknak is lesz annyi józan esze, hogy ugyanezt tegyék a magunkfajtákkal.

Mindezzel együtt Charity Hazelmere meglehetősen szűk látókörű nézeteket vall.

– Szép, hogy azt kéritek, avatkozzunk be! – kiáltott fel. – De hogyan?

Tizenkettedik élet.

A Kronosz Klub gyűlése nem mindennapos látvány. A klubtagok egyfolytában jönnek-mennek, de egy teljes körű regionális gyűlést – aranypaszománnyal keretezett meghívókártyák, napirend: a világvége – igazán érdemes megnézni. Hatévesen én voltam a legfiatalabb, a legidősebb pedig a nyolcvankét esztendős Wilbur Mawn. Wilbur gyerekkorában találkozott Wellington herceggel, majd fiatalemberként Londonban olyanokkal cserélt kártyát, akik a francia forradalomért vagy az ellen harcoltak. Most ő volt a soron következő hírvivőnk, aki a hamarosan bekövetkező halála révén egészen 1844-ig repíti az üzenetet: közeleg a világvége, és nem tudjuk, miért. Szóval mit fogunk tenni ez ügyben?

– Semmit! – jelentette ki Philip Hopper, egy devoni farmer fia, aki a kalandvágya folytán hatszor esett el a második világháborúban, kétszer a koreai háborúban és egyszer Vietnamban, immár elaggott haditudósítóként, akit egyik hadsereg sem fogadott alkalmazásába. – Túl sok a bizonytalansági tényező, és homályosak az információk! Vagy még több információra van szükségünk, vagy semmire, hiszen fogalmunk sincs, milyen erők munkálnak a háttérben!

– Szerintem – szólalt meg Ánya, az orosz menekült, aki 1904-ben rendszerint sóhajtott egy nagyot, majd a kényelmesebb külföldi életet választotta a fehér mozgalom ügye helyett, mondván, a bukás úgyis elkerülhetetlen, a problémát a gyorsulás jelenti. A világvége ugyanis egyre gyorsabban közeleg, minden egyes életben egyre korábbra tolódik. Ez arra utal, hogy a kiváltó oka változik, úgyhogy föl kell tennünk a kérdést: mi okozza a változást?

Most minden szem rám szegeződött. Egyrészt azért, mert hírhozó küldönc voltam, másrészt azért, mert a koromnál fogva feltételezték rólam, hogy én ismerhetem a legjobban a témával kapcsolatos modern, tudományos érvrendszert, már amennyiben az 1990-es éveket a modern kor részének tekintjük.

– Körülöttünk a világ – kezdtem – minden egyes életünkben változatlan marad, függetlenül az összes halálunktól. 1917-ben mindig kitör a lázadás, 1939-ben mindig kitör a háború, Kennedyt mindig lelövik, a vonatok mindig késnek. Ezek a lineáris események, amennyire meg tudjuk figyelni, nem változnak egyik életünkről a másikra. Az egyetlen változó tényező mi magunk vagyunk. Ha a világ változik, mi változtatjuk meg.

– Az ellenkezik a Kronosz Klub szabályzatával! – vágott közbe dühösen Charity, akit soha nem térítettek le a helyes útról holmi magasabb szempontok.

– A kérdés tehát nem az – folytattam lábamat lógázva –, hogy miért közeleg a világvége. Hanem az, hogy kinek a műve.

30. fejezet

Egy uroboroszt nehéz megölni, de én tudnék érvelni amellett, hogy egy lineáris halandót sokszor még nehezebb, hiszen nem tehetjük meg egyszerűen azt, hogy az egyik életében megakadályozzuk, hogy megszülessen, és ezzel egyszer s mindenkorra halálra ítéljük. Nem, a lineáris halandókat minden egyes életünkben meg kell ölnünk, így ez előbb-utóbb ugyanolyan megszokott rutintevékenység lesz, mint a fogmosás vagy a körömvágás. A következetesség a kulcsa az egésznek.

1951-et írtunk és Londonban éltem.

Rosemary Dawsettnek hívták, huszonegy éves volt, és szerette a pénzt. Én pedig magányos voltam, és ő tetszett nekem. Nem próbálom azt a látszatot kelteni, hogy mély volt a kapcsolatunk, de a maga módján őszinte volt és becsületes. Én nem kértem, hogy rajtam kívül ne legyen más az életében, ő pedig nem próbált zsarolni, pedig láthatta, hogy meglehetősen gazdag úriember vagyok. Aztán egy szép napon nem jött el a találkánkra, és amikor fölmentem a lakásba, ahol szobát bérelt, felvágott erekkel találtam meg a fürdőkádban. A rendőrség öngyilkosságnak minősítette az esetet. Lazán elkönyvelték, hogy kipurcant még egy ribanc, de én jól megnéztem magamnak Rosemaryt, és láttam, amit láttam. A penge olyan mélyen hatolt be a jobb csuklójába, hogy az inakat is átvágta, így a bal csuklóján ejtett vágás már semmiképpen nem származhatott tőle, hiszen föl sem tudta emelni a kést. Továbbá nem voltak habozásra, kételyre utaló jelek, nem volt búcsúlevél, és arra sem utalt semmi, hogy a legalkalmasabb testhelyzetet keresve vagy a bátorságát összeszedve helyezkedett, fészkelődött volna. Volt némi gyakorlatom az önpusztításban, így meg tudtam állapítani, hogy itt gyilkosság történt.

Mivel a rendőrség nem volt hajlandó nyomozni, én vettem kézbe a dolgot. A bizonyíték majd kibökte az ember szemét, ha egy kicsit utánajárt. Ujjlenyomat volt bőven, még Rosemary kifolyt vérében is, és a földszinten lakó madám meg tudta mutatni Rosemary rendszeres kuncsaftjainak listáját, ráadásul úgy rémlett neki, hogy egy bizonyos Richard Lisle éppen távozott, amikor ő hazaért. A férfi címét néhány udvarias telefonhívással meg tudtam szerezni, az ujjlenyomatához pedig annyi kellett, hogy odaüljek mellé egy kocsmában, fizessek neki pár korsó sört, és végighallgassam a zavaros szóáradatát, amely témáját tekintve a képzőművészeti tárgyú, tankönyvízű fejtegetésektől a rohadt pakikra meg más bokszosokra irányuló, rekedtes röhögéssel kísért, harsány megjegyzésekig terjedt. A felső osztályokat majmoló középosztálybeliekre jellemző, túljátszottan affektáló, hehezetes hangokkal telezsúfolt beszédén érződött a retorikaórák hatása. Ilyen akcentust harminc évvel később már csak parodisták szájából lehetett hallani, akik az ascoti derbit szent dolognak tekintő, de oda mindig csak majdnem bejutó, magányos férfi szánalmas, közhelyes figuráján gúnyolódtak. Ha kegyesebb hangulatban vagyok, talán még meg is sajnálom ezt a szerencsétlent, aki egy olyan társadalmi réteggel próbálta elfogadtatni magát, amely még csak nem is levegőnek nézte, hanem egyszerűen észre sem vette, hogy ott van. Miután elment, hazavittem a söröspoharát, összevetettem az ujjlenyomatát azzal, amit a kád oldalán, a vérfolton találtam, és egy csapásra elpárolgott minden együttérzés, amit esetleg érezhettem volna Richard Lisle iránt.

Elküldtem a bizonyítékaimat – a söröspoharat, a vérminták elemzését, meg a vérben talált ujjlenyomatot – a Scotland Yardnak, név szerint egy bizonyos Cutter nyomozónak, aki jó képzelőerővel megáldott, körültekintő ember hírében állt. Cutter két nap múlva kihallgatta Lisle-t, és, amennyire meg tudtam ítélni, ennyi volt. Újabb két nap elteltével egy másik prostituált fölakasztotta magát, de a csuklóján és a karján önvédelemre utaló nyomok voltak, a véráramában pedig klórhidrát. De Lisle-t a rendőrség látogatása ezúttal már óvatosságra késztette, és egyetlen árva ujjlenyomatot sem hagyott maga után.

Addig soha nem követtem el gyilkosságot, igaz, embert már öltem. Hét emberről tudtam, akit közvetlenül én küldtem a másvilágra: hatot a második világháborúban, egyet önvédelemből. Kiszámítottam azt is, hogy ezen túlmenően több száz ember halálához járultam hozzá olyan banális, hétköznapi tevékenységekkel, mint hogy megjavítottam egy B-52-es kerekét vagy javasoltam egy megbízhatóbb időzítőszerkezetet, amelyet később bombára szereltek. Átgondoltam, hogy lenne-e bátorságom egy igazi, hidegvérű gyilkossághoz, és némi sajnálatomra megállapítottam, hogy lenne. Igaz, egyúttal az is kiderült, hogy legalább szorult belém annyi jóérzés, hogy szégyelljem magam emiatt, de ez sovány vigasz volt, hiszen abban a biztos tudatban kellett élnem az életemet, hogy el fogom követni ezt a szörnyű tettet: meg fogom ölni Richard Lisle-t.

Gondosan előkészítettem mindent. Álnéven, készpénzért vettem egy ócska bádoghajót, amelynek alsó fedélzetét a falon tenyésző sikamlós, fehér gomba bűze lengte be. Vettem benzint, ennivalót, sósavat, meg egy fémfűrészt, és ügyeltem rá, hogy mindezt több részletben, jó nagy területen elszórva szerezzem be. Vásároltam továbbá kesztyűt is, meg egy gumioverallt, megnéztem, mikor van a Temzén apály, illetve dagály, és megfigyeltem, hogy mekkora éjjelente a hajóforgalom. Beszereztem egy jó adag benzodiazepint is, és kivettem egy szobát a kocsmával szemben, ahol begyűjtöttem Richard Lisle ujjlenyomatát. Egy kedd este, amikor sűrű szmog borult az utcákra, megvártam, míg Lisle beugrik a kocsmába egy italra, majd csatlakoztam hozzá. Fölidéztem régi ismeretségünket és megkérdeztem, hogy van mindig. A felhőtlen jókedve, az izzadságtól csillogó arca, a harsánysága egyből megszólaltatta az agyamban a vészcsengőt: ugyan mit csinálhatott, ami ekkora örömet okozott neki? Jól megnéztem magamnak tetőtől talpig, hogy látok-e rajta valamit, ami nem stimmel, és feltűnt, hogy a frissen mosott haja illata, a tisztára kefélt körme, a tiszta ruházata ellentmond a megnyugvást hozó, kései órának. És az agyam rejtett zugában lapuló, irracionális hatodik érzékem, amelyet a rideg racionalitás mindig lehurrog, azt súgta, hogy elkéstem, hogy pár órával hamarabb kellett volna közbelépnem. Fortyogott bennem az indulat, és egy pillanat alatt feledésbe merült az oly hatékonyan kifőzött tervem. Rendületlenül mosolyogtam, majd zárórakor egymásba csimpaszkodva, országos cimborákként tántorogtunk ki a szénporos levegőre, amely bekormozta a bőrünket, amikor belélegeztük. Aztán az East End gyomrában megbújó, apró sorházakkal szegélyezett utcácskában Lisle fölnézett az égre, és elnevette magát, én pedig behúztam neki egyet, majd még egyet, majd amikor a földre zuhant, meglovagoltam, torkon ragadtam, és azt üvöltöttem az arcába:

– Hol van a lány? Ki az újabb áldozat? – És behúztam neki még egyet.

Az adrenalinfröccs és a tomboló indulat hatására, a szmogban fuldokló sötétség leple alatt végképp feledésbe merült a gondosan kimunkált, átgondolt tervem. Alig éreztem, ahogy az öklöm Lisle koponyájának ütközik, és a hasamon keresztül, alulról a bal tüdőmbe döfött rugós bicskáról is csak akkor vettem tudomást, amikor az újabb ökölcsapás előtt levegőt akartam venni, de rá kellett döbbennem, hogy nem tudok. Péppé vertem Lisle pofáját, de végem volt. Letaszított magáról, és én elázott pudingként gurultam be az árokba, amelynek rám fröccsenő, mocskos vize elcsúfította arcomat, mint a ragya. Lisle is bemászott utánam. Sípolva lélegzett, a ripityára vert orrából bugyborékolva csöpögött a vér. Tudatában voltam, hogy a kezében ott a kés, így aztán annak is tudatában voltam, hogy mit csinál vele, és éreztem is, ahogy háromszor egymás után a mellkasomba szúr. Aztán már nem éreztem semmit.

000000000

31. fejezet

Sok-sok élettel később helyet foglaltam Virginiával szemben a Kronosz Klub társalgójában, és csak ennyit mondtam:

– Vincentnek hívják.

– Drágám, ezzel nem sokra megyek.

– Közülünk való. Uroborosz. Amikor a Kronosz Klubról kérdeztem, rám támadt, majd elment.

– Micsoda éretlen viselkedés!

– Ambíciói vannak.

Virginia nagyon is meg tudta játszani az érdektelen közönyt, ha akarta, és most akarta. Miközben várta a folytatást, úgy bámulta a plafont, mintha annál lebilincselőbb látványban még soha nem lett volna része.

– A jövő nemzedékeitől egyre csak ez az üzenet érkezik: közeleg a világvége, közeleg a világvége! És a lineáris események megszokott, bejáratott sorrendjében, ugye, nem változik semmi – kivéve minket.

– Tehát azt akarod mondani, hogy ez a… ez a Vincent lehet a „kicsoda,” aki elvezet minket a „micsodához”?

– Öö… nem. Illetve nem tudom. Csak azt mondom, hogy egy ilyen figura, mint ő, aki közülünk való, de mégsem közülünk való, alighanem a választ keresi… mit sem törődve a következményekkel. Ezt akarom mondani.

– És Harry – morogta Virginia –, úgy látom, elképzelésed is van arra vonatkozóan, hogy mit kívánsz tenni.

– Mi anomáliákat keresünk – magyaráztam határozott hangon. – A Kronosz Klub olyan eseményeket keres, amelyeknek nem szabadna megtörténniük a maguk korában, amelyek megváltoztatják a dolgok normál menetét. És azt hiszem, találtam egy ilyen eseményt.

– Hol?

– Oroszországban.

Virginia elgondolkodva szívta a fogát.

– Beszéltél az ottani Klubbal? Moszkvával vagy Szentpétervárral – illetve Leningráddal, mert most így kell neveznünk, bármilyen rémesen hangzik?

– Helsinkin keresztül küldtem nekik üzenetet. Holnap reggel Finnországba megyek.

– Ha már rajta vagy az ügyön, akkor miért mondod el nekem?

Némi habozás után így feleltem:

– Ha netán valami baj történne, megkérlek, oszd meg a gyanúmat a többiekkel. De…

– Ha egy magunkfajta megváltoztatja az események megszokott rendjét, félő, hogy valaki a Klubból súg neki – mondta Virginia nagy sóhaj kíséretében, én pedig azon tűnődtem, hogy vajon mióta dédelgeti ezt a gondolatot, és hány társunknak ütött még szöget a fejébe. Annyira hozzá lennénk szokva az apátiához meg a kétszínűséghez, hogy senki sem vette a fáradságot, hogy fölvesse a kérdést? Ennyire magától értetődőnek tekintenénk az árulást? Persze, ugyan mi jó származott volna abból, ha terjed a köreinkben a gyanakvás, miközben arra, amire gyanakszunk, nincs ellenszer?

– Te viszont, drága fiam – folytatta valamelyest fölvidulva Virginia –, szemmel láthatóan megbízol bennem annyira, hogy tájékoztass az aggályaidról. Moszkvában vagy Szentpétervárban viszont nem bízol. Ó, Harry! A hírszerző ügynöki múltad egy csöppet sem ártott a hírednek, amely szerint az előkelő társaság tagja vagy.

– Nem is tudtam, hogy ilyen a hírem.

– Ilyen bizony. Harry! – folytatta Virginia, és az őszinte aggodalom jeleit véltem fölfedezni a hangján. – Megértem, hogy milyen izgalmas dolog, ha az ember értesül a közelgő világvégéről, megértem, hogy milyen fantasztikus kaland ez számodra. Hiszen az állandó ismétlődés unalmas, szükség van az új ingerekre ahhoz, hogy elodázzuk a képességeink, az akaratunk hanyatlását. De a pofonegyszerű matematikai igazság az, hogy köztünk és a jövőben kibontakozó események között a lehetőségek és sorrendi változások szinte végtelen tárháza áll, és azt képzelni, hogy minderre itt és most jelentős hatást tudunk gyakorolni, nem pusztán nevetséges, hanem őszintén szólva eléggé gyerekes dolog. Nem emelek kifogást az ellen, hogy tedd, amit akarsz, Harry, hiszen végső soron a te életedről van szó, és tudom, hogy a Klubot nem fogod különösebben kínos helyzetbe hozni azzal, amit csinálsz – de nagyon nem szeretném, ha érzelmileg túlságosan belekeverednél.

Átgondoltam, amit Virginia mondott. Fizikailag idősebb volt nálam, de néhány halállal a hátunk mögött az ilyesmi már nemigen számít. Minden valószínűség szerint több életet élt le, mint én, de pár évszázad elteltével a kálacsakrák többsége eljut egy olyan magaslatra, ha úgy tetszik, fennsíkra, ahol a lélek már alig-alig változik. Virginiát mégis jóval idősebbnek láttam magamnál, hiszen ő mentett meg Phearsontól, és ő vezetett be a Klubba. Az ő tudatában idővel mindez elhalványult, és tudtam, hogy a tapasztalatai átadása után talán más lesz a kapcsolatunk, de bennem még elevenen éltek ezek az emlékek.

Eszembe jutott Christa, aki Berlinben az ágyam mellett állt.

1924-ben én is elutaztam Liverpoolba, hogy az övéhez hasonló szolgálatot teljesítsek. A haldokló férfi, aki Joseph Kirkbriar Shotbolt névre hallgat, 1851-ben születik és rendszerint 1917–27 között hal meg. Statisztikailag a spanyolnátha vitte el a legtöbbször, a szűkebb családja három tagjával, tizenkét távolabbi rokonával, valamint azon tengerparti település durván minden negyedik lakójával együtt, ahol időnként a nyugdíjas éveit töltötte.

– Nem tudok szabadulni attól az istenverésétől! – kiáltott fel abban az egy-két életében, amikor átvészelte a járványt. – Mindenhova követ az az átkozott pestis!

A szóban forgó életéből egy meglehetősen észszerű óvintézkedésnek köszönhetően maradt ki a spanyolnátha. A háború utolsó éveit egy olyan mikronéziai szigeten töltötte, amelyet még nem is jelölt a térkép, és amelynek neve a bennszülöttek nyelvén azt jelentette, hogy „könnycsepp-áldás.” A szigeten tehát Shotbolt megúszta a spanyolnáthát, de az örömébe üröm is vegyült, mivel összeszedett valami élősködőt, amelynek jóvoltából egészen visszataszító méretűre duzzadt a lábfeje. Amorf, vörös daganatként repesztette szét a zokniját, és ami még rosszabb, a sorozatban kialakuló vese- és májciszták szepszist idéztek elő. Ebben haldoklott Shotbolt, amikor végre találkoztam vele.

Egy kálacsakra általában felismeri a sorstársát, ha találkozik vele, méghozzá nem feltétlenül ösztönösen, amint azt a Vincenthez fűződő kapcsolatom is tanúsítja, hanem a körülmények képtelensége és egy bizonyosfajta magatartás alapján. Az például, hogy egy hatéves kisfiú meglátogat a fehérre meszelt falú liverpooli kórházban egy haldoklót, akinek parazitikus fertőzése előtt az orvosok tanácstalanul állnak, rendszerint elvezet a körülmények alapján történő felismeréshez, amely után különösebb bemutatkozásra nincs is szükség.

Shotbolt, aki ereje teljében valóságos óriás volt, a halál kapujában összetöppedt, mint az odaégett rósejbni. Úgy tűnt, minden ízülete a kényelmesnél egy kicsivel jobban meghajlik, az inak beragadtak, a májbaját pedig, amely roppant feltűnő sárga színt kölcsönzött a pikáns szagot árasztó bőrének, csak súlyosbították a belediktált erős fájdalomcsillapítók. A szőrzete kihullott, beleértve a szemöldökét és a szempilláit is, a földagadt ujjbütykei pedig megannyi gumóként dudorodtak a takarón, amelybe csimpaszkodott, hogy enyhítse a kínt, amely mélyen belefészkelte magát, és amelyből egyetlen orvos sem tudta kigyógyítani.

Shotbolttal addig csak néhányszor találkoztam, és nem is emlékezett rám, mégis egyből tudta, kiféle-miféle vagyok.

– A Klubból küldtek, ugye? – morogta egy végét járó emberhez képest meglepően kemény hangon. – Mondd meg nekik, hogy ha ez valami gyógykúra, akkor nem kérek belőle. Az ópiumot viszont nagyon megköszönném. Az kell nekem, nem más.

Átfutottam az ágy végére erősített kórlapját. A belé csöpögtetett infúzió nagyrészt sóoldatból állt. Orvosai tétova kísérletet tettek arra, hogy legalább a folyadékellátását biztosítsák, miután az emésztőrendszere bekrepált. Az egyik súlyos üveg szivárgott, mert a szájánál megrepedt a tömítőgumi.

– Te jóságos ég! – nyögött fel Shotbolt, amikor meglátta, hogy olvasom a kórlapját. – Orvosnak tanultál, mi? Ki nem állhatom azokat a nyomorult orvosokat, pláne, ha ötévesek.

– Hat – helyesbítettem. – És ne aggódjon, egy héten belül meghal.

– Egy hét! Nem dekkolhatok itt még egy teljes hétig! Tudsz róla, hogy azok a rohadékok még valami jó olvasnivalót sem adnak? „Nem szabad felizgatnia magát, Mr. Shotbolt!” – mondják. Meg „Mr. Shotbolt, el tud jutni a biliig?” Bili! Tudtad, hogy így hívják az éjjeliedényt? Életemben nem aláztak meg ennyire!

Az, ahogy beszélt, arra engedett következtetni, hogy a múltban elég gyakori lehetett nála az ehhez hasonló, egyszer az életben előforduló dühkitörés, és alighanem ezután is gyakori lesz. Úgy döntöttem, nem szállok vitába vele, és miután elégedetten megállapítottam, hogy a sok gyógyszer dacára nagyjából összefüggően beszél, leültem az ágya szélére.

– Üzenetet hoztam – mondtam.

– Ajánlom, hogy ne a nyomorult Viktória királynőről kérdezzél! – morogta. – Ki nem állhatom, amikor mindenféle szobatudósok a harisnyaméretét firtatják.

– Az üzenet nem kérdés – magyaráztam türelmesen. – Inkább amolyan figyelmeztetés. Nemzedékről nemzedékre szállva csordogált el hozzánk a jövőből.

– Mit csináltunk már megint? – mordult föl Shotbolt. – Túl sok a jég, és kevés a tűz?

– Olyasmi. A jelek szerint, és kissé zavarban vagyok, hogy ezt kell mondanom önnek, szóval, a jelek szerint közeleg a világvége. Ami önmagában nem túl nagy meglepetés, de az a helyzet, hogy egyre gyorsabban közeleg. És ez már fogas kérdéseket vet föl.

Shotbolt ezen egy kicsit elgondolkodott, miközben az ujjai továbbra is görcsösen markolták a takaró szélét.

– Végre! – kiáltott fel aztán. – Végre valami új! Végre beszélhetek valami másról!

Szinte napra pontosan harminc évvel később fölszálltam a Heathrow reptéren a berlini Templehofra induló gépre, miután a vámfolyosón áthaladva útlevelet cseréltem. Útnak indultam kelet felé, ahol valami újat kerestem.

32. fejezet

A sikeres megtévesztésnek vannak bizonyos szabályai, amelyek közül az én személyes kedvencem ez: szorítkozz arra, amit tudsz! Ez nem azt jelenti, hogy az igazságot bármikor be kellene építenünk a hazugságainkba, inkább azt, hogy a konzisztens hazugság alapja a színvonalas kutatómunka. 1956-ban egy nyugati ország polgára számára egyáltalán nem volt lehetetlen a keleti blokkba való belépés, sőt az igazat megvallva sokkal könnyebb volt, mint egy keleti országból kijutni nyugatra, de ha az ember nyugati ország polgárának is vallotta magát, azzal rögtön magára vonta a figyelmet és az alapos kivizsgálást, márpedig én úgy éreztem, hogy ezt nem feltétlenül engedhetem meg magamnak.

A tizenkettedik életemben, miután megkaptam Christa üzenetét, olyasmibe vágtam bele, ami később, az 1990-es években, ha jól tudom, „portfólióélet” néven vált ismertté. Sokat utaztam azzal a silány fedősztorival, hogy „vezető beosztású üzletember” vagyok, és mindig azt a hírszerző szolgálatot boldogítottam egy kicsit, amelyiket a leghasznosabbnak ítéltem, azaz amelyik a lehető legjobb rálátást biztosította a világ eseményeire. Tizenegy éves koromban, 1929-ben a piacok összeomlásakor részvényeket vásároltam fel, és 1933-ban már az északi félteke egyik leggyorsabban növekvő befektetési brókerházának egyedüli tulajdonosa voltam. Egy Cyril Handly nevű színész – igen méltányos javadalmazás fejében – eljátszotta a szerepemet, mivel nem lett volna bölcs dolog nagydobra verni, hogy a nagy befektetési cég elnöke egy tizenöt éves fiú. Handly pontosan olyan volt, amilyennek egy cégvezérnek lennie kell: méltóságteljes, jó felépítésű, gondosan karbantartott, művelt akcentussal beszélő, kifinomult ízlésű férfiú, aki jól látható, de nem egészségtelen méretű pocakot eresztett, és ügyesen kombinálta a bölcs, megfontolt hallgatást a többiek szenvedélyes letorkolásával. Mindezeknek köszönhetően sikerrel tette a dolgát az irodában egészen 1936-ig, amikor is kezdte túlságosan élvezni a szerepét és megbízható munkatársakat rugdosott ki az igazgatótanácsi üléseken. Ekkor átvittem a céget Svájcba, Cyrilt befizettem egy Bali szigetén működő elit nyugdíjasotthonba, és egy jóval fiatalabb színésszel eljátszattam a fiamat, aki most került a vállalat élére. A színész cinkosságát a méltányos díjazáson kívül – ez a csavar engem lepett meg a legjobban – rendszeres közgazdaságtani, pénzügyi és számviteli oktatással vásároltam meg, ami oda vezetett, hogy 1938-ban már annyira megbíztam benne, hogy a legcsekélyebb beavatkozásom nélkül is irányíthatta a céget.

– Fektess amerikai fegyverekbe, acélba, vegyi anyagokba és benzinbe! – Mindössze ennyi útmutatást kapott tőlem 1938-ban, amikor a világ már kezdett háborúba sodródni. – A Skoda fegyvergyárból vonulj ki, és Szingapúrból hívd haza az összes külföldi alkalmazottat! – tettem még hozzá.

1948-ra a Waterbrooke & Smith (arra, hogy éppen ezt a két nevet válasszam, egyetlen okom volt: hogy az égvilágon semmi közük sincs hozzám) az északi félteke egyik legsikeresebb cégévé nőtte ki magát, amelynek kiterjedt, no meg helyenként illegális délkelet-ázsiai, illetve afrikai kapcsolatai mellett egyre bővülő érdekeltségei voltak Chilében, Venezuelában, valamint – bár ezt a lépést csöndben meg kellett kérdőjeleznem – Kubában is. A brókerházam tehát sikeres és etikátlan volt, és ami a legfontosabb, folyamatosan ellátott mind szabadon felhasználható készpénzzel – bár ez kevésbé érdekelt –, mind a nagyvilág történéseire vonatkozó értesülésekkel, anélkül, hogy egyszer is meg kellett volna mutatnom a képemet.

Egy jelentés indított útnak Oroszország felé, egy a küszöbömre minden héten százával érkező levélkék közül. A dokumentum ezt a címet viselte: „Korlátozott hozzáférés a PJC/9000 hordozható rádióhoz (kereskedelmi).”

Az egyik elemzőm dióhéjban ismertette a cég legújabb befektetését. Egy rádió-adóvevő készülékről volt szó, amelyet úgy két hónapja dobtak piacra Nyugat-Németországban, és mind a frekvenciaterjedelme, mind a jelminősége elismerést váltott ki, olyannyira, hogy a légierő épp az előző héten kötött szerződést a gyártóval, hogy szerelje fel állomásait az újdonsággal. A levélhez műszaki leírást is csatoltak, amelyet át is futottam, de nem találtam benne semmi feltűnőt, mígnem a lap aljára érve szemembe ötlött az adókészülék működési frekvenciája. Jó kétszázezer hertzcel kívül esett az akkori idők készülékeinek normál frekvenciaterjedelmén, és ez a – rádiófrekvenciákról lévén szó – viszonylag alacsony szám ugyan még nem szólaltatta volna meg a belső vészcsengőmet, de a mechanizmust, amelynek köszönhetően a jelek szerint elérte ezt a hatást, még tizenhárom évig felfedezni sem lett volna szabad, nemhogy kereskedelmi forgalomba hozni.

33. fejezet

Ha az 1950-es évek Kelet-Németországára gondolok, nem a „festői” az első jelző, ami eszembe jut. A második világháború, pontosabban a Berlin felé nyomuló szovjet tankok nem voltak kegyesek a térséghez. Ahogy nem voltak kegyesek a bizonytalanság évei sem, amelyek egészen az 1948-as választásokig tartottak, amikor egyszeriben túlságosan is biztossá vált minden, majd az új évtized hajnala egyfajta szürke rezignáltságot hozott magával. A sík vidéken nem volt, ami jótékonyan eltakarja egy olyan ország gazdaságának rideg valóságát, ahol az intellektualizmus burzsoá csökevény volt, a munka a szabadságot jelentette, a testvériséget pedig kötelezővé tették. És mivel az embereknek autót ígértek, a kátyús utakon riadt vízilovakként ugrabugráló, szörnyen megbízhatatlan, pöfögő csotrogányok, amelyekben a szűk hátsó ülésre bepréselődött szép számú utas összevissza verte a fejét, kartonkoporsót idéző pompával gördültek ki a gyárból. Az embereknek ezenkívül ennivalót is ígértek, ezért erdőket irtottak ki, és olyan helyeken vetettek búzát, ahol egy parasztnak álmában sem jutott volna eszébe gabonát termeszteni, miközben az északi tavak vizét az ipari műtrágya jóvoltából szürkésbarna hab csúfította el.

És mégis, mindezek dacára megmaradt a hagyomány egy-két bástyája, jórészt azért, mert a kormány elfelejtette ledönteni. Mivel a szovjetek a háború után Németország ipari berendezéseinek nagy részét elkobozták, a gyári gépsoroktól egészen a parasztgazdaságokban használatos kisteherautókig, a vidék rejtett zugaiban megannyi szívós, harcedzett özvegyasszony túrta a földet sarlóval a kezében, élénk színű kendővel a fején, terménnyel megrakott kosárral a görnyedt hátán. Az ember már-már idilli falusi életképnek gondolhatta, amit lát, de ha jobban megnézte magának ezeket az asszonyokat, láthatta az éhségtől csillanó szemüket, meg a vállukra nehezedő súlyos terhet.

Azért utaztam oda, hogy találkozzak Daniel van Thiellel. Miután megvásároltam a „rendellenes” rádiót forgalmazó céget, információkhoz jutottam a készülék eredetére vonatkozóan, és nem kis meglepetésemre kiderült, hogy a szálak Kelet-Európába vezetnek. A kulcsfontosságú áttörést van Thielnek, a Wehrmacht egykori hírközlési mérnökének tulajdonítják, aki zsenge ifjúként, tizenkilenc évesen azon kevesek egyike volt, akik megmenekültek a sztálingrádi Kesselből, azaz katlanból, miután „rendkívüli képességeire” való tekintettel fölrakták egy repülőre. Az ő evakuálása azon ritka esetek közé tartozott, amikor a német vezérkar hajlandó volt belátni, hogy a Volgánál kelepcébe került hadsereg pusztulásra van ítélve. Daniel van Thiel, aki több mint tíz évvel később, épp akkor, amikor ez kapóra jött, felfedezte magában a kommunizmusba vetett fanatikus hitet, nem csupán Kelet-Németországban, hanem Moszkvában is folytathatta tanulmányait, és öt év után annak az eszköznek a tervével tért haza a Szovjetunióból, amelyet cégem „a hírközlést forradalmasító” eszközként reklámozott, bár én személy szerint úgy éreztem, hogy további fejlesztésre szorul. Daniel van Thiel ugyanis úgy viselkedett, mint az ősidők építésze, aki miután megismerte a kereket, piramisépítéshez használta volna fel, és meg sem fordult volna a fejében, hogy harci szekéren is jól mutatna.

Sebastian Grünwald néven utaztam. Újságírónak adtam ki magam, aki a „Szocialista forradalmunk leendő hősei” című cikkén dolgozik. Van Thiel azon ritka városkák egyikében élt, amelyeket már-már festőinek lehetett nevezni, mivel ott még nem tetőzött az iparosítás hulláma, nem tüntette el a szürke kőházikókat, a kacskaringós utcácskákat, meg a fekete kőből épült kápolnát, amelynek csodával határos módon megmaradt festett üvegablaka Krisztust ábrázolta az Olajfák hegyén. A feltaláló a nővérével lakott együtt, aki a jeles alkalomra magára öltötte kopottas ünneplőjét, és házilag sütött kekszet meg osztrák kávét hozott be az égszínkék falú kis nappaliba, ahol üldögéltünk.

– Ezt a kávét Bécsből kaptam ajándékba – magyarázta van Thiel, miközben én, bár abszolút fölöslegesen, kinyitottam a jegyzetfüzetemet. – Most kegyes hozzánk a sors – folytatta. – Mindenki odavan a keletnémet termékekért.

Akkoriban, ha egy kicsit is hivatalos minőségben beszélt valakivel az ember Kelet-Németországban, mindig azt hallhatta, hogy jó az élet. Az ok és az okozat trükkös jószágok: az előbbinek nem kellett közvetlen kapcsolatban állnia az utóbbival, ha az NDK-rezsim alatti jólétről és boldogságról esett szó.

Föltettem a kérdéseimet, de ügyeltem rá, hogy jó adag porhintéssel leplezzem, mit akarok valójában megtudni.

– Mióta érdeklik a rádiók?

– Hát, az apám amatőr mérnök volt… A bombázások idején is hallgatta a rádiót, hogy akkor is tudja, mire számítson, ha nem működnek a szirénák…

– És milyen hatással volt az életére a sikere?

– Büszke rá, hogy német, és arra is, hogy kommunista, persze.

– A nővére is büszke rá? Keres magának feleséget? Mit szándékozik még tenni a hazájáért? Van valami más érdeklődési köre, hobbija?

– Jaj, dehogy, hiszen ő a munkájának szenteli az életét, ő jó munkás…

– És az Oroszországban töltött idő? Bizonyára rengeteget tanult.

– Hihetetlen volt, egyszerűen hihetetlen! – kiáltott fel. – Nagyon vendégszeretően, barátságosan fogadtak, pedig egyáltalán nem erre számítottam. „Elvtárs, itt nincs német és orosz, hiszen mindannyian kommunisták vagyunk!” – Van Thiel itt az orosz akcentust utánozta, és ezzel egy kicsit feladta a leckét. Lényegében anyanyelvi szinten beszélem a németet, de a gyakorlathiány akkor is érezteti hatását, ha az ember mnemonikus. Időbe telik, mire ráhangolom a fülemet valamilyen idegenes akcentusra vagy regionális dialektusra, úgyhogy ennek fele sem volt tréfa.

– És a készülék ötlete honnan ered?

Daniel arcán huncut kifejezés suhant át.

– Nagyszerű emberekkel dolgoztam együtt – felelte. – Egységbe forrasztott minket a közös ügy.

Óriási közhely volt, amit mondott, igazi bombasztikus szlogen. Mosolyra fakasztott, ő pedig visszamosolygott, mert nagyon jól tudta, hogy milyen üresen konganak a szavai, és élvezte, hogy ilyen hatást gyakoroltak rám. Aztán kivette a kezemből a ceruzát, a jegyzetfüzetemet pedig az asztalra dobta és becsukta.

– Az oroszoknak – folytatta – büdös a leheletük, és rettenetesen szarul főznek, de a tudományban… A tudománynak köszönhetik, hogy megnyerték a háborút.

– Most tréfál, bizonyára tréfál – mondtam éneklő hangon. – Hiszen szerepet játszott ebben a hatalmas embertömeg is, meg az ideológiájuk ereje, az ipari háttér…

– Lószart! Én találkoztam ottani emberekkel, férfiakkal is, nőkkel is, láttam, mit csinálnak… A szovjetek a jövőbe látnak, ezért fognak győzni, ezért fognak mindig győzni! Amit én csináltam, az csak… az csak csepp a tengerben.

– És mi a helyzet a jövővel? Mit láttak az oroszok?

Ha erre válaszol, az sok mindent elárult volna. De van Thiel csak nevetett, és máskor, máshol talán megkocogtatta volna az orra oldalát.

– Legyen elég annyi, hogy a holnap már ma itt lesz – mondta.

– Ugyan már – suttogtam –, ugyan már! Igazán tehetne egy kis szívességet egy szegény zugfirkásznak, hadd legyen elégedett a főnöke! Mondjon egy nevet, csak egyetlenegy nevet! Nevezzem meg valakit, akivel találkozott Oroszországban, vagy valamit, ami inspirálta!

Van Thiel egy kicsit elgondolkodott, majd vigyorogva azt felelte:

– Rendben. De nem tőlem hallotta. Szóval a fickót, akit maga keres, és aki meg fog változtatni mindent, Vitalij Karpenkónak hívják. Ha egyszer eljut Moszkvába, ha sikerül találkoznia vele, ne feledje: ő fogja megváltoztatni a világot.

Elmosolyodtam, majd el is nevettem magam, és egy vállrándítással lesöpörtem az asztalról az ötletet. Ezután pedig fogtam a félretett jegyzetfüzetemet, és végigmentem az előkészített üres kérdéseimen. Búcsúzáskor van Thiel kezet rázott velem, rám kacsintott, és azt mondta, szép jövő vár rám a szakmámban, mert Németországnak mindig is szüksége lesz olyan emberekre, akik fölérik ésszel a nagyszabású elgondolásokat. A feltalálót négy nap múlva holtan találták. A tradicionális faház ódon gerendájára akasztotta föl magát egy régi kenderkötél-darabbal. Az asztalon hagyott levélben az állt, hogy elárulta a hazáját, eladta a gondolatait és a lelkét, és már nem tudott ezzel együtt élni. Öngyilkosságnak minősítették az esetet, a Daniel van Thiel bordáin és kezén látható horzsolásokat pedig véletlenszerű, post mortem sérüléseknek, amelyek akkor keletkeztek, amikor a rendőrök levágták a holttestet a kötélről.

Két napra rá Kosztya Prekovszkij néven fölszálltam egy teherhajóra, amely szenet szállított Leningrádba. Az egyik úti okmányom a zsebemben lapult, a másik a dupla fenekű táskám mélyén, az esetleges menekülés céljára fenntartott útlevél pedig közvetlenül a Finn pályaudvar után, egy használaton kívüli váltóházban várt rám. Vitalij Karpenkót kerestem. Azt az embert, aki meg fogja változtatni a jövőt.

34. fejezet

Nem én vagyok az, aki átszeli az éjszakai vonattal egész Európát, hanem ő.

Lehet, hogy minden utazó megtapasztalja – én csak a magam nevében nyilatkozhatok –, hogy ha az éjszaka közepén, az üres állomás üres peronján ülve várja az utolsó vonatot, eljön a pillanat, amikor függetlenül attól, hogy miként éli meg ő maga, egyszer csak nem „én” lesz, hanem „ő.” Lehet, hogy ilyenkor egy másik élőlény mocorog azon az élettelen vasútállomáson: görnyedt hátú utazó, akinek olyan fáradt a szeme, hogy már képtelen olvasni a könyvét, vagy kormányzati apparatcsik, aki egy eredménytelen tárgyalásról tart hazafelé, azaz a másnap reggeli ledorongolás felé, vagy két-három idegen csoportosul a fehér fényű lámpák alatt, amelyeknek sziszegő hangja nappal nem hallatszik, hiszen olyankor vonatok robognak át az állomáson, ajtók nyikorognak-csapódnak, éjszaka viszont ez a sziszegés a világegyetem alaphangja. És amikor végre megérkezik a vonat, az embernek az az érzése, hogy nagyon sokáig igen messze volt, aztán egyszer csak itt termett, és hosszabb, mint gondolta volna. A súlyos, ormótlan ajtók középen homorítva nyílnak, a vécében orrfacsaró húgyszag terjeng, az ülések fölötti háló besüpped a sok-sok mérföld óta rajta rázkódó csomaghegyek alatt. Az utolsó leningrádi vonatra hárman szállnak föl, leszálló nincs.

Az ablaknál ülök, az útlevelemben álnév, a fejemben tucatnyi nyelv kavarog, és ki tudja, melyik fog kibuggyanni a számból. A tükörképemet bámulom az ablakban, és egyszer csak megpillantok egy idegent. Valaki más utazik az Oroszországot átszelő hálókocsiban, valaki más maradt kettesben az össze-összekoccanó ütközők zajával, valaki másnak az arca fehérlik természetellenesen a kinti sötétben. Valaki másnak a feje koppan a hideg ablaküvegen, valahányszor meglódul a mozdony vagy sikít a fék.

A gondolatok ilyenkor nem szavak, hanem mások életéről mesélt történetek formáját öltik. Egy kisgyerek bement a berlini kórházba egy haldoklóhoz, és azt mondta neki, hogy közeleg a világvége, és ezek a szavak nem jelentettek az égvilágon semmit. A halál mindig is eljött azért a férfiért, ahogy ezután is mindig el fog jönni, és az igazat megvallva nem tudta jobban érdekelni a halál, mint egy különös trópusi bogár, leszámítva, hogy a halál újra elhozza a fiatalság gyötrelmes unalmát. Mindig is potyogtak a bombák, hullottak az emberek, és ugyan mitől lenne érdekes a folyamatban bekövetkezett változás, ha egyszer a végeredmény mindig ugyanaz?

Ugyanakkor…

Vincent Rankis megütött egy professzort Cambridge-ben, ököllel jól állon vágta, és mindezt miért? Két reménykedve kiejtett szóért: Kronosz Klub.

Egy gyerek levetette magát a bolondokháza harmadik emeletéről, egy vándor szerzetes megkérdezte egy kínai kémtől, hogy kell meghalni, Vincent Rankis pedig izgatottan felkiáltott a világegyetem csodái láttán, és többet akart tudni róluk.

Mire akar kilyukadni?

A Leningrádba tartó vonaton ülő férfi fejében Franklin Phearson hangja szólal meg, és a férfit egy pillanatra meglepi, amit az ablakban lát: megrándul az arcizma. Vajon mi volt ez? A kellemetlen emlék okozta fájdalom jele? Vagy a bűntudat, a megbánás idézte elő?

Mire akar kilyukadni, dr. August? Azt hiszi, hogy mindez csak álom volt?

Vincenttel vitatkozunk a cambridge-i lakrészemben.

De egyúttal feltételeztünk egy párhuzamos univerzumot is, amelyet talán megmenthetünk a háború megpróbáltatásaitól. Sőt, hipotetikusan még egy olyan világ létezését is megengedtük, amelyben ön személy szerint is megtapasztalhatná az említett béke örömét, ha a paradoxont figyelmen kívül hagyjuk.

Amikor éppen optimista vagyok, szeretem azt hinni, hogy minden egyes leélt életemnek, minden egyes választásomnak következménye van. Szeretem hinni, hogy nem egy, hanem sok Harry August vagyok, egy párhuzamos életek között ide-oda ugráló elme, és amikor meghalok, a világ a tetteim által megváltoztatva folytatja útját, mert nyomot hagy rajta a jelenlétem.

Aztán vetek egy pillantást mindarra, amit tettem, és, ami az állapotom ismeretében talán még fontosabb, mindarra, amit nem tettem meg, és mélységesen lehangol a gondolat, és elvetem a hipotézist, mondván, hogy megalapozatlan.

Hogy mire akarok kilyukadni? Mi a létezésem értelme?

Vagy az, hogy megváltoztassam a világot – nem egy, hanem sok-sok világot, amelyek mindegyikét megérintik az életem során hozott döntések: minden tettemnek van következménye, és minden szerelmem, minden bánatom magában hordozza az igazságot –, vagy pedig az égvilágon semmi.

Egy idegen fölszáll a leningrádi vonatra.

35. fejezet

A történettudomány gyakran megfeledkezik Leningrád ostromáról, mert inkább a város déli párjára, Sztálingrádra fektet nagyobb hangsúlyt. Ez annyiban érthető, hogy a nácik Sztálingrádból történő visszavonulása a széles körben elfogadott nézet szerint fordulópontot jelentett, viszont így könnyen elsiklik az ember Leningrád ostroma fölött, melynek során ez a szép város, a széles sétányok és az ősrégi, csilingelő villamosok hazája, nyolcszázhetvenegy napig bírta a szüntelen háborús helyzetet. Meglepőnek találtam volna, ha a városban, amely egykor a cárok otthona, majd a forradalom bölcsője volt, a dicső múlt akár csak nyomokban is túléli a kiállt csapásokat, és valóban, a külvárosokban a pragmatizmus és a gyorsaság oltárán áldozó építészeti stílus vette át a hatalmat. A formavilágot a négyzet és a téglalap uralta, a barna házfalak közötti teret szürke aszfalt töltötte ki. A szovjeteket vajmi kevéssé érdekelte a történelem, ha nem az ő sikereiket zengte, és mintha zavarba hozták volna őket a belvárosban, a csatornák környékén megmaradt szép kőházak. Az óváros magas falait poszterekkel tapétázták ki, amelyeken efféle feliratok díszelegtek: ELŐRE A GYŐZELEMÉRT!, ÜNNEPELJÜK A KOMMUNIZMUST ÉS EGYESÜLJÜNK A MUNKÁBAN!, meg ehhez hasonló gyöngyszemek. A Téli Palota eléggé sután, félszegen álldogált a jó szándékból fakadó, mindent elöntő rútság tengerében. Egy letűnt kor emlékműve volt, a megdöntött rezsim tanúja. Ha ünneplik a Téli Palotát, azzal furcsamód dicsfénybe vonták volna annak korábbi lakóit, ha viszont lerombolják, azzal megsértették volna azokat a férfiakat és nőket, akik 1917-ben harcba szálltak mindaz ellen, amit az épület megtestesített, így aztán továbbra is büszkén állt, ahogy Leningrád nagy része is, hiszen a vastag falakon csak karcolásokat ejtettek a puskagolyók, és csupán hajszálrepedéseket vájt beléjük a jég.

A leningrádi Kronosz Klub meglepetésemre nem az óváros valamelyik grandiózus épületében talált otthonra, hanem egy sokkal kisebb, sokkal szerényebb külsejű bérházban, amely egy zsidó temető mögött rejtőzött. A temető sírköveit rég benőtte a gaz, a súlyos faágak a magas, szürke kerítésfal fölött kornyadoztak. A Klub kapuőre, aki, mint kiderült, a maroknyi megmaradt tag egyike volt, egyszerűen „Olga” néven mutatkozott be.

– Maga pedig bizonyára Harry – mondta. – Ez így nem fog menni, a csizmája egyáltalán nem ide való. Na, ne álldogáljon ott, jöjjön be!

Az ötvenkilenc esztendős Olgán, akinek ősz hajfonata a derekát verdeste, és kissé előregörnyedő válla miatt úgy tűnt, mintha az állkapcsa is előreugrana, pedig arca önmagában nem szolgált rá, hogy ilyen benyomást keltsen, látszott, hogy egykor szép, fiatal nő lehetett, akinek aprócska, könnyű léptű lábai számos arisztokrata szívét megdobogtatták. Most viszont, ahogy a nyikorgó csövek miatt morogva-zsörtölődve caplatott fölfelé a bérház lépcsőjén, inkább egy vén szipirtyót ábrázoló, mókás gyerekrajzra kívánkozott. A bérház a zöld padlócsempét és a megfakult kobaltkék falat leszámítva semmiféle engedményt nem tett az életvidámságnak, és a kanyargós lépcsőházba nyíló ajtókat szigorúan csukva tartották.

– Hogy ne menjen ki a meleg! – kommentálta Olga.

A városban március volt, és bár a levegő még igencsak csípett, a hó már kezdett olvadozni. A nagy fehérség helyét lassanként átvette az út szélére lapátolt, kristályos hókupacok alól előbukkanó föld, korom és mocsok szűnni nem akaró, szürkésfekete csillámlása. A jég nagyja már eltűnt a háztetőkről, ezek a behemót, önszigetelő kupacok viszont ott maradtak, emlékművet állítva az egyre halványuló, lassanként elmúló télnek.

– Van whiskym – mondta Olga, és intett, hogy foglaljak helyet az elektromos fűtőtest előtt álló, párnázott széken. Narancssárgán izzottak a fűtőszálak. – De ha inkább vodkát kér, hálás lesz érte.

– Akkor vodkát kérek és hálás leszek – feleltem, miközben megkönnyebbülten letelepedtem a puha ülőalkalmatosságra.

– Keleti akcentussal beszéli az oroszt – jegyezte meg Olga. – Hol tanulta?

– Komszomolszkban – vallottam be. – Pár élettel ezelőtt.

– Pedig nyugati kiejtéssel kéne beszélnie, mert puhánynak látszik – dorgált meg. – Különben az emberek rá fognak kérdezni. A csizmája meg túlságosan új. Fogja – tette hozzá, és valami fémtárgy villant a kezében, majd az ölemben landolt. Sajtreszelő volt. – Még soha nem járt Oroszországban? – vont kérdőre. – Mert mindent rosszul csinál!

– Orosz útlevéllel még nem – ismertem be. – Csak amerikai, brit, svájci, német…

– Nem, nem, nem, nem! Rossz az egész! Kezdje elölről!

– Bocsásson meg – nyögtem ki, miközben Olga leült velem szemben egy címke nélküli vodkásüveggel meg két riasztó méretű pohárral, és munkába vette a csizmámat a sajtreszelővel –, de arra számítottam, hogy többen lesznek a Klubban. Hol vannak a többiek?

– Páran fönt alszanak – morogta Olga –, és Másánál már megint itt van valami fiú, akivel szórakozik, pedig én ezt nem helyeslem. Átutazóban néha beugranak, de manapság csak ennyire futja: átutaznak a lányokon, nem úgy, mint a régi szép időkben.

Olga tekintete egy pillanatra bepárásodott, de a jelen létfontosságú teendői hamar kizökkentették nosztalgikus merengéséből. Az ivás és az én szidalmazásom.

– A haja egészen visszataszító! – kiáltott fel szörnyülködve. – Egyáltalán, hogy hívják ezt a színt? Répaszín? Azonnal be kell festetnie!

– Már akartam… – kezdtem elhaló hangon.

– A papírokat pedig, amelyekkel beutazott az országba, égesse el!

– Már kidobtam őket a…

– Nem kidobni kell, hanem elégetni! Igen, égesse el! Nem fogok olyan emberekkel kínlódni, akik csak bajnak jönnek ide! Alig van tagja a Klubnak, és mégis se vége, se hossza a bürokratikus huzavonának!

– Már megbocsásson, de mi a leningrádi klub státusza? – érdeklődtem. – Amikor utoljára itt jártam, tombolt a glásznoszty, most viszont…

Olga gunyorosan mordult egyet.

– A Klub – kezdte, és minden egyes szónál koppant az üveg az asztallapon – szarban van. Senki sem hajlandó itt maradni, az égvilágon senki! A régi szép időkben mindig akadt egy-két ember, aki magas rangú pártfunkcionáriussá küzdötte föl magát, hogy aki ide születik, annak legyen egy megbízható barátja a bíróságon, de most? Csak a nyavalygás megy! „Olyan kiszámíthatatlan ez az egész, Madam Olga! Bármit teszünk, bárkinek a pártján állunk, így is, úgy is agyonlőhetnek minket, és ha nem a harmincas években leszünk a tisztogatás áldozatai, akkor a háború alatt, és ha a háború alatt sem, akkor majd Hruscsov alatt. Ez így egyszerűen nem éri meg, unjuk már ezt a játékot!” Nyomorult kis nyápicok! Nem tudnak kitartani valami mellett, képtelenek gyökeret verni, ez itt a probléma! Sokszor az a szöveg megy, hogy „Mi jól akarunk élni, Madam Olga, világot akarunk látni.” Mire én rájuk kiáltok: „Oroszok vagytok! Ha százszor születtek újjá, akkor sem tudjátok bejárni egész Oroszországot!” De őket ez nem érdekli. – Csak úgy sütött a hangjából a megvetés. – Nem akarják a szülőhazájukban vesztegetni az idejüket meg az energiájukat, ezért átlépik a határt és kivándorolnak, de azért elvárják a kis nyafka taknyosok, hogy ha újjászületnek, megint gondjukat viseljük!

Összerezzentem, mert az üveg akkorát koppant, hogy azt hittem, mindjárt felborul az asztal is, nem csak a pohár.

– Én vagyok itt az egyetlen, aki kitart, aki figyel az új tagjainkra! Tudja, hogy más kluboktól kell pénzt kérnem? Párizsból, New Yorkból, Tokióból. Mert bevezettem egy szabályt: ha valaki átveszi az én klubtagomat, akkor annak a klubtagnak az anyagi hozzájárulását vissza kell küldenie nekem! És ezt nem is vitatja senki – tette hozzá elégedetten –, mert tudják, hogy igazam van. Ma már csak a szájtáti látogatóknak köszönhetem, hogy néha van egy kis izgalom.

– És… és mi a helyzet magával? – reszkíroztam meg a kérdést. – Mi a maga története?

Erre egy pillanatra visszahúzódott előreugró állkapcsa, és a vastag gyapjúkabát alatt fölvillant valami a nőből, aki Olga egykor lehetett. De a pillanat, amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is múlt.

– A fehérek oldalán álltam – jelentette ki. – 1928-ban agyonlőttek – tette hozzá és a fölidézett emlék hatására egy kicsit kiegyenesedett ültében –, mert kiderítették, hogy az apám herceg volt. Azt mondták, önkritikát kell gyakorolnom, le kell írnom, hogy burzsuj disznó vagyok, és egy gazdaságban kell majd dolgoznom, de én erre nem voltam hajlandó. Ezért megkínoztak, de büszkén álltam előttük még akkor is, amikor már belülről véreztem, és azt mondtam: „Én ennek a csodaszép országnak a lánya vagyok, és soha nem fogok részt venni a rezsimjük ocsmányságaiban!” És amikor főbe lőttek, az volt a legcsodálatosabb. – Olga halk sóhajjal idézte föl a kedves emléket. – Persze, ma már megértem az ő álláspontjukat is – morogta. – Át kell élni a forradalmat ahhoz, hogy az ember észrevegye, milyen éhesek a parasztok, és milyen dühösek a munkások, amikor elfogy a kenyerük, de amikor bekötötték a szememet, amikor eltakarta a kendő a véráztatta arcomat, akkor tudtam, hogy igazam van. A történelem menete! Mennyi sületlenséget hallottam már a történelem menetéről!

– Tehát, ha jól sejtem, a Klubnak nincsenek valami kiterjedt kapcsolatai kormányzati körökben.

Tudtam, hogy ez okozhat némi gondot. Nem sok mindent tanultam meg a brit hírszerző szolgálatnál, a SIS-nél, de azt igen, hogy ebben az időszakban szinte senkinek nincsenek a szovjethatalom magas pozícióiban lévő, megbízható hírforrásai, és ez részben az Olga által is említett tisztogatások végtelen sorának köszönhető, részben pedig annak, hogy nem igazán történtek erőfeszítések a „téglák” megfelelő helyekre történő beépítésére. Még a Waterbrooke & Smith is csak minimális mennyiségű oroszországi kapcsolattal rendelkezett, így főként abban bíztam, hogy a Kronosz Klub majd jó szolgálatot tesz nekem.

Aztán Olga rám vigyorgott.

– Kapcsolatok! – morogta. – Kinek kellenek itt kapcsolatok? Hiszen ez Oroszország! Itt nem kérjük az emberektől, hogy segítsenek, hanem parancsba adjuk nekik. A komisszárt, aki két ajtóval arrébb lakik, 1961-ben letartóztatják, mert hímringyót tart a folyóparti dácsájában. A fiú akkor már tíz éve él a nyaralóban, tehát most is ott van! 1971-ben egy sírra bukkannak a hentes kertjének végében, az 1949-ben „eltűnt” felesége sírjára. Három évvel később a rendőrkapitányt tartóztatják le a helyettese vallomása alapján, akinek nagyobb ház kell, mert a felesége már megint terhes a szeretőjétől, aki őrmesteri rangban van… Nem változik semmi. Nem kellenek ide kapcsolatok, csak pénz, meg mocsok.

– És milyen mocsok van a kezében, ami a segítségemre lehet? – kérdeztem.

– Az akadémia főfizikusa! – hadarta Olga. – Érdekli a világegyetem, ki akarja deríteni, honnan jöttünk mi, emberek, ilyesmi. Már öt éve levelez titokban az MIT csillagász professzorával egy közös barátjukon keresztül, aki Isztambulban él, és az unokatestvérével küldi el a postát, aki a feketepiacon kereskedik. Befelé szappant csempész, kifelé szeszes italokat. Nincs ebben semmi politika, de így is bőven elég.

– Felhasználta már ezt az információt?

Olga vállat vont.

– Párszor igen. Van, hogy ugrik rá, van, hogy nem. Kétszer agyonlőtték, háromszor a Gulágra száműzték, de ha úgy bánik vele az ember, ahogy kell, akkor jó szolgálatot tehet. Ha elszúrja, az a maga baja.

– Hát, akkor jobb lesz, ha nem szúrom el – morogtam.

36. fejezet

A zsarolás meglepően nehéz ügy. Az benne a művészet, hogy meg kell győzni a célszemélyt arról, hogy bármekkora kárt okoz neked – hiszen a dolog természeténél fogva nem hízelgéssel veszed rá, hogy szót fogadjon, hanem rákényszeríted –, az kisebb, mint az a kár, amit te tudsz okozni, ha fölfeded a birtokodban lévő titkokat. Elég sokszor előfordul, hogy a zsaroló túlfeszíti a húrt, és nem sül ki a dologból semmi más, csak gyász és búbánat. A sikerhez elengedhetetlen a finomság, és még fontosabb, hogy tudjuk, mikor kell meghátrálni.

Én már rengeteg mocskos trükköt bevetettem a céljaim elérése érdekében, de ha olyanokkal szemben kell alkalmaznom őket, akiket kedvelek, az sokkal nehezebb. Márpedig Gulakov professzort kedveltem. Kedveltem ezt a vastag, barna pulóveres, őszülő, borostás állú férfit attól a pillanattól kezdve, hogy udvarias, kérdő mosollyal ajtót nyitott nekem, majd híg forralt kávéval kínált, amelyet a körmömnél alig vastagabb porceláncsészécskében szolgált fel, és beinvitált az elcsórt, elkunyerált, kölcsönkért könyvekkel telezsúfolt szobába. Egy másik életben talán élveztem volna a társaságát, eszmét cseréltem volna vele a tudományról és az abban rejlő lehetőségekről, és hipotéziseket vitattam volna meg vele. Most viszont nagyon konkrét, pontosan meghatározott céllal jöttem, és ő volt az eszközöm, amelynek révén ezt a célt elérhettem.

– Professzor úr – vágtam bele –, én egy Vitalij Karpenko nevű embert keresek. Tud segíteni?

– Nem ismerem ezt az embert – felelte. – Miért keresi?

– Nemrég meghalt egy rokona, és az illető ügyvédje megbízott, hogy kerítsem elő Karpenkót. Egy bizonyos pénzösszegről van szó.

– Persze, szívesen segítenék, ha…

– Úgy tudom, Karpenko is természettudománnyal foglalkozik.

– Nem ismerem Oroszország összes természettudósát! – mondta nevetve Gulakov, és feszengve lötyögtette a csészéjében a kávét.

– De ki tudná deríteni, hol van.

– Hát, talán… talán érdeklődhetek egy-két helyen.

– Csak diszkréten. Mint már mondtam, pénzről van szó, és ez a bizonyos rokon nem Oroszországban halt meg. – Gulakov arcizma megrándult. Kezdte kapiskálni, hogy hova vezethet ez a kérdezősködés. – Tudomásom szerint – folytattam higgadtan – ön kapcsolatot tart a Szovjetunió határain kívül élő tudósokkal is, igaz?

A professzor kezében megállt a csésze, de a kávé tovább lötyögött benne, és jócskán fölkavarodott a zacc.

– Nem – mondta végül. – Ez nem igaz.

– Nem levelez a MIT egyik professzorával? – kérdeztem arcomra fagyott mosollyal, de nem igazán tudtam Gulakov szemébe nézni, mert mágnesként vonzotta a tekintetemet a csészéjében lötyögő kávé. – Nincs ezzel semmi baj – tettem hozzá vidáman –, az égvilágon semmi baj! Hiszen a tudománynak nem szabhat határt a politika, nem igaz? Csupán arra akartam utalni, hogy egy olyan befolyásos és kiváló képességű embernek, mint ön, nem okozhat gondot, hogy – diszkréten! – megkeresse ezt a Vitalij Karpenkót, ha akarja. A család rendkívül nagyra értékelné.

Dolgom végeztével rögtön témát váltottam, és másfél órát beszélgettünk Einsteinről, Bohrról, meg a neutronbomba kérdéséről, igaz, Gulakov szinte csak üres hümmögéssel járult hozzá a szóáradatomhoz. Aztán magára hagytam, hadd fontolgassa a következő lépését.

Gulakov három napig nem telefonált.

Aztán a negyedik napon megcsörrent a Kronosz Klub telefonja, és ő szólt bele riadt hangon.

– Kosztya Prekovszkij? Itt a professzor. Lehet, hogy tudok segíteni önnek.

Lassan beszélt, túlságosan is lassan, és halk kattogás hallatszott a vonalban, mintha egy rovar páncéljának zörgését hangosították volna föl.

– Találkozhatunk húsz perc múlva nálam?

– Húsz perc alatt nem tudok odaérni önhöz – hazudtam. – El tudna jönni az Avtovo metróállomásra?

A kelleténél kicsivel hosszabbra nyúlt a csönd, majd Gulakov azt kérdezte:

– Félóra múlva megfelel?

– Ott találkozunk, professzor.

Még le sem tettem a kagylót, de már nyúltam a kabátomért.

– Olga! – kiáltottam, és éneklő hangomat visszaverték a Kronosz Klub rideg, üres folyosói. – Tart itt valahol egy pisztolyt?

Soha nem fért a fejembe a szovjet metróhálózatok képmutatása, hiszen a föld alatti és a föld feletti világ mintha két különböző univerzumból, no meg két különböző történelmi korból származott volna. A leningrádi metrót alig egy éve nyitották meg, de már tervezték a bővítését, és az egyetlen csillogó-villogó vonal állomásai mintha a dekadencia kristálypalotái lettek volna: a csavarvonalas oszlopokból és a mozaikokból, amelyek a csempézett peront szegélyezték, mintha a kristálypalota termeiben galériát rendeztek volna be. Nagy jóindulattal azt lehetett mondani, hogy a modern művészet diadalát hirdetik, kisebb jóindulattal pedig azt, hogy a hiúság és az önimádat csiricsáré megnyilvánulásai. Az óra pedig nem a következő vonat érkezéséig hátralevő időt számolta vissza, hanem az utolsó szerelvény távozása óta eltelt időt mutatta, azt szuggerálva az utasba, hogy ebben a tökéletes világban soha semmire nem kell három percnél többet várni.

A metró ezenkívül esetleges üldözőim számára bizonyos fokig ismeretlen tényező volt. A rendszer ugyanis olyan problémákkal szembesítette a helyi titkos ügynököket, amelyek áthidalására a metró megnyitása óta eltelt néhány hónap alatt nemigen dolgozhattak ki megfelelő módszert, ráadásul a tömeg mindig is az anonimitás kebelbarátja volt. Továbbá, ha már itt tartunk, a nagy, meleg sapkát és vaskos felsőruházatot igénylő orosz tél is elősegítette, hogy az ember észrevétlen maradhasson. A mértéktartó szerénységet kötelezően előíró vallás hiányában a tél művelt csodákat az arcfelismerés megnehezítése terén.

Korán érkeztem, ahogy ők is. A sötét kabátos férfiakat, akik nem szálltak föl a befutó szerelvényre, könnyen felismertem: kínosan feszengő, sunyi gyászhuszárokként feketéllettek a csodaszép ragyogó falnál. Nyilván maguk is tisztában voltak vele, hogy a feltűnésmentes, diszkrét megjelenésből nem vizsgáztak valami jól. Az egyik megpróbált Pravdát olvasni, a másik az egyetlen metróvonal térképét bámulta meredten, mint a kígyó, amelyik azon töri a fejét, hogy vajon le tudna-e nyelni egészben egy kecskét. Amikor másodszor haladtam át az állomáson, felfigyeltem a nőre is, aki két társánál sokkal jobban álcázta magát: babakocsival érkezett, amelynek kellékként való felhasználását nem tudtam egyértelműen helyeselni, de tény, hogy a csecsemő iránti szembeötlő odaadásával megszégyenítette zavartan viselkedő kollégáit. Fölszálltam a beérkező szerelvényre, utaztam pár megállót, majd átszálltam az ellenvonatra. Ezt kétszer megismételtem, de nem szálltam le az Avtovo állomáson, csak a tekintetemmel kerestem a professzort. Amikor végül fölbukkant, ő volt valamennyiük közül a legidegesebb. Egyik lábáról a másikra állva, félszegen toporgott a falnál, és úgy nézett ki, mint aki legszívesebben föl-alá járkálna, de nem tudja, szabad-e. Úgy fordította a hóna alá csapott könyvet, hogy jól látsszon a borítója: Werner Heisenberg A kvantumelmélet fizikai alapjai című műve volt az. Visszagondolva önkéntelenül is az jut eszembe, hogy vajon nem figyelmeztetni próbált-e ezzel a professzor, hogy figyelik. Hiszen kétségtelenül szokatlan, hogy valaki ilyesmit visz magával úti olvasmánynak, és még látványosan közszemlére is teszi. Lehet, hogy ezzel a környezetébe nem illő furcsasággal remélte felhívni a figyelmemet arra, hogy valami nem stimmel. De akár ez volt a szándéka, akár nem, immár minden kétséget kizáró tényként kezelhettem, hogy a professzor megfigyelés alatt áll, és valószínűsíthettem, hogy birtokában van az információ, ami nekem kell. Az Avtovo állomást elhagyó metrón a következő lépésemet fontolgattam. Tudtam, hogy finoman szólva veszélyes dolog lenne, ha most próbálnám megtudni Gulakovtól, amit akarok – ha viszont elszalasztom ezt a találkozót, akkor őt nagy valószínűséggel eltüntetik, és elvész a legjobb esélyem arra, hogy megtaláljam Karpenkót. Mi, uroboroszok sokszor nehezen szánjuk el magunkat egy-egy merész döntésre, hiszen elkényeztet minket a bőséggel rendelkezésünkre álló idő, de ez most kihagyhatatlan lehetőségnek tűnt, a tétovázás következményei pedig túlságosan veszélyesnek. Így aztán visszautaztam az Avtovo állomásra, és amikor a szerelvény már lassított a peron mellett, sapkámat a szemembe húzva felkiáltottam:

– Tolvaj, fogják meg!

Tolvaj, akit megfoghattak volna, nem volt, de tömegben gyors mozgással könnyedén kompenzálható ez az apró hiányosság. Utastársaimat korra, nemre, testalkatra való tekintet nélkül félrekönyökölve nyomultam előre, majd amikor a vonat megállt, és minden szem rám szegeződött, fölemeltem a fejemet, és elüvöltöttem magam:

– Fegyver van nála! – Nyomatékul előrántottam a saját pisztolyomat, és beleeresztettem egy golyót a kocsi falába. Az ajtók kinyíltak, és kezdetét vette a fejvesztett menekülés.

A taktikámnak voltak bizonyos hátrányai, nem utolsósorban az, hogy az ajtón egymást taposva kiözönlő utasok egyértelműen jelezték, hol vagyok. Ezt azonban bizonyos fokig ellensúlyozta a peronon eluralkodó káosz, no meg a nyájszellem, hiszen a pillanatok alatt kiürülő kocsi láttán, a „Fegyver van nála!” kiáltások hallatán a többi utas is gyorsan meghozta a maga nem feltétlenül bölcs döntését. Szeretném hinni, hogy a magam módján én is hozzájárultam a zűrzavar fokozásához, amikor leszegett fejjel, botladozva belevetettem magam az emberáradatba, és időnként elkiáltottam magam, hogy „Istenem, segíts!” vagy valami ehhez hasonlót. Az utastársaim lökdöstek, taszigáltak, belém botlottak, és ugyanolyan tapintatlanul söpörtek félre, ahogy én tönkretettem a napjukat, én pedig sodródtam az árral a falhoz lapuló, zavart képet vágó professzor felé, akiből csak egy meglepett, kurta nyöszörgés szakadt ki, amikor karon ragadtam, és magam után húztam.

Minden metróállomáson vannak szűkebb helyek, ahol elakad a tömeg, hiába futna mindenki lélekszakadva. A szorosan egymáshoz préselődött, sorba rendeződött, kijárat felé tolongó emberek között odafurakodtam Gulakovhoz, a hasához nyomtam a pisztolyomat, és azt sziszegtem a fülébe:

– Tudom, hogy itt vannak! Mondja meg, hol találom Karpenkót!

– Ne haragudjon! – nyöszörögte. – Ne haragudjon!

– Karpenko!

– Pietrok-112! Pietrok-112-ben van!

Elengedtem a karját, és sodródtam tovább az árral. Nem láttam értelmét, hogy bármit is mondjak még. A peronon álló három ügynök a tömegben jött-ment, és a leszegett fejű emberek sapkáját följebb rángatva üvöltöttek rá egyenként az ingázókra, hogy álljanak meg és őrizzék meg a nyugalmukat. Láttam, hogy a nő pisztollyal a kezében, a babakocsit sorsára hagyva utasítja a népet, hogy ne mozduljanak és mutassák be az irataikat. A kinti világba vezető lépcső tetejéről további emelt hangok harsantak. Rendőrök voltak, ki egyenruhában, ki civilben. A felfelé igyekvő sokaság súlyával szembeszegülve özönlöttek le a lépcsőn. De bármilyen jó volt a biztonsági szolgálatuk, a metró üzemeltetőihez még nem jutott el az üzenet. A sínen zörgő-kattogó kerekek zaja ütötte meg a fülemet. Amikor a közelembe ért az első ügynök, egy szőrmebéléses kabátot viselő, hosszúkás arcú férfi, szembefordultam a pánikba esett tömeggel és panaszos hangon így kiáltottam:

– Fegyver van nála! Jaj, Istenem! – majd teljes erőből orrba vágtam a fickót, megragadtam a kezében lévő pisztolyt, és csuklóját jó erősen megcsavarva a plafon felé rántottam a karját. Dörrenést hallottam és éreztem is, hogy megcsíp a kezemben elmozduló fém, majd valaki felsikított mellettem. Egy nő fogta a lábát. Kicsavartam az ügynök kezéből a pisztolyt és bevittem egy rúgást a lába közé. Nem túl elegánsan a földre rogyott, én pedig, miközben a tömeg virágként kinyílt körülöttünk, a zsebembe csúsztattam a fegyvert, és futólépésben elindultam a beérkező szerelvény éppen nyíló ajtaja felé.

Először voltam szökevény Oroszországban.

Eleinte felvillanyozó érzés volt, de aztán beesteledett, és a csizmán is áthatoló, nyirkos hideg emlékeztetett rá, hogy a felvillanyozottság mit sem ér, ha nem párosul megbízhatóan higiénikus körülményekkel és jó meleg ággyal. A Kosztya Prekovszkij névre kiállított papírjaim immár nagyobb hátrányt jelentettek, mint ha semmilyen papírom nem lett volna, hiszen az utóbbi esetben legalább lassabban őrölnek a bürokrácia malmai, míg a Prekovszkij név azonnali, garantált bebörtönzést vagy halált jelentett. Bedobtam hát az irataimat a csatorna lassan csordogáló, fekete vizébe, majd vettem magamnak új kabátot meg sapkát, és egy orvosi rendelő diszkrét fényei alatt meghúzódó antikváriumban átlapoztam a Szovjetunió atlaszát. Pietrok-112-t kerestem, de hiába. Megfordult a fejemben, hogy visszamegyek a Kronosz Klubba, de a vendégszerető fogadtatás után, úgy éreztem, nem vallana civilizált modorra, ha terhére lennék Olgának meg a többi magunkfajtának, meg aztán abban sem voltam egészen biztos, hogy kizárólag a professzor Karpenko utáni kutakodásának köszönhetem, hogy az Avtovo metróállomásra kivonultak a biztonsági erők. Megtaláltam viszont az atlaszban Pietrok-111-et és Pietrok-113-at. Két aprócska pötty volt a nagy semmi közepén, az ország északi részén. Miután beláttam, hogy ez sem valószínűtlenebb kiindulópont, mint bármi más, megvártam, míg az utolsó villamos is elcsöndesedik, majd elindultam a Finn pályaudvarra, hogy magamhoz vegyem a menekülőpapírjaimat. Két úti okmányt rejtettem el a sínek melletti, üresen álló váltóházban, ahol egykor valaki, remélhetőleg szőrmesapkában, váltók állítgatásával töltötte napjait, most viszont már csak az egerek menekültek oda a farkasordító hideg elől. Az egyik dokumentum szerint Mihail Kamin voltam, párttag és iparügyi tanácsos, ami elég magas pozíció ahhoz, hogy tiszteletet váltson ki és megússzam a biztonsági ellenőrzéseket. A másik okmány finn útlevél volt, amelybe már be volt pecsételve egy belépővízum. Ezt ragasztószalaggal és befőttes gumikkal a bokámhoz erősítettem, majd a váltóházban, az alattam, körülöttem – sőt egy különösen kalandvágyó példány esetében egyenesen rajtam – ide-oda surranó egerek motozását hallgatva vészeltem át a fagyos éjszakát. Epedve vártam a napfelkeltét és az északi utazást.

37. fejezet

A Richard Lisle elleni, elég gyatrán sikeredett gyilkossági kísérletemről már ejtettem szót. Úgy öt élettel azelőtt történt, hogy vonatra szálltam Leningrádban, és útnak indultam egy olyan szituáció felé, ahol – ezt már akkor is éreztem – vér fog folyni. Lisle akkor megölte Rosemary Dawsettet is, meg engem is. És éltem a gyanúperrel, bár a halálom természetesen meggátolt a további nyomozásban, hogy miután velem végzett, még számos gyilkosságot követett el, de soha nem tudták elkapni.

A nyolcadik életemben ölt meg, a kilencedikben pedig üldözőbe vettem. Nem az igaza teljes tudatában fellépő bosszúálló ádáz hajszája volt ez, és nem is agyafúrtan, alattomosan cserkésztem be, mint egy kémet, aki már várja a lebukást. Valamivel több mint harminc évem volt arra, hogy átgondoljam a Lisle-hez fűződő viszonyomat, márpedig ennyi idő alatt a gyűlölet kihűl, és átadja helyét a kitervelt gyilkosság által megkívánt tárgyszerű, gyakorlatias észjárásnak.

– Értem az okát, de nem biztos, hogy helyeselni is tudom.

Ezt Akinleye mondta. Valamikor az 1920-as évek közepén született, és abban az életében, amikor a legszebb kort érte meg, látta a World Trade Centerbe csapódó repülőgépeket. „Emlékszem, rettenetesen frusztrált, hogy nem tudhattam meg, mi történt utána” – mesélte. De aztán kifaggatta a Klub fiatalabb, nyolcvanas-kilencvenes években született kálacsakráit, akik szomorkás fejcsóválás kíséretében azt mondták: „Nem maradsz le semmiről.” Akinleye apja nigériai tanár volt, anyja pedig ghánai titkárnő, „pedig valójában ő vezette a kórházat, ahol dolgozott, de mivel az 1920-as években jártunk és nő volt, nem lehetett más, csak titkárnő.” Akinleye-t a magunkfajták zömétől eltérően nem kellett kimenekíteni a gyerekkorából. „A szüleimtől olyan feltétel nélküli szeretetet kaptam, amilyet felnőtt embertől azóta sem láttam” – mondta. Szeretők voltunk, valahányszor keresztezték egymást az útjaink, leszámítva azt az életét, amelyikben tett egy próbát a homoszexualitással („Hogy lássam, az is én vagyok-e?”), meg azt, amelyikben férjhez ment. A magas, vékony szudáni férfi, akivel összekötötte az életét, úgy tudott mindenki más fölé tornyosulni, hogy közben nem volt domináns a jelenléte, továbbá halandó volt és fülig szerelmes.

– Azon gondolkodom, hogy el kéne mondanom neki az igazat – avatott bizalmába egy szép napon Akinleye, mire én meséltem neki Jennyről, akit szerettem, mire ő csettintett a nyelvével, és csak ennyit mondott: – Akkor talán mégsem.

Később úgy hallottam, hogy hosszú, boldog és mindhalálig őszintétlen kapcsolatban éltek.

– Ez az ember, akit meg akarsz ölni, gyilkolt? – kérdezte Akinleye.

– Igen – feleltem határozottan. – Ebben az életemben nem, de az előzőben igen.

– De a saját élő emlékezete szerint gyilkolt?

– Nem – ismertem be. – Amennyire tudom, nem.

1948-ban Kubában ismerkedtünk meg. Ő virágzó, huszonéves lányként élvezte a ki tudja, hányadik életét, ugyanúgy, mint minden addigi életében, amikor ismertem: utazás, vásárolgatás, eszem-iszom, valamint hozzá nem illő férfiakkal folytatott, viharos érzelmekkel terhes viszonyok töltötték ki az idejét. Volt egy jachtja, és a kubaiak csak ámultak-bámultak a mólón lépkedő, makulátlan angolt és perfekt spanyolt beszélő nigériai lány láttán, aki egyenesen a bőrrel kipárnázott, krómborítású, hófehér, cápaszerű bestia felé ballagott, amelyet aztán vidám „Esőt! Esőt!” kiáltással kormányzott a trópusi viharok irányába. Beleegyeztem, hogy eltöltök vele pár éjszakát a nyílt tengeren, miután tisztáztuk, hogy még nincs itt a hurrikánszezon, és nekem dolgom van.

– Miféle dolgod? – vont kérdőre duzzogva.

– Beállok a brit titkosszolgálathoz – kezdtem, majd az ujjaimon számolva soroltam tovább. – Valamint szeretnék találkozni Elvisszel, amíg még él, és meg kell ölnöm egy Richard Lisle nevű embert.

– Miért állsz be kémnek?

– Kíváncsiságból. Érdekel, hogy van-e valami igazságmagva az összeesküvés-elméleteknek, amelyekről öregkoromban folyton olvasok.

Nem sok nő képes rá, hogy rosszallóan igya a rumot, de Akinleye ilyet is tudott.

– Nem értelek, Harry – mondta végül. – Nem értem, mi hajt téged. Hiszen gazdag vagy, a lábad előtt hever az idő, meg az egész világ, erre te olyan dolgokért töröd magad, amelyek számodra tulajdonképpen közömbösek. Hiszen mi van, ha Lisle megölt pár embert? Úgyis meghal, nem? Mindig meghal, és soha nem emlékszik semmire. Miért lenne neked ehhez bármi közöd? A bosszúvágy vezérel?

– Nem. Nem egészen.

– Szóval pár lineáris prostituált miatt fáradozol ennyit? Ugye, nem várod tőlem, hogy el is higgyem?

– De, azt hiszem, várom – feleltem óvatosan. – Attól tartok, nem tehetek mást.

– De hát a prostikat egyre-másra gyilkolásszák! Jelentsd föl Ted Bundyt, nyomozd le Mansont, találd meg a zodiákus gyilkost! Miért pazarolod az idődet egyetlen emberre? Jézusom, Harry, te így képzeled azt, hogy nyomot hagysz magad után?

– Igazából nem hagyhatok nyomot, ugyebár – sóhajtottam fel. – Hiszen a nagy horderejű, közismert eseményeket nem buheráljuk meg. Ted Bundy mindig is gyilkolni fog, a zodiákus mindig is rettegésben fogja tartani Kaliforniát. Ezek a dolgok megtörténtek, és a Kronosz Klub hitvallása szerint újra meg kell történniük.

– Akkor ebbe minek mászol bele? Az ég szerelmére, dőlj hátra és lazíts!

A nyakamat nyújtogatva vizsgálgattam az égen kigyúló csillagokat.

– Az ember alig több mint húsz év múlva a Holdra lép. Vietnamban százezrek vesznek oda minden észszerű ok nélkül, disszidenseket lőnek agyon, embereket kínoznak, nők zokognak, gyerekek halnak meg. Mi pedig mindezekről tudunk, és… és nem csinálunk semmit. Nem azt mondom, hogy változtassuk meg a világot, csak azt mondom, hogy meg tudjuk tenni. Mi lesz a jövővel, ha ezek a dolgok nem történnek? De azért muszáj tennünk… valamit.

Akinleye erre csak csettintett a nyelvével.

És én azon a békés estén furcsamód bosszantónak találtam ezt a szórakozottság szülte, apró hangeffektust. Elfordítottam a fejem, és ismét nyújtogatni kezdtem a nyakamat, hogy még jobban lássam az égboltot, hogy ki tudjam venni a különböző konstellációkat. Az igazat megvallva a saját fülemben is üresen csengtek a szép szavak, amelyekkel hitet tettem amellett, hogy vegyünk részt a minket körülvevő világ életében, de személy szerint hogy is képzeltem ezt a részvételt? Úgy, hogy meggyilkolok egy embert, aki eddigi élete során nem követett el gyilkosságot.

– A lineárisoknak csak egy életük van – mondta végül Akinleye –, és ők nem veszik a fáradságot arra, hogy bármit is megváltoztassanak. Egyszerűen nem kényelmes. Néhányan azért belevágnak. Ezek vagy „nagy” emberek, vagy olyanok, akiket annyira ver az élet, hogy nincs más választásuk, mint visszaütni, és megváltoztatni a világot. De azt tudnod kell, Harry, hogy a „nagy” emberek leginkább közösnek nevezhető vonása az, hogy szinte mindig egyedül vannak.

– Rendben – mondtam. – Nem vagyok nagy ember.

– Nem bizony – felelte Akinleye. – Így aztán, azt hiszem, egyszerűen csak gyilkos vagy.

Utána egyedül sétáltam a fekete sziklákat és a fehér homokot nyaldosó tenger partján, Akinleye pedig elvitorlázott a soron következő parti, a soron következő ital, a soron következő kaland felé.

– Engem már csak egyvalami tud meglepni – mondta előtte. – Az, hogy mi mindent bevallanak az emberek, ha berúgnak.

Kis híján felsóhajtottam. Engem már rég nem tudtak meghökkenteni az emberek legféltettebb titkai.

Egyvalamit biztosan tudtam: Richard Lisle ölni fog.

Megvárjam, míg megtörténik?

Londonba utaztam. Rosemary Dawsett a Battersea negyedben dolgozott, így aztán újra Battersea-be vezetett az utam, a füstben úszó utcákkal szegélyezett, füstben úszó törzshelyeimre. A titkosszolgálatnál a kiképzés és a szellemi erőpróba is legalább annyira vonzott, mint az, hogy megismerhessem a sztorijaikat. Most hasznát vettem az ott elsajátított készségeknek: megtanultam beleszürkülni a környezetembe. A szoba sarkában meghúzódó, jelentéktelen senkiként figyeltem, ahogy Rosemary az olajszállító tankhajóba csapódó torpedó finomságával fölszedi a kuncsaftjait, és furcsamód összeszorult a gyomrom, amikor eszembe jutott, hogy mi volt köztünk korábban. Igen, tudtam, hogy pénz volt köztünk, de ha az ember magányos, az ilyesmi könnyen romantikus színezetet ölthet. Becserkésztem az ifjú Richard Lisle-t, és néztem, ahogy figyel. Még évek választották el az első gyilkosságától, és bár talán kissé kényelmetlenül érezhette magát a társaságában az ember, a felületes szemlélő semmit nem láthatott rajta, ami arra utalt volna, hogy mi lesz belőle. Kis jóindulattal akár szívélyesnek is lehetett mondani. A prostituáltakat, akikkel hált, megbízhatóan kifizette, és rendes, bár kissé fura fiú hírében állt. A kollégái jó ismerősei voltak, de nem a barátai, és amikor betörtem a claphami lakásába, nem találtam halált ábrázoló fekete képeket, kínzóeszközöket, kínzásra utaló jeleket, szerves maradványokat. A legkellemetlenebb a levegőben terjengő marhahúskonzerv- és hagymaszag volt. A rádió a BBC belföldi adására volt állítva, a kevéske magazin és könyv pedig jórészt a vidéki élet örömeit ecsetelte. Könnyen el is tudtam képzelni Lisle-t hatvanas éveiben járó nyugdíjasként, aki praktikus csizmában, vidáman ugrándozó kutyája társaságában rója a kellemes vidéki tájat, majd beugrik a helyi kocsmába, ahol mindenki Rich-nek vagy Dicknek, vagy Dickynek szólítja, és a kocsmáros ügyel rá, hogy rendesen lecsapolja a korsó sörét. Igen, mindez nagyon könnyen megjelent lelki szemeim előtt, majdnem ugyanolyan könnyen, mint a szmogot hasító kése, amely a következő pillanatban a testembe fúródik.

De ezt még nem tette meg.

Lehet, hogy még Richard Lisle is megmenthető?

Egykori diákom, Vincent hangja csengett a fülemben. A cambridge-i dolgozószobámban whiskyztünk.

– A kérdés, amit föl kell tenned magadnak, a következő: ha jót teszel a másik emberrel, és segítesz neki leküzdeni a problémáját, bármi legyen az, mondjuk, köszvény, szóval az a kérdés, hogy a köszvényből való kigyógyulásban nyújtott segítséged értéke meghaladja-e a segítség folytán magadnak okozott kárt, a kimerültséget, a mélységes viszolygást? Tudom, hogy ez nem valami nemes gondolat, Harry, de az sem szép, ha mások kedvéért kárt teszel magadban, hiszen akkor téged helyre kell hozni, és károsulnak mások is, akik neked segíteni próbálnak, és így tovább, és így tovább, és igazság szerint mindenki még rosszabb állapotba kerül, mint amilyenben az elején volt. – Kis szünet következett, amíg Vincent átgondolta a saját világszemléletét, majd hozzátette: – Egyébként te tényleg segítenél valakinek kigyógyulni a köszvényből?

Két hét múlva követtem Richard Lisle-t Rosemary Dawsett otthonáig. Egy órát maradt, és utána valamivel kevésbé ápoltan, viszont igencsak elégedetten bukkant elő. Rosemary az ajtóban állva rámosolygott a férfira, akit lassanként elnyelt a sötétség, én pedig másnap vettem egy pisztolyt.

38. fejezet

Addig még soha nem öltem embert hidegvérrel.

De azon az 1948-as téli estén, amikor már az ablak belső oldalán koptatta fogait a jég, és én Richard Lisle lakásában üldögélve vártam, hogy kiszemelt áldozatom hazatérjen, tudtam, hogy egyértelműen képes leszek meghúzni a ravaszt. Így aztán nem azon idegeskedtem, hogy meg tudom-e tenni, amire készülök, inkább azon, hogy mennyire vagyok ebben biztos. Mert az efféle tudatállapot nem áll messze egy vérbeli szociopatáétól, tűnődtem. Lehet, hogy helyénvalóbb lenne, ha jajveszékelnék, zokognék, az ajkamat harapdálnám vagy esetleg ideges arcrángás lenne úrrá rajtam? Szívből reméltem, hogy ha a tudatomban nem is, legalább a testemben lesz annyi jóérzés, hogy produkál némi pszichoszomatikus zavart, a tettem miatti bűntudat valamiféle tudattalan manifesztációját. A várakozás néma csöndben, sötétben vánszorgó, végtelen hosszú óráit azzal töltöttem, hogy vádoltam magam az önvád hiánya miatt. Meglehetősen önmarcangoló jellegű időtöltés ez, de amikor nyilvánvalóvá vált számomra a saját gondolati folyamataim logikai abszurditása, még akkor is bosszantott, hogy a lelkifurdalásom eme soványka megnyilvánulása is ennyire intellektuális természetű. Ha éjszakánként telezokogom a párnámat, azt sokkal többre értékeltem volna morális elkorcsosulásom efféle hűvös, higgadt elemzésénél.

Este 9 óra 12 perckor törtem be Richard Lisle lakásába.

De ő csak éjjel 1 óra 17 perckor ért haza.

Ez nem volt különösebben szokatlan, de a behatolásra a kilenc óra volt az optimális időpont, hiszen ilyenkor a szomszédok már nem jöttek-mentek, de még fölösleges zavart sem okozott a jövetelem. Villanyt nem gyújtottam, hogy elejét vegyem a kérdezősködésnek. Bementem a nappaliba, amely hálószobaként is szolgált, és a konyhától is csak egy alacsony pult választotta el. Helyet foglaltam az egyik fotelben, ölembe fektettem a pisztolyomat és szép csöndben várakoztam.

A betoppanó Lisle spicces volt, de nem részeg.

A fekete bőrkesztyűm meg a kis hangtompítós pisztolyom láttán egyből kijózanodott valamelyest. A racionalitás – ha nem is a világító intellektus – felül tud kerekedni az alkoholmámoron, ha az ember élete forog kockán.

Azonnal le kellett volna lőnöm, de amikor megláttam a mutatóujjára húzott karikán fityegő kulcscsomóját, a zöld gyapjúpulóverére húzott barna gyapjúmellényét, meg a szmogtól szürkére mázolt arcát, én is kővé dermedtem, akárcsak ő. Szólni nem szándékoztam hozzá – hiszen mit mondhattam volna? –, ő viszont, miközben a ravaszra helyeztem az ujjamat, sietve elhadarta, hogy:

– Túl sok mindent nem talál itt nálam, de amim van, az a magáé!

Némi habozás után rászegeztem a fegyvert.

– Ezt nem kéne megtennie – mondta elhaló, suttogó hangon. Az igazat megvallva eléggé semmitmondóan, üresen kongtak a szavai, hiszen én már tisztáztam magammal, hogy pontosan ezt akarom tenni, és ha nem akarnám, akkor is ezt kellene tennem. – Kérem, ne tegye! – könyörgött térdre hullva Lisle, és arcán patakzott a könny. – Nem tettem semmi rosszat!

Ezen elgondolkodtam.

Aztán meghúztam a ravaszt.

39. fejezet

Szeretem az orosz vonatokat.

Nem azért, mert kényelmesek, mert arról szó sincs, és nem is a gyorsaságukért, mert ilyesmiről sem nagyon beszélhetünk, különösen ha az ország méreteihez viszonyítjuk a vonatok sebességét. Sőt, azt sem mondhatnám, hogy az ablakon át elém táruló látvány miatt szeretem az orosz vonatokat, hiszen a táj óhatatlanul ismétli önmagát, mivel az anyatermészet úgy rendelkezett, hogy csodás remekművei egy ilyen hatalmas, és jobbára megművelt területen csak egy bizonyos gyakorisággal követhetik egymást.

Mégis szeretem az orosz vonatokat, legalábbis azokat, amelyeken 1956 kora tavaszán, sok-sok évvel Richard Lisle hidegvérű lepuffantása után utaztam. Azért szeretem őket, mert az átélt nehézségek egységbe forrasztják az utasokat. Gyanítom persze, hogy ez a tapasztalatom igencsak relatív, hiszen ha egy hosszú, fázós, kényelmetlen és gyötrelmesen unalmas utazás során akár csak egyetlenegy nehéz természetű, veszélyes vagy őrült utastárssal is összehoz minket a sors, akkor logikusnak tűnik, hogy az egész kocsi közönsége csöndben unatkozik, elsősorban önvédelemből. Kedves, vidám útitársakkal viszont sokkal gyorsabban múlik az idő.

Márpedig az én útitársaim, akikkel új irataim fedezékében útnak indultam Leningrádból északkelet felé, igencsak víg kedélyűek voltak.

– Én a szarból jövök – magyarázta a tizenhét éves Pjotr, akit roppantmód fölvillanyozott, hogy napi tizenegy órát dolgozhat majd egy öntödében. – Szarok az emberek, szar a föld is, és még a szartól sem lesz kevésbé szar. De ahova most megyek, ott leszek valaki, ott csinálni fogok valamit, és megismerkedek majd egy lánnyal, aki velem akar élni, és lesznek gyerekeink, és nekik már nem lesz dolguk azzal a szarral, ahonnan én jövök.

– Pjotr nagyon lelkes – magyarázta a fiúnál csöndesebb, tizenkilenc esztendős Viktorija, aki már nagyon várta, hogy agrárpolitikát tanulhasson. – A szüleim nagyon büszkék lesznek rám – mondta. – Az anyám még írni-olvasni sem tud!

Ekkor megzörrent a kis fadobozka, jelezve, hogy színre lépett Tánya dominókészlete, és a párás kis ablakoktól eltávolodva, fejünket a kupé nyirkos belső terében összedugva rakosgatni kezdtük a dominókockákat. Mind a stratégiai tervezés komolysága, mind az átélt érzelmek hőfoka a hosszú hadjáratot forraló Napóleont idézte. Nincsenek illúzióim az útitársaimmal kapcsolatban: tudom, hogy a lelkesedésüket, a reményeiket a szeleburdi naivitás táplálta, a külvilágra vonatkozó tudatlanságuk pedig már-már félelmetes volt. Szinte láttam magam előtt Viktoriját ötven év múlva, amikor a régi szép kommunista időket siratja, nagyjából úgy, ahogy Olga a cárt. Pjotr pedig, amikor provokatív kérdéseket tettem föl neki, ököllel a combjára csapott, és így kiáltott: „Nem azokért a rohadékokért nyertük meg a háborút, akik nem értettek egyet Sztálinnal!” Igaz, hogy a tudatlanság ártatlan? És ha igen, akkor az ártatlansága miatt tolerálnunk kell a másik embert? Ott, a vonaton, miközben párás leheletünk lassanként fölkúszott a falon, és a kocsink minden egyes sínillesztésen akkorát ugrott, mint egy ifjú gazella, be kellett látnom, hogy nincs kielégítő válaszom erre a kérdésre.

Hét óra dominózás után még az én vidám útitársaim is elcsöndesedtek és ültő helyükben, egymás vállára, nyakára dőlve bóbiskoltak. Én egy cipész meg egy hazafelé tartó, leszerelt katona közt szorongva fontolgattam a következő lépésemet. Pietrok-112-t kerestem, és valószínűnek tűnt, hogy aki meg akarja akadályozni, hogy megtaláljam – bárki is legyen az –, nem fogja tudni megjósolni, mikor hova megyek. Az észrevétlen bejutás ezzel együtt könnyen problémát okozhat, még az új papírjaimmal is. Ez esetben észszerű lenne, ha visszavonulnék, és máskor próbálkoznék.

Ez azért volt aggályos, mert ugyan melyik nap lenne alkalmasabb az akcióra, és mi van, ha a nyom, amelyet követtem, kihűl, mire dolgom végeztével visszatérek? Meddig altathatom ezt az ügyet, és vajon ennyiben hagyhatom-e? Hiszen szökevény vagyok, akire vadásznak, ráadásul idegen vagyok egy idegen országban, és több mint száz éve nem voltam egyik sem. A szorult helyzetem miatti rossz közérzetemet egyértelműen jelezte a korgó gyomrom meg a szüntelenül ide-oda forgó nyakamba nyilalló fájdalom. Ugyanakkor voltak irataim, fegyverem, pénzem, és a kalandos út felvillanyozó izgalma adrenalint pumpált az ereimbe. Elhatároztam, hogy rendületlenül megyek tovább a választott úton, és bár tudtam, hogy ez racionálisan vajmi kevéssé igazolható, úgy döntöttem, hogy ezzel nem törődöm.

A vasútvonal végén őrök vártak. Helybeli fiúk, akiknek letelefonáltak fentről. Az átlagéletkoruk huszonhárom év volt, az átlagos rendfokozatuk közlegény. Fölöttébb valószínűnek tűnt, hogy csak személyleírást kaptak rólam, fényképet nem. Kiemeltem egyik útitársam nyitott táskájából egy majdnem üres üveget, és egy korty vodkával öblögettem egy kicsit, majd a nyakamra meg a kezemre is kentem pár cseppet az italból, mintha parfüm lenne. Ezután könnyesre dörzsöltem a szememet, és beálltam a leszállni készülő utasok sorába. A lenyugvóban lévő napból már csak egy kis fénygömb látszott a szürke horizonton, olyan tompán, hogy nyugodtan bele lehetett nézni. A peront borító vékony, fekete sárrétegnek az árnyékos helyeken ropogós hókérge volt, ott viszont, ahova eljutott az egyre gyérülő fény, lucskos volt és tocsogós.

– Neve?

– Mihail Kamin – feleltem akadozva, és fújtatva rájuk leheltem. – Itt van már az unokatestvérem?

A fiú áttanulmányozta a papírjaimat, amelyekkel minden rendben volt, majd az arcomat fürkészte, és azzal már nem volt ilyen elégedett.

– Vegye le a sapkáját!

Levettem a sapkámat. Az alkoholos bódultságot könnyű túljátszani. Én személy szerint annak a megoldásnak vagyok híve, hogy csak olyan jellemvonást vagy pillanatnyi lelkiállapotot hangsúlyozzunk ki erősen, ami egyébként is látszana rajtunk, jelen esetben az alázatos engedelmességet. Sapkám füleit ujjaim közt csavargatva, ajkamat harapdálva, nyakamat begörbítve sandítottam a katonára a barázdált szemöldököm alól, és görnyedten álltam, mint egy gázlómadár.

– Mi az utazása célja?

– Az unokatestvérem – motyogtam. – Haldoklik a rohadék.

– Ki az unokatestvére?

– Nyikolaj. Jó nagy háza van. Csinálhatnának vele valamit, mert emberemlékezet óta abban a nagy házban lakik, de ha megkérdeztem, hogy lakhatok-e nála egy ideig, mindig azt mondta, hogy nem.

Megajándékoztam a fiút egy újabb illatos légfuvallattal, és láttam, hogy megrándul az arcizma. Visszaadta a papírjaimat, és viszolyogva elfintorította az orrát.

– Menjen innen! – mordult rám. – Józanodjon ki!

– Köszönöm, elvtárs, köszönöm! – hálálkodtam éneklő hangon, és miközben elkotródtam, még hajlongtam egy darabig, mint a mandzsu császár színe elől elbocsátott mandarin. Aztán csúszkálva, botladozva elindultam a latyakos utcán. Nadrágomra lépten-nyomon fekete sárfoltok fröccsentek.

A város, ha nevezhetjük annak, Ploszkije Prudi névre hallgatott, és az egyik csöndes, mozdulatlan utcáján végighaladva félig-meddig azt vártam, mindjárt kiderül, hogy a lassanként sárba süppedő fakalyibáknak, amolyan szovjet cowboyfilm díszleteként, csak az utcafronti fala van meg, amely mögül bármely pillanatban előronthat egy vadul üvöltő kozák, akit felbőszült parasztlányka üldöz „Az Isten verjen meg! Az Isten küldjön pokolra!” kiáltások kíséretében. Úgy tűnt, leginkább csak amolyan vasúti átszállóhely a település, amely a máshová tartó emberek kiszolgálása céljából épült. Az utakat csak az jelezte, hogy ott volt a legjobban letaposva a sár, az egyetlen bolt verandáján tábla hirdette, hogy TOJÁS NINCS!, az ajtóban álló, mankójára támaszkodó öreg veterán, a jó cowboyfilmek kötelező kelléke pedig egyre ugyanazt a két sort dünnyögte monoton hangon a rég elfeledett dalból, mint a kiakadt lemez. Ezzel együtt Ploszkije Prudi a maga szerény módján a civilizáció és az azon túli vidék, a végtelenbe nyúló, felszántott fekete sár és a kókadozó fák közti kapuként szolgált. Az egyetlen említésre méltó építmény a sín melletti hatalmas téglaépület volt, amely körül szinte forrt a levegő, és a kéményei fekete füstöt okádtak az égre. A téglaégető kemence az északabbra található újabb telepekhez szolgáltatott építőanyagot. A telepek olyan szépen csengő neveket kaptak, mint Insztyitut-75, azaz 75-ös intézet vagy Kommuna-32, ahova családostul költözhettek be az ott dolgozók. Némi kenőpénz ellenében fölszállhattam a téglaégető teherautójának platójára, és elindultunk északi irányba, Pietrok-111 felé. Három órát üldögéltem vaksötétben, de legalább jó melegben a még csak félig-meddig kihűlt téglák között, amelyek megállíthatatlanul csúszkáltak, ugrándoztak ide-oda, ahogy a teherautó zötyögve rótta az egyetlen, nyílegyenesen észak felé haladó utat. Miután átvészeltem a téglacsuszamlást és viszonylagos biztonságban érezhettem magam az összevissza egymásra hányt építőkövek között, már-már szunyókálni is tudtam a jó meleg burokban, míg végül a teherautó rázkódva-zötyögve megállt, és a sofőr, miközben lehajtotta a plató hátsó lapját, kedélyesen odakiáltott nekem:

– Pietrok-111! Remélem, kellemesen utazott!

Kótyagos fejjel kászálódtam le a kocsiról, a téglaégető és segédje pedig fölmászott a platóra, és vígan cseverészve rendetlen kupacba hajigálták a téglákat az út szélén, mint az újságkihordó fiú, aki csak úgy hanyagul odaveti a napilapot a bunkó szomszéd ajtaja elé. Pislogtam néhányat, amíg megszokta a szemem a település fényeit. Tömbházakat láttam, meg egy vegyesboltot, meg a mindezek fölé tornyosuló olajfinomítót. A koromfekete éjszakában az égő gáz magasra csapó lángjai jelentették az egyetlen színfoltot. A csillagok mintha a felhőtlen égboltra fagyott vízcseppek lettek volna. Megkerestem a Sarkcsillagot, észak felé fordultam, és azt kérdeztem útitársaimtól:

– Milyen messze van innen Pietrok-112?

Elnevették magukat.

– Kocsival még két óra, de nem kéne odamennie, elvtárs! Nincs ott senki, csak katonák meg tudósok.

Sűrű hálálkodás közepette búcsút vettem tőlük, és elindultam arrafelé, ahol – mondjuk így – a város eleven, lüktető szívét sejtettem.

Nem tűnt bölcs gondolatnak, hogy megszálljak valahol, hiszen nem volt okom azt hinni, hogy a hatóságok még nem vettek üldözőbe. Ahhoz viszont túl hideg volt, hogy a szabad ég alatt aludjak. A nappal felolvadt tócsák helyét alattomos, síkos fekete jég vette át. A kivilágítatlan utcákon a házfalak, a finomító tűzcsóvái meg a csillagok hideg, ezüstös fénye segített tájékozódni. Nagy sokára belebotlottam a kocsmába, amely semmilyen módon nem hirdette magát, és nem igazán hívogatta az idegeneket, de eltéveszthetetlenül az a fajta hely volt, amely előbb-utóbb kibújik a földből minden olyan településen, ahol nincs mivel elütni az időt. Lehet, hogy egykor magánház volt, aztán egyszerűen elfelejtették becsukni az ajtót az idegenek előtt és átalakult kis, meleg zuggá, ahol a férfiak szép csöndben körbeülhetik a helyiség közepén álló kályhát, és nyugodtan összpontosíthatnak a roppant komoly feladatra: hogy a sárga földig igyák magukat a zugfőzdében előállított szesszel. Fölbukkanásom kiváltott egy-két fürkész tekintetet, de kommentárt senki sem fűzött hozzá. Odasomfordáltam a kályha mellé, és leszurkoltam pár rubelt a műintézményt vezető kétfogú nőnek egy pohár alkoholért, amely valamivel jobb volt a fagyállónál, meg egy tálka rizses babért.

– Az unokatestvéremhez megyek látogatóba – magyaráztam. – Haldoklik. Ismer valakit, aki el tudna vinni Pietrok-112-be?

– Holnap, holnap – motyogta a vén szipirtyó, és úgy tűnt, ennél több szót erre kár is vesztegetni.

40. fejezet

Akaratom ellenére elaludtam, és amikor fölráztak, kezem egyből a zsebembe vándorolt, hogy megvan-e a pisztolyom. Fegyveres őröket, katonákat, megtorlást vizionáltam, de csak egy élénk tekintetű, szinte tökéletesen kerek arcú, a lelkesedéstől fülig érő szájú férfi tornyosult fölém.

– Maga akar Pietrok-112-be menni, elvtárs? Elviszem!

Az összeg, amit kért, horribilis volt, a szállítóeszköze pedig egy Wehrmachttól zsákmányolt parancsnoki kocsi. Engem nem lehet akármivel meglepni, de ezt a járgányt döbbenten bámultam. Az ajtók és a lökhárító környékén narancssárgás színben játszott a ráncosra rozsdált fém, a felszakadt üléshuzatot, amely alól lépten-nyomon kikandikáltak a rugók meg a tömőanyag, régi pokrócok maradványaival kárpitozták újra, de a kocsi elején és oldalán még tisztán látszott a náci embléma. Tátva maradt a szám, a büszkeségtől sugárzó fiatalember pedig így kiáltott:

– Az apám úgy nyírt ki két ezredest meg egy őrnagyot, hogy sehol sem pattogzott le a festék! – És az autó mellett állva el is játszotta a nagyszabású hőstettet: – Bumm, bumm, bumm! Három tompa orrú lövedék, ennyi kellett hozzá. Három lövés, három hulla. Apámat Lengyelországban kilőtte egy tank, de a kocsit ránk hagyta. Eljön velem egy körre?

El tudtam volna képzelni ennél kevésbé feltűnő járművet is, de működőképes volt, és oda ment, ahova el kellett jutnom.

– Köszönöm – motyogtam. – Újszerű élmény lesz.

A Pietrok-112-be vezető úton szótlanul összehúztam magam, hogy ne tépázzon annyira a szél, és azon törtem a fejem, hogyan tovább. Eddig eljutottam, de inkább a puszta kíváncsiság hajtott előre, mintsem a célba érésem utánra kidolgozott terv. Világos volt, hogy a hatósági szerveket már riasztották, a feltűnés nélküli bejutáshoz pedig nem volt megfelelő felszerelésem, és mivel gyanítottam, hogy a szerencsetartalékaimat is kimerítettem már, abban sem bíztam, hogy csellel kijátszhatom az őrök éberségét. Ezért egyre inkább az volt a kérdés, hogy kész vagyok-e meghalni azért, hogy megtudjam, amit meg akarok tudni. A körülmények ismeretében valószínűnek tűnt, hogy valamilyen formában utolér a halál, és én sokkal szívesebben választottam volna a gyors, könnyű halált, mint a Lubjankán rám zúdított, véget nem érő kérdésözönt. Megbocsáthatatlan időpocsékolásnak tűnt, hogy ilyen fiatal koromban érjen utol a határtalan unalmat hozó elmúlás, így szentül eltökéltem, hogy nem halok meg, amíg be nem gyűjtöm a lehető legtöbb információt Vitalij Karpenkóról és Pietrok-112-ről. Öngyilkos küldetés lenne tehát, amire vállalkoztam? Készen álltam rá, hogy végigcsinálom, ha úgy látom, hogy a megszerzett tudás többet nyom a latban, mint a halállal járó unalom. Átgondoltam a helyzetemet, és világossá vált előttem, hogy érzelmileg már el vagyok kötelezve, még akkor is, ha a döntésem racionálisan gyenge lábakon áll. Egy kalandba vágok bele, veszélyes, meggondolatlan, ostoba kalandba, márpedig ilyesmiben nagyon ritkán volt részem az idők során.

Ha Pietrok-111-et koszfészeknek neveztem, akkor Pietrok-112 a hozzá tartozó szeméttelep lehetett. A drótkerítés alacsony, ablaktalan, névtelen, lélektelen barakkokat és négyszögletű betonplaccokat fogott közre. Az út egyenesen egy kapuhoz vezetett, amelyen tábla hirdette, hogy PIETROK-112 – IGAZOLVÁNY FELMUTATÁSA KÖTELEZŐ! A kapu melletti kis fehér bódéban két egyenruhás őr hallgatta fázósan összehúzódva a rádiót. A motorzaj hallatán az egyik kiszaladt és ránk kiáltott, hogy álljunk meg. A jelek szerint megismerte a sofőrömet, mert barátságosan megveregette a vállát, de amikor átjött az én oldalamra, megkeményedtek a vonásai. Az ujjai erősebben markolták a vállára vetett puska szíját, és nem csupán rutinból dörrent rám vészjóslóan, hogy:

– Elvtárs! Az iratait!

Elhatároztam, hogy ha már úgyis öngyilkos küldetésre készülök, megpróbálkozom a magabiztos, lehengerlő fellépéssel. Kiszálltam a kocsiból, peckes léptekkel odamasíroztam az őr elé, és így feleltem:

– Százados elvtársat akart mondani, és maga kicsoda?

Erre haptákba vágta magát, és szemmel láthatóan ugyanúgy meg volt lepve, mint én azon, hogy a kiképzés során belésulykolt reakció ennyire ösztönössé vált. Az igazán eredményes megfélemlítés trükkje nem a hangerőben vagy az obszcén szavakban rejlik. Azt kell szép csöndben érzékeltetni a hallgatósággal, hogy vannak embereink, akik majd ordibálnak helyettünk, ha arra kerül a sor.

– Hol a parancsnoka? – folytattam. – Vár engem.

– Igenis, százados elvtárs! – harsogta az őr. – De akkor is látnom kell az iratait, százados elvtárs.

– Mihail Kamin vagyok a belbiztonsági szolgálattól.

– Látnom kell az ira…

– Nem, nem kell látnia – feleltem halkan. – Magának a gabonát szállító parasztok papírjait kell látnia, meg a múlt heti postát hozó komisszárokét, meg a kis tisztecskék papírjait, akik az este felöntöttek a garatra. Azoknak a papírjait kell látnia, akiknek a komoly dolgokhoz, a magasabb szempontokhoz semmi közük. Nem kell viszont látnia, fiam – nyomtam meg a szót, hátha a paranoiára épülő szovjet rendszerben is kiváltja ugyanazt a hatást, mint amikor a cockney gengszterek mondják valakinek, hogy „my son” –, egy olyan ember papírjait, aki nincs is itt. Mert én most kurvára nem vagyok itt. Ha ugyanis itt lennék, akkor maga most kurva nagy szarban lenne, érti?

A fiú szinte remegett. Látszott, hogy ádáz harcot vív lelkében a két egymással ellentétbe került félelemforrás: egyrészt a jól ismert büntetéstől rettegett, amellyel a felettesei sújthatják a kötelességmulasztás miatt, másrészt az ismeretlentől, amit a velem szembeni engedetlenség vonhat maga után. Gondoltam, elmozdítom a megfelelő irányba.

– Örülök, hogy ilyen derekasan teszi a dolgát, fiam – mondtam, és le kellett küzdenem a késztetést, hogy vasmarokkal vállon ragadjam –, de a maga dolga most, ha megbocsát, a magasabb szempontokhoz képest annyira jelentéktelen, annyira lent van a porban, hogy nem is látszik. Úgyhogy mi lenne, ha szépen odakísérne a parancsnokához, ahogy jó katonához illik, hogy ne fagyjon le a tököm ennek az elbaszott, isten háta mögötti kócerájnak a kapujában, miközben odafönt kiborul a bili? Na, mit szól ehhez, jóember?

A „jóember” megszólítást a bizonytalan társadalmi státuszú, vörös képű földbirtokosok leereszkedő modorában adtam elő, bár a hatásában ugyanúgy nem lehettem biztos, mint a „fiam” esetében. De van, amikor a probléma nyers erővel oldható meg a legjobban, és különösen igaz ez akkor, ha a problémát okozó személyt születésétől fogva arra idomították, hogy tisztelje az államot irányító agresszorokat. A kapuőr nyilván tudta, hogy biztonsági riasztás van érvényben, ezt a hangja mindennél ékesebben bizonyította, és úgy gondolhatta, hogy ennek fényében talán nem is olyan meglepő, ha fölbukkan valaki a belbiztonsági szolgálattól, és beszélni akar a parancsnokával. Hiszen egy külföldi ügynök biztosan nem kérne tőle ilyet… Szóval azt gondolhatta, hogy talán nem is olyan hihetetlen, amit előadtam. De az is lehet, hogy a gondolkodás meghaladta a képességeit.

– Kérem, jöjjön velem, százados elvtárs!

És még tisztelgett is nekem, mielőtt bevezetett az elzárt területre.

41. fejezet

Egyszer dolgoztam egy darabig egy izraeli telepen, amely valamelyest emlékeztetett Pietrok-112-re. Akkor éppen az intenzív lelkiség fázisán mentem keresztül, miután jó százhúsz évet a bor, a nők és a dal örömeinek szenteltem. A sors iróniájaként éppen Akinleye, a kellemes időtöltés királynője inspirált arra, hogy az Ígéret Földjére költözzek, ahol – legalábbis én így okoskodtam – a kemény mezőgazdasági munka révén újra fölfedezhetem az emberi természet tisztább oldalát. Akinleye, aki kigúnyolt, amiért meg akartam ölni Richard Lisle-t, akkor éppen Hongkongban élt. 1971-et írtunk. Ötvenkét éves voltam, és éppen azon járt az eszem, hogy vajon tényleg olyan csúnya véget érnek-e a heroinfüggők.

– Hát nem veszed észre, hogy milyen szerencsés vagy? – kérdezte a csillagos ég alatti nyugágyban fekvő Akinleye, kinek nesztelen léptű szolgálója éppen előkészítette a tűket. – Olyasmiket tehetsz meg a testeddel, amit más nem merészelhet. Belehalhatsz a boldogságba és visszajöhetsz, hogy újra belehalj!

– Tiszták ezek? – kérdeztem a kis ezüsttálcán heverő tűket vizsgálgatva.

– Jaj, istenem, Harry, hát mit számít ez? Igen, tiszták. Közvetlenül egy Hong nevű triádtagtól kapom.

– Honnan ismersz te maffiózókat?

Akinleye vállat vont.

– Ők üzemeltetik itt az összes bulizós helyet. Ebben a városban, ha van pénzed és szeretsz mulatni, találkozol bizonyosfajta emberekkel, érted? Na, gyere! – Azzal fölkelt a nyugágyból és a saját jó természetén vihorászva fölgyűrte az ingem ujját. Ahogy öregszem, egyre kékebbek az erek a karomon, vagy talán a bőröm fehéredik ki, gondoltam. Akinleye, miközben jól meghúzta az érszorítót, kuncogott egy sort a könyökhajlatomban kidudorodó véredényeken. Amikor pedig kezébe vette a sárgás folyadékot tartalmazó injekciós tűt, kétségkívül kiült az arcomra az aggodalom, mert Akinleye ismét elvigyorodott, és játékosan rácsapott a karomra. – Harry! Ugye, nem azt akarod mondani, hogy még soha nem csináltál ilyet?

– Mire kellő mennyiségű pénzem és időm lett – feleltem határozott hangon –, már több emberöltő óta ivódott belém a gondolat, hogy ez nem jó dolog.

– Nem hagyhatod, hogy befolyásoljon, amit a lineárisok mondanak – dorgált meg Akinleye. – Mi nem vagyunk olyanok, mint ők.

Jól bánt a tűvel, alig éreztem, amikor belém szúrta.

Ha jól tudom, az „eufória” szót használják annak leírására, amit ilyenkor érez az ember, de tapasztalataim alapján kijelenthetem, hogy ez abszolút hasznavehetetlen definíció, hiszen az adott helyzetre nem alkalmazható összehasonlításon alapul. Semmihez sem hasonlítható boldogság, ésszel felfoghatatlan mértékű megelégedettség, gyönyörűséges utazás, a tudat testtől való megszabadulása – mindez a maga módján pontosan írja le a folyamatot, de nem jelent semmit, hiszen nincs emlék, amely fölidézhetné az élményt, és nincs pótszer, amely utánozhatná. Ezért az eufória, ha tudjuk is, mi az, üres szó marad, amely vágyódást ébreszt, de amikor az ember megtapasztalja magát a dolgot, jelentését veszti. Kezem-lábam elnehezült, a szám kiszáradt, de nem érdekelt, hiszen a szám nem is az enyém volt. Tudtam, hogy mozdulatlan vagyok, az idő pedig halad, és nem értettem, miért tartott ilyen sokáig, mire felfogtam, hogy ez az idő természetéből fakad, és azt kívántam, hogy bárcsak kéznél lenne egy jegyzetfüzet, amelybe lefirkanthatom ezeket a gondolatokat, ezeket a gyönyörű, mély gondolatokat, amelyek még soha nem jutottak eszembe, és amelyek – ebben biztos voltam – forradalmasítani fogják az emberi faj működési módját. Néztem, ahogy Akinleye belövi magát, majd belövi a szolgálóját is, aki fejét úrnője ölébe hajtva, engedelmes kiscica módjára feküdt mellette, miközben a kábítószer hatni kezdett, és én szerettem volna elmagyarázni nekik, hogy egészen rendkívüli gondolatom támadt a valóság természetére vonatkozóan, hogy a saját szememmel láttam az abszolút hihetetlen igazságot, és bárcsak megértethetném ezt másokkal is!

Az ópiumszármazékok elfojtják a nemi vágyat, de azért tudatában voltam annak, hogy Akinleye megcsókolt. Már nem voltunk ifjú szeretők, de ez nem számított, hiszen a szerelmünket, akárcsak az eufóriát, úgysem lehetett elmagyarázni azoknak, akik nem élték át. Tudatában voltam annak is, hogy a szolgálólány táncra perdült, úgyhogy táncoltunk mi is Akinleye-jel, majd a szolgálólány pörögve-forogva végigtáncolta a fedélzetet. Követtük a hajóorrba, de a lábam olyan nehéz volt, hogy magától nem tudott mozogni, ezért a két karommal vonszoltam végig magam a jacht padlóján, és fejemet már-már a hasamhoz tapasztva, nyakamat nyújtogatva néztem, ahogy Akinleye ajka a szolgálólány nyakára forr és a lány fülébe súgja a világegyetem titkait. Aztán a szolgáló nevetgélt még egy kicsit, majd fölállt a hajó peremén körbefutó korlátra, szélesre tárta a karját, és a gravitációnak engedelmeskedve arccal a vízbe zuhant.

Holttestét két nap múlva vetette partra a víz.

A halottkém öngyilkosságot állapított meg.

A lányt jeltelen sírba temették, családja nem volt, aki gyászolja. Akinleye úgy hagyta el a kikötőt, hogy meg sem mondta nekem a lány nevét. Három órával azután, hogy letakarták a koporsót, útnak indultam Izraelbe, ahol munkára jelentkeztem a forrongó Golan-hegység lábánál fekvő telepen. Nem voltam zsidó és politikailag sem szimpatizáltam Izrael állammal, de egy gazda fölajánlotta, hogy ott maradhatok a nyárra narancsot szüretelni, jobb ötletem úgysem volt. Hét hónapig hajnalban keltem, a hátamra erősített kosár alatt görnyedve dolgoztam, vacsorára lapos kenyeret ettem, egy szót sem olvastam, nem tévéztem, nem rádióztam, és a telep falán kívüli világból senkivel sem beszéltem. Tizenhárom társammal osztoztam egy fabarakkon, ahol alacsony priccsen aludtunk, és ha nem felelt meg a munkám, csöndben tűrtem a gazda dorgálását, mint egy kisfiú. A család arról pusmogott, hogy valami elmebajom lehet, mert föl nem foghatták, mi másért utazna el egy ősz hajú angol egy idegen ország napszítta hegyei közé, hogy ott porban kúszva múlassa napjait. A környező falvakból időnként odarajzottak a gyerekek, megbámultak, és egyikünk sem merészkedett ki egyedül a külvilágba, mert féltünk, hogy megtámadnak a családok, akiknek a földjét elvette a telep. Idővel aztán már csoportosan sem mentünk sehova. A magas, fehér kőfal mögé rejtőztünk az ellenséges társadalom dühe elől, nehogy belénk eresszenek egy golyót.

Addig dolgoztam a telepen, amíg egy szép napon a gazda felesége leült mellém, és így szólt hozzám:

– Azt hiszem, el kéne engedned végre.

A nagydarab, kövér nőnek a parókája és a köténye is fekete volt.

– El kéne engedned azt, amit magadban hordozol – folytatta nagy sokára. – Nem tudom, mi az, nem tudom, hol szedted össze, de én mondom neked, Harry – beszéd közben a combom belső oldalára siklott a keze –, én mondom neked, hogy a múlt, az elmúlt. A mában élsz, csak az számít, semmi más. A múltat sem felejtheted el, mert az te magad vagy, de mivel a múltad te magad vagy, soha, de soha nem bánhatod meg. Ha bánod a múltadat, akkor a saját lelkedet bánod.

Az ujjai följebb vándoroltak. Mielőtt célba ért volna, elkaptam a csuklóját és óvatosan az ölébe fektettem a kezét. Erre nagyot sóhajtott, és egy kicsit elfordította a fejét meg a vállát.

– Csak egyetlen pillanat volt – mondta. – A kezem egy pillanatra megérintette a kezedet, de ez a pillanat elmúlt, és többé nem láthatjuk, nem hallhatjuk, nem érezhetjük. És elmúlt az a pillanat is, amikor itt ültem melletted és beszéltem hozzád. Ez a pillanat halott. Hagyd meghalni.

Azzal fölpattant, lesimította a kötényét meg a szoknyáját és visszament dolgozni.

Aznap éjjel nyomtalanul eltűntem.

42. fejezet

Tizenöt évvel korábban, illetve pár száz évvel később Pietrok-112 arra a bizonyos izraeli gazdaságra emlékeztetett. Azt idézte az éjszaka csöndje, a munkásokat elszállásoló, priccsekkel berendezett, hosszú, alacsony barakkok, meg a telepet a külvilágtól, a sötétségtől, az éjszakai zajok barátságtalan, ijesztő világától elvágó kerítés. Izraelben a Golan-hegység tornyosult fölénk, mint egy másik törzs istenének emelt, monumentális emlékmű, Pietrok-112-ben pedig jeltelen betonhegyek szolgáltak az atomok és számok által fémjelzett, újkeletű, racionális istenség templomaiként.

Az engedetlen alárendeltjüket felkereső főnökök fontoskodó, sietős lépteivel haladtam. A betonszurdok, amelynek első kapujánál újabb őrök posztoltak, legalább annyival nyúlt be a föld alá, mint amennyivel fölébe nőtt. Az őrök gyanakvóan méregettek, de mivel a kísérőm tiszteletteljes arckifejezése bizonyos fokú hitelességgel ruházott fel, nem kérdezősködtek.

A betonfolyosók plafonjára szerelt, fehér fényű neoncsövek alatt immár nem jelezték táblák, hogy merre van a B1 vagy a G2. Csak arra figyelmeztettek a falon olvasható feliratok, hogy a kis sugárzásmérő készüléket mindig viselni kell, pedig biztos, hogy nem nukleáris kísérleti telepen jártam. A magasabb szempontokra egy plakát emlékeztetett, amelyen a tudós, a katona és a boldog gyári munkás élenjáró szentháromsága rótta az aranysárga búzamezőt, miközben hátukat diszkrét, meleg napfény ragyogta be. Az őrök közé szép számú civil is vegyült. A fehér köpeny nem volt divat, a vaskos pufajka annál inkább, pedig biztos, hogy nem ipari raktárként szolgált a telep. A kényesebb természetű, féltettebb üzemrészeket súlyos redőny választotta el a többitől, no meg irdatlan méretű figyelmeztető tábla: BELÉPÉS CSAK ENGEDÉLLYEL!

A magasított padozatra épült, kis alapterületű parancsnoki iroda a telepet a külvilággal összekötő rakodórámpára nézett. Az íróasztalon álló fekete-fehér kép mintha valami gengszter-divatbemutatón készült volna: egy férfit ábrázolt óriási géppuskával meg vállára vetett töltényhevederekkel. A rádióból az 1940-es évek nagy kommunista slágerei szóltak. A dalok refrénje megannyi bombasztikus költői szándéknyilatkozat volt: „Bajtársunk vérében gázolunk, hogy gyermekünk láthassa a napot!” vagy éppen „Dolgozzunk hát szép hazánkért, szeretteinkért, elvtársainkért!” Maga a parancsnok pedig olyan benyomást keltett, mintha összenyomták volna: a szétfolyó arcából kitüremkedő méretes orra jelezte, hogy a pálcikaember-külsőt csak valami szörnyű egészségügyi probléma magyarázhatja. Amikor beléptünk, ránk villant barna szeme, amely addig az előtte sorakozó telefonokra szegeződött, és odavakkantotta:

– Mi van?

Miután merészen indítottam, úgy döntöttem, ennek szellemében folytatom. Hosszasan kotorásztam a zsebemben, mintha nehezen találnám a papírjaimat, majd én is pattogó hangon szólaltam meg:

– Mihail Kamin vagyok az állambiztonságtól, elvtárs! Letelefonáltak az irodámból.

– Soha nem hallottam magáról.

– Akkor keressen jobb titkárnőt – csattantam föl –, mert én nyolc órát utaztam, a kurva életbe, úgyhogy egy másodpercet sem fogok vesztegetni arra, hogy magának átadták-e azt a rohadt üzenetet! A legutóbbi személyleírást megkapta?

A parancsnok tekintete most a közlegényre villant. Őt azért fizették, hogy gondolkodjon, és nem hagyhatta, hogy valaki ne a fegyverrel sakkban tartott ember alázatos modorában beszéljen vele. Láttam rajta, hogy gondolatai olyan irányt vesznek, ami nekem nem jó, ezért ököllel az asztalra csaptam, és rádörrentem:

– Az ég szerelmére, ember, azt hiszi, a beépített ügynök ölbe tett kézzel megvárja, amíg maga végez a papírmunkával? Most kell lépnünk, amíg nem figyelmeztetik!

A zsarnokság csodákat művel az ember szabad akaratával. A parancsnok tekintete egy csapásra feszült figyelmet és összpontosítást tükrözött.

– Beépített ügynök? Ilyesmiről nem hallottam. Kicsoda maga még egyszer?

A kelleténél egy kicsivel színpadiasabban forgattam a szemem, majd a közlegényhez fordultam, és ráförmedtem:

– Kifelé!

A fiú zavartan csoszogva engedelmeskedett, mint aki nem egészen biztos benne, hogy kinek tartozik hűséggel, ezért az esze az egyik, a lába a másik irányba viszi. Megvártam, míg becsukódik mögötte az ajtó, majd az asztal fölé hajolva, mélyen a parancsnok szemébe nézve megszólaltam:

– Vegye föl a telefont, és kerítse elő Karpenkót!

A parancsnok tétovasága tovaszállt.

– Nem ismerem magát! – ismételte határozottan. – Beállít ide, nekiáll vádaskodni…

Előhúztam a kabátzsebemből a pisztolyt. Nem keltett túl profi benyomást, hogy jöttek vele a Mihail Kamin névre kiállított iratok is, de attól, hogy az asztalra potyogtak, a pillanat véres komolysága nem forgott veszélyben.

– Vitalij Karpenko – ismételtem meg halkan a nevet. – Vegye föl a telefont, és hívassa ide!

A parancsnok lelkében heroizmus és pragmatizmus vívta ádáz harcát.

Nagy megkönnyebbülésemre szolgált, hogy a pragmatizmus kerekedett felül. Mert arról, hogy mitévő leszek, ha nem így történik, halvány gőzöm sem volt.

43. fejezet

Soha nem fogom maradéktalanul megérteni az öngyilkos küldetés lényegét. A mi számunkra viszonylag egyszerű az ügy, hiszen elsődleges következményként csupán az ifjúkor meglehetős unalmát vonja maga után. Természetesen nem örültem neki, hogy kénytelen leszek átlyukasztani a saját koponyámat, ha menekülni akarok a kutyaszorítóból, amelybe a roppant hatásos fellépésemnek köszönhetően belemanővereztem magamat, de ennél jóval félelmetesebb lett volna a fogság és a vallatás perspektívája, amelynél, úgy gondoltam, sokkal, de sokkal elviselhetőbb az a pár év unalom.

De láttam embereket, akik számára a halál valóban az elmúlásba vezető utolsó út, igaz, csak azért, mert ezt mondták nekik. Normandia partjainál, ahol a csapatszállító hajók leszakadt rámpája körül holttestek lebegtek a víz színén, láttam géppuskatűzbe rohanó katonákat, akik így kiáltottak: „A pokolba, ki gondolta volna, hogy ez lesz belőle, de ha már itt vagyok, ugyan mit tehetnék?” Mivel nem volt visszaút, és előre vezető út sem, rohantak a halál karjába, mert hirtelen nem volt kéznél jobb terv. Hiszen arra játszottak, hogy nem fognak ennyire beszűkülni a lehetőségeik, de kiderült, hogy tévedtek.

Ami engem illet, fölöttébb valószínűnek tűnt, hogy ott halok meg, méghozzá egy erősen spekulatív feltevés miatt. Egy rádióba épített kristályért, amely pár évvel megelőzte korát, egy emberért, aki látta a jövőt, egy titokért, amelynek rejtekhelyét fegyveresek őrzik.

A parancsnok volt szíves mindezt az orrom alá dörgölni.

– Maga innen nem kerül ki élve – mondta, miközben az irodájában vártuk Karpenkót. – Ne nehezítse meg még jobban a helyzetét.

Elvigyorodtam, mert ez a mondat egyrészt arra utalt, hogy a halál kardinális kérdés a számomra, másrészt inkább egy New York-i rendőr szájába illik, mint egy titkos szovjet bázis parancsnokáéba – akit szemmel láthatóan meglepett, hogy ilyen lazán veszem a dolgot, mert a pergamenszerű arcán látszott, hogy meglepi léha komolytalanságom, amitől a ritkás szemöldöke is összeszaladt.

– Fölöttébb higgadtan kezeli ezt a helyzetet – jegyeztem meg –, ahhoz képest, hogy maga van a fegyver rosszabbik végén.

A parancsnok vállat vont.

– Én már éltem eleget, és nem is rosszul. Maga viszont még fiatal, biztos van, ami a földi világhoz köti. Nős?

– Ez roppant ájtatos kérdés – feleltem. – Vagy ugyanilyen érzelmi húrokat pendít meg önben az is, ha azt mondom, hogy bűnben élek és élvezem?

– És mit élvez még? Mert talán élvezhetné még valamikor.

– Igazán szép gondolat – sóhajtottam –, hálás vagyok érte, de tudja, egyszer eljön a pillanat, amikor az ember belátja, hogy a test kényeztetése csak egy bizonyos határig elégítheti ki. Mert amíg ez az örömforrás megvan, addig fantasztikus, de olyan érzelmi terhekkel és annyi mardosó kétellyel jár együtt, hogy az igazat megvallva kezdem kétségbe vonni, hogy megéri-e.

A parancsnok ismét fölvonta a szemöldökét.

– Akkor nyilván nem úgy kényezteti a testét, ahogy kéne.

– Szóról szóra ugyanezt mondta nekem Bangkokban egy hivatásos fülmasszőrnő.

– Maga nem orosz – mondta a parancsnok.

– Valami gond van a kiejtésemmel?

– Egy orosz nem tenne ilyet.

– Ez bizony nagy baj, és a szovjet szellem rovására írható.

– Félreért. Én arról beszélek, hogy maga a jelek szerint nincs olyan labilis elmeállapotban, hogy az öngyilkosságnak ezt a formáját válassza, ugyanakkor annak sem látom jelét, hogy valami terve lenne, amelynek révén mások ügyét akarná szolgálni. Szóval, nem látok egyértelmű magyarázatot arra, amit csinál…

– Akkor miért gyanakszik arra, hogy külföldi vagyok?

Újabb vállrándítás.

– Mondjuk úgy, hogy ösztönös megérzés. – Ez egy kicsit lehangoló válasz volt, mert az ösztönös megérzés azon kevés tényezők közé tartozott, amelyeket nemigen tudtam megváltoztatni vagy ellenőrzésem alá vonni. – Nézze, elvtárs – folytatta a parancsnok –, maga túl intelligensnek látszik ahhoz, hogy csak úgy, a nagy semmiért csinálja, amit csinál. Tényleg nincs más út, ami nyitva állna maga előtt?

– Olyan, amelyik ennyire foglalkoztatna, nincs – feleltem, de ekkor kopogás zárta rövidre a lelkizést. Intettem a parancsnoknak, hogy maradjon csöndben, és a pisztolyt zsebre dugva helyet foglaltam az íróasztala mellett álló támla nélküli székek egyikén.

Ezután biccentettem, mire a parancsnok kikiáltott:

– Jöjjön be!

A belépő férfi már a mondat közepén tartott. A jelek szerint hosszú másodpercekkel azelőtt belevágott a mondókájába, hogy bebocsátást nyert volna.

– …rengeteg a dolgom, most nem tudok…

Nem fejezte be a mondatot.

A parancsnokra, majd rám pillantott, és széles mosoly ült ki az arcára.

– Te jóságos ég! – szólalt meg. Szavai tóba dobott kavicsokként csobbantak. – Örülök, hogy látlak.

44. fejezet

Jó néhány élettel korábban, azon a sűrű, tevékeny nyáron, amikor amúgy istenigazából kutakodni kezdtünk Vincent Rankisszel egymás fejében, és még az előtt a hideg este előtt, amikor a Kronosz Klub nevének hallatán faképnél hagyott az enyhe zúzódásaimmal meg a súlyos kételyeimmel, egyszer csónakáztunk a Cam folyón.

Soha nem szerettem a rúddal hajtott csónakot, mert úgy éreztem, hogy annál észszerűtlenebb közlekedési eszközt nemigen lehetne kitalálni, és ami még fontosabb, az volt a benyomásom, hogy mivel ezt a kedvtelést Cambridge-ben űzik, avatatlan művelőit ugyanolyan nagyra értékelik, mint az igazi mestereit. Nemcsak a diákok, hanem egyes kollégáim is úgy vélték, hogy a csónakázás nem teljes értékű, ha nem mennek neki egy hídnak, nem okoznak tömegkarambolt, nem feneklenek meg a part menti sárban, nem ejtik bele a rudat a sebes folyóba, vagy – ideális esetben – nem pottyan a vízbe legalább egy ember. Hasonló érzelmeket táplálok a velencei gondolák iránt is, mert ott a csónakosok ügyességére sötét árnyékot vet a borsos viteldíj, meg a rossz érzés, hogy az ember naivan hozzájárul egy klisé ápolásához, amely a későbbiekben újabb és újabb gondolásoknak jön majd kapóra, hogy ők is csalárd módon elszedhessék az újabb és újabb turisták pénzét.

– Látod, ez a baj veled, Harry – magyarázta Vincent. – Soha nem értetted a félig-meddig elvégzett dolgok elvét.

Előtte végigmorgolódtam a folyópartra, majd a csónakhoz vezető utat, zsörtölődve tülekedtem a diákok között, és morogtam akkor is, amikor Vincent kinyitotta az alkalomra összepakolt fonott kosarát, és elővarázsolta a pár csepp tonikkal megbolondított gint tartalmazó flaskákat, meg a hibátlanul formára vágott uborkás szendvicseket.

– Az uborkás szendvicsek kulcsszerephez jutnak, ha élethűen akarjuk eljátszani a szerepünket.

– Miért, mi a szerepünk? – kérdeztem duzzogva.

– Mi vagyunk az élő bizonyíték arra, hogy a racionalitást és az élénk intellektust uralma alá hajtja a társadalmi nyomás, no meg a kellemes napsütés. Mert bár mindketten tisztában vagyunk vele – harsogta lelkesen pancsolva a vízben a hajtórúddal –, hogy a szabadidő eltöltésének ez a módja egy magára valamit is adó tudós szemében csak nevetség tárgya lehet, mégis az a helyzet, hogy bármennyire nem látom semmiféle észszerű okát, egyszerűen ezt kell csinálni.

Útitársaink jót vihorásztak ezen.

Egyáltalán nem voltam meggyőződve arról, hogy Vincent jól választotta meg a partnereinket. Én csak indulás előtt, a folyóparton ismertem meg őket, és jelenlétük csak fokozta a végromlás közeledtét sejtő, baljós érzéseimet. Az egyiket Leticiának hívták, a másikat Francesnek, de hogy melyik melyik, az még mindig nem volt egészen világos számomra. Az állig begombolt nyári ruhájuk mindenben megfelelt az illendőség szabályainak, és a hajuk is hibátlanul volt kibodorítva a fülük mellett, de sajna az illendő külső ledér, frivol gondolatokat takart, hiszen a lányok tudták – de még mennyire tudták! –, hogy a nyári napsütésben két ifjú legényember társaságában csónakázni nagyon is az a fajta tevékenység, amit Anya Nem Helyeselne, és ha támadtak is az út során más jellegű gondolataik, azok erősen alárendelődtek ennek a mindent átható felismerésnek.

– Leticia apja nagy név a biokémiában – súgta a fülembe Vincent –, Francesre pedig a hírek szerint egy bizonyos Hugh formál igényt, aki fölöttébb visszataszító alak, viszont ma éppen teniszezik a füves pályán. Attól tartok, Harry, ha odaérünk, valamelyikünkre az a rettenetes feladat hárul majd, hogy Hugh szeme láttára szájon csókolja Francest. Fontos a jó időzítés, mert különben kénytelenek leszünk addig ismételgetni az egész procedúrát, amíg Hugh észre nem vesz minket.

Tanári mivoltomra hivatkozva kértem a feladat alóli felmentésemet, mondván, épp elég, hogy diákokkal látnak a folyón, ha még meg is csókolnám az egyiket, az már egy kicsit sok lenne a jóból. Vincent nagyot sóhajtott, és amikor a teniszpályákhoz értünk, ígéretéhez híven a vízbe ejtette a rudat, majd ellentmondást nem tűrően úgy rendelkezett, hogy puszta kézzel evickéljünk vissza az árral szemben Leticiával, ő pedig harsányan belevágott a fontos küldetésbe, hogy átmenetileg elcsábítsa Francest. A rúdját vesztett csónak szorult helyzete egyből ránk terelte a többiek figyelmét, és miután meglátták, hogy az alacsony, kissé kerekded Vincent érzékien ölelkezik a virgonc Francesszel, le sem tudták venni rólunk a szemüket. Vincent teljesítette küldetését.

Miközben biztonságba helyeztem a kimentett rudat, és a nadrágomba töröltem a kis híján lefagyott kezemet, meglepetésemre azon vettem észre magam, hogy nevetek. Hogy pontosan mikor kerekedett felül a helyzet abszurditása a körülményekkel szembeni ellenérzéseimen, azt nem tudnám megmondani, de tény, hogy hiába igyekeztem, képtelen voltam tovább őrizgetni rossz hangulatomat. A fentebb vázolt okokból még a vékonyka, íztelen, szánalmas uborkás szendvicseket is roppant szórakoztatónak találtam, csak az aggasztott, hogy Leticia úgy érzi, kimarad valami jóból, és valamiféle érzéki érintést vár tőlem, majd amikor ezt udvariasan elhárítom, szárnyra kel a campuson a szóbeszéd, hogy valójában homoszexuális vagyok, és nem szellemi, hanem testi örömök reményében keresem Vincent társaságát.

– Nofene! Végre valaki! – mondta Vincent, amikor a fülébe jutott a pletyka. – Mert manapság igen fáradságos dolog ám a lányok elcsábítása, ha az ember kénytelen a lángelméjére meg az érzelmi intelligenciájára hagyatkozni!

Lehet, hogy észre kellett volna vennem az árulkodó jeleket?

Lehet, hogy ki kellett volna szúrnom, kicsoda-micsoda Vincent?

Vincent maga volt az újszerűség. Szokatlan volt, nevetséges, zseniális, komor és abszurd. Az újítás szellemét hozta el abba a nehézfejű városkába. A nap végén, miután társnőink – ha nem is egészen romlatlanul, de azért nem is bukott nőként – visszatértek szerető családjuk rideg, merev, ölelő karjaiba, megittuk a lakrészemben a maradék gint, mert Vincent úgy tartotta, hogy a majdnem üres üveg sokkal szánalmasabb látványt nyújt, mint a teljesen üres, majd újfent a szakdolgozata örökzöld témáján rágódtunk.

– Nem is tudom, Harry. Ez az egész valahogy nem tűnik eléggé… Nem tűnik elég fontosnak.

Nem tűnik elég fontosnak? Az égboltot járó csillagok mozgása, a lét darabokra törő atomjai, a fény elhajlása az égen, a saját testünkön végighömpölygő elektromágneses hullámok…

– Igen, igen, igen! – verdesett a kezével Vincent. – Mindez nagyon fontos! De egy tízezer szavas szakdolgozat… Hát, az bizony egy nagy semmi, nem igaz? És akkor jönnek ezzel a rögeszmével, hogy egyvalamire kell összpontosítanom, mintha legalábbis megérthetnénk a Nap szerkezetét anélkül, hogy értenénk az atomi viselkedés természetét!

Már megint az unalomig ismert szócséplés…

– Úgy beszélünk a mindenre magyarázatot adó elméletről – hadarta izgatottan Vincent –, mint amit csak úgy egyik napról a másikra fognak felfedezni! Mintha az úgy menne, hogy egyszer csak felül az ágyában egy második Einstein és felkiált, hogy: „Mein Gott! Ich habe es gesehen!”, és csiribí-csiribá, már meg is értettük a világegyetemet! Sértőnek találom, komolyan mondom, egyszerűen sértőnek találom a gondolatot, hogy a megoldás számokban, atomokban vagy nagy galaktikus erőkben rejlik, mintha a mi kisszerű egyetemi köreink egyetlen A4-es lapon le tudnák írni a világegyetem struktúráját. Mintha azt mondanánk, hogy X = Y, hogy egy szép napon lesz egy mindent megmagyarázó elmélet, és akkor megállhatunk, mert győztünk: tudunk mindent! Hát lópikulát!

– Lópikulát?

– Lópikula és esti fény! – jelentette ki határozottan Vincent. – Hogy a klasszikusokat idézzem.

Netán elképzelhető lenne, vetettem föl, hogy a világegyetem sorsa egy kis időre háttérbe szoruljon a jeles diploma kedvéért?

Vincent nagyot fújt, és az ajkai közt kiáramló levegőből csak úgy sütött a megvetés.

– Pontosan ez a baj az egyetemi oktatókkal! – kiáltotta.

45. fejezet

– Te jóságos ég! – mondta a belépő férfi. – Örülök, hogy látlak.

Csak pár évet öregedett azóta, hogy évszázadokkal korábban utoljára láttam. Üde arcú fiatalember volt, épphogy túl a harmincon. Valahonnan kerített egy szürke öltönynadrágot meg egy pár szépen karbantartott, kifényezett barna bőrcipőt. A túlméretezett, zöldes színű katonai zubbonya már sokkal inkább összhangban volt a szovjet stílussal, a göndör pihék alkotta gyér szakálla pedig azt a célt szolgálta, hogy a koránál idősebbnek mutassa. Ő volt Karpenko és ő volt Vincent Rankis. A nyomában két őr lépkedett magasra emelt puskával. Egyből rám rivalltak, hogy hasaljak le és kezeket tarkóra, de régi ismerősöm csendre intette őket.

– Semmi baj – mondta a férfi, akit Karpenko néven ismertek. – Bízzák csak rám.

Egykori diákom, az ízig-vérig brit, de most hibátlan oroszsággal beszélő Vincent Rankis szemén látszott, hogy feltolul benne a sok emlék. Annak idején, amikor megtámadott Cambridge-ben, reggelre eltűnt a kollégiumi szobájából. Minden rendelkezésemre álló eszközzel igyekeztem lenyomozni, de bárhol érdeklődtem, bármilyen néven kerestem, minden próbálkozásom a nagy semmibe vezetett. Kénytelen voltam levonni a következtetést, hogy Vincent Rankis jogi értelemben soha nem létezett. Persze, én sem.

Egy pillanatig szóhoz sem jutottam, mintha most, hogy megláttam őt, átmenetileg megszűnt volna létezni az eltervezett taktika, az előkészített kérdések. Régi ismerősöm pedig megragadta az alkalmat, hogy rám villantson egy sugárzó mosolyt, majd a parancsnokra pillantva azt kérdezze:

– Elvtárs, rendelkezésemre bocsátaná a helyiséget?

A parancsnok rám nézett. Úgy éreztem, mindjárt szétporlad az ajkam, mint a homok.

– Részemről rendben – motyogtam.

A parancsnok óvatosan fölállt, majd odalépett Vincenthez, és fejét közelebb hajtva halkan, de azért hallhatóan odamorogta a fiatalembernek:

– Fegyver van nála!

– Semmi baj – felelte Vincent. – Tudom kezelni.

Egy biccentéssel elbocsátotta a katonákat, majd bevonult a parancsnok íróasztala mögé. Könnyedén, magabiztosan elhelyezkedett a hatalmas fotelben, keresztbe tette a lábát, és könyökét a térdén nyugtatva összekulcsolta ujjait az álla előtt.

– Szervusz, Harry – szólalt meg nagy sokára.

– Szervusz, Vincent.

– Ha jól sejtem, Daniel van Thiel miatt vagy itt, ugye?

– Ő mutatta az utat.

– Fontoskodó kis emberke – mondta Vincent. – Volt egy hihetetlenül bosszantó szokása: mindenkiről áradozott, hogy micsoda lángelme az illető, de ezzel persze csak azt akarta elérni, hogy róla is elmondják ugyanezt. Egy ideig reménykedtem, hogy megoldást jelenthet a megfigyelés terén mutatkozó gondjainkra, de végül le kellett mondanom róla. Annyi esze azért volt a kis seggdugasznak, hogy megjegyezzen pár műszaki leírást. Már hónapokkal ezelőtt meg kellett volna ölnöm. És az ide vezető utad… Gulakov professzoron keresztül jutottál el idáig, ugye? Szimpatikus volt neked?

– Igen, nagyon is.

– Attól tartok, átnevelésre küldték.

– Ezt sajnálattal hallom. De hát, amint látom, te itt fegyverekkel körülvéve dolgozol. Sok embert kellett eltenned láb alól, hogy megtartsd az állásodat?

Vincent türelmetlenül fújt egyet.

– Tudod, hogy van ez, Harry. Nem reszkírozhatom meg, hogy túl sok új technológiát vezetek be a lineáris idősíkban, mert nem tudom kontrollálni a következményeket. Így pedig könnyen magunkra terelhetem a figyelmet, viharba sodorhatom a hajót. Te Kronosz Klub-tag vagy, nyilván tudsz erről mindent. Apropó… – Vincent beszéd közben szórakozottan pattintgatta az egyik körmét a másikon. – Számítsak rá, hogy bármely pillanatban lesújthatnak rám a világ Klubjainak egyesített erői?

– A Klubok tudnak a gyanúmról, ha ezt kérdezed, és parancsuk van rá, hogy foglalkozzanak az üggyel, ha én eltűnök.

Vincent felnyögött, és elgyötörten égre emelte a tekintetét.

– Harry, ez hihetetlenül fárasztó, hogy őszinte legyek. A Szovjetunióval kapcsolatban azt nem fogják föl az emberek, hogy micsoda bürokrácia van középszinten. Ha te vagy a pártfőtitkár, akkor minden rendben, hiszen rólad az emberek nem mernek jegyzetelgetni, de a Politbürónál alacsonyabb szinteken irdatlan mennyiségű dokumentáció keletkezik, amellyel egy efféle projekt lezárásakor vagy átköltöztetésekor mindig el kell számolni.

– Ez nem tűnik valami biztonságos rendszernek – ismertem be.

– Politika! – köpte a szót megvetően Vincent. – Mindenki egyfolytában a többiek ellen felhasználható anyagot keres… Szóval a lényeg, Harry, hogy elég jól meglennék az újbóli költözés frusztrációja nélkül. Mit gondolsz, a Klub rád talál, ha eltűnsz?

– Lehet – feleltem egy vállrándítás kíséretében. – Szóval ez a helyzet? El fogok tűnni?

– Nem tudom, Harry – morogta elgondolkodva Vincent. – Szerinted?

Most először találkozott a tekintetünk. Nem egy diákot láttam magam előtt, nem a fiút, aki csónakázni akar a Cam folyón egy Frances nevű lánnyal, hogy megalázza a vetélytársát. Nem, Vincent szeméből, amely változatlanul kerek volt, egy fiatal testbe bújt vénséges vénember nézett vissza rám. Előhúztam a kabátom zsebéből a pisztolyt, szép csöndben az ölembe fektettem és ujjammal a ravasz tájékán babráltam. Vincent szeme megrebbent a mozdulatra, majd ismét rajtam állapodott meg a tekintete.

– Bízhatok benne, hogy ezt nem nekem szánod?

– Csak arra az esetre tartogatom, ha akadályok gördülnének a jelentéstétel útjába.

– Hát persze! Egy golyó, amely szétloccsantja az agyadat. Micsoda eltökéltség! Bár, ha belegondolok – Vincent finoman fészkelődött egy kicsit a fotelben, mozdulata akár vállrándítás is lehetett –, tulajdonképpen mit is kell jelentened?

Sóhajtottam egyet.

– Gondolom, nem esne nehezedre elmondani nekem, hogy mi folyik itt.

– Egyáltalán nem, Harry. Sőt, az igazat megvallva bízom benne, hogy ha megtudod, talán csatlakozol hozzánk. – Azzal Vincent fölállt, és szertartásos udvariassággal az ajtó felé intett. – Velem tartasz?

46. fejezet

Az apám…

Apámra gondolok.

Mind a kettőre.

Patrick Augustra, amint csöndben üldögél a kandalló előtt és a gyümölcsöt meg-megcsavarintva almát hámoz.

És az öreg Rory Hulne-ra, akinek óriásira duzzadt a bal lába, és akitől az egyik, különlegesnek nem igazán mondható életemben, 1952-ben levelet kaptam, amelyben értesített, hogy a northumberlandi partoknál fekvő szigeten, Holy Islanden üdül, és érdeklődött, hogy csatlakoznék-e hozzá.

A matematika professzora voltam, és Elizabeth-szel, az angol irodalom doktorával éltem házasságban. Lizzy gyereket akart, nem is egyet, és magát kárhoztatta, amiért úgy tűnt, hogy képtelenek vagyunk utódot nemzeni. Szerettem Lizzyt, aki hűséges, jólelkű társam volt, és vele maradtam egészen 1973-ban bekövetkezett haláláig, amikor a sorozatos szélütések miatt bal oldala nagyrészt lebénult. De későbbi életeim során nem kerestem meg.

Holy Islanden vagyok, állt a levélben. Esetleg eljönnél hozzám?

– Ki ez a Mr. Hulne? – kérdezte Lizzy.

– Ő volt a birtok ura, ahol felnőttem.

– Közel álltatok egymáshoz?

– Nem. Ebben az életben nem.

– Akkor mi az isten haragjáért akar látni téged?

– Nem tudom.

– Elmész?

– Lehet. Alighanem haldoklik.

– Harry! – korholt Lizzy. – Hogy mondhatsz ilyet?

Hét órát vonatoztam Alnmouthig. Newcastle-ban álltunk egy darabig, hogy a kormos arcú mozdonyvezető letölthesse megérdemelt pihenőjét a vörös téglás állomásépület zöld fapadján. Amikor levette a sapkáját, jól látszott a homlokán húzódó, fejpántját szegélyező koromcsík, majd amikor megvált a védőszemüvegétől, látszottak a szeme körüli karikák is, amelyeknek köszönhetően úgy nézett ki, mint egy bagoly. A szemközti peronról izgatottan integetett nekem egy édesanyja ölében ülő kisgyerek. Visszaintettem. A kicsi egyre csak integetett, én pedig kötelességemnek éreztem, hogy viszonozzam a gesztust. Így ment ez tizenöt percen át, úgyhogy mire elindultunk, sajgott a karom és az arcomra fagyott a mosolyom, miközben egyre erősödött bennem a baljós érzés, hogy ezzel az utazással szörnyű hibát követek el. Átlapoztam az ölemben heverő újságot, de miután pár élettel korábban már olvastam, irritált a kibontakozóban lévő eseményekről szóló naiv tudósítás. Frusztrált a keresztrejtvény is, hiszem három élettel azelőtt már szinte hiánytalanul megfejtettem. Akkor a külügyminisztérium európai osztályán dolgoztam, és akkor, a hárommal korábbi életemben is ugyanaz a kérdés adta föl a leckét. Feltörhetetlenül kemény dió volt, csakúgy, mint annak idején, több száz évvel korábban. Lehet, hogy most az egyszer, ebben az egyetlenegy életemben olyan embernek kéne lennem, aki reklamáló levelet ír az újságnak.

Apály lévén Holy Island el volt vágva a szárazföldtől, és csak a vízből kiálló karók mutatták, hol vezet a töltésút. Fizettem egy öreg csónakosnak, hogy vigyen át, akinek tele volt a ladikja rákketreccel, de rákot egyet sem láttam. Az öregember egész úton egy szót sem szólt, és olyan egyenletes ritmusban evezett, hogy a pacemakert is hozzá lehetett volna igazítani. Útközben az egyre sűrűbb köd lassanként elnyelte a szárazföldet és a tengert is, sőt a sziget dombját megkoronázó kastély maradványait is homályba burkolta. Mire partot értünk, már csak pár fehér házikó kandikált ki a ködből a domb szélén, a magaslat mögül pedig a sűrű gyapjas birkák panaszos, elveszett bégetése hallatszott. A sziget akkoriban még nem fedezte fel önmagát mint a turizmus szentélyét, ahol házi dzsemet és kézzel készített gyertyát árulnak. Olyan hely hírében állt, ahova azért megy az ember, hogy egyedül legyen, hogy felejtsen, és igen, akár azért is, hogy a régi kelta keresztek alatt haljon meg. Apámat nem volt nehéz megtalálni, hiszen az idegenek nem maradtak észrevétlenül. Egy bizonyos Mrs. Mason miniatűr ajtóval felszerelt kulipintyójának padlásszobájába irányítottak. A ház víg kedélyű, rózsás arcú asszonya könnyűszerrel el tudta roppantani két ujjal egy csirke nyakát, és nem hitt a Nemzeti Egészségügyi Szolgálatban. Hiszen mi szükség ilyen újsütetű huncutságokra, amikor terem a kertben egres, és csipkebogyólikőr is van a konyhaszekrényben?

– Mr. Hulne-hoz gyütt? – kérdezte élénk hangon. – Viszek föl teát.

A lépcsőn fölfelé haladva igencsak össze kellett húznom magam, mert az alacsony mennyezetbe egy hétéves is beverte volna a fejét, ha nem vigyáz, majd elhúztam a faajtó fekete vasreteszét, és már bent is voltam a szobában, ahol a kis kandallóban narancsszínű tűz lobogott, a falon pedig csöndes vizeket ábrázoló, lila virágokkal felcicomázott, gyengécske festmények sorakoztak. Volt még a helyiségben egy kis egyszemélyes ágy, meg a kandalló előtt egy hintaszék. A benne ülő ember szinte elveszett a pokrócban, amelybe bugyolálták. Ő volt Rory Edmond Hulne, és bizony haldoklott, ahogy mondtam. Tetőtől talpig, a hámló, sárguló körme hegyétől a csirkenyakán bágyadtan lüktető erekig olyan ember benyomását keltette, aki már legfeljebb fájdalomcsillapítást és némi érzelmi megváltást igényel. Nem volt nehéz kitalálni, hogy tőlem melyiket reméli.

Leültem az ágy szélére, letettem a táskámat a padlóra, és miközben reszketegen kinyílt elnehezült, csipás szemhéja, ráköszöntem:

– Jó estét, Mr. Hulne.

Mikor is láttam utoljára? Ebben az életben egy szép, meleg májusi napon, még 1925-ben. Ekkor történt, hogy – miután, mint mindig, öntudatra ébredtem, visszajöttek az emlékeim, visszanyertem a lelki nyugalmamat, és újra a régi önmagam lehettem – tőlem telhetően biztos kézzel papírra vetettem a Kronosz Klubnak címzett levelet, amelyben a gyerekkor unalmából való kimenekítésemet kérem. Charity Hazelmere, a Klub eme kiváló matrónája azonnal válaszolt. Értesítette Patricket és Harrietet, hogy egy nagylelkű, tudós férfiú, aki szegény sorsú ifjak oktatását, valamint kosztját-kvártélyát finanszírozza, engem is kiszemelt mint leendő ösztöndíjast. A levélben egy összeg is szerepelt, és én rögtön feloldoztam nevelőszüleimet a távozásom miatti bűntudatuk alól. Az örömtől repesve kiáltottam fel, hogy mennyire örülök a rám váró izgalmas kalandnak, meg annak, hogy képezhetem magamat, és majd gyakran írok haza – mit sem törődve azzal, hogy ők alig tudnak írni-olvasni. Összepakolták az egyetlen táskát megtöltő rongyos ruháimat, majd a nevelőapám elvitt a szekerén az állomásra, Rory Hulne pedig a háza ajtajában állva, szótlanul nézte, ahogy elmegyek. Egyik-másik életemben, amikor sor került erre a rituáléra, odajött, kezet rázott velem, és a lelkemre kötötte, hogy legyek bátor fiú, most azonban nem, de hogy én tettem-e valamit, ami miatt változtatott az életről életre ismétlődő forgatókönyvön, azt nem tudnám megmondani.

Ennek már majdnem harminc éve. Azóta hébe-hóba hazalátogattam Észak-Angliába egy-egy Patrick társaságában eltöltött, csöndes karácsony vagy éppen Harriet temetése – gyerekkorom eme állandó mozzanata – kedvéért, de apám egyik alkalommal sem volt ott. Hol üzleti útra ment, hol fürdőkúrára, hol a városba, hol valami más üres, semmitmondó elfoglaltságot talált magának. Most viszont ott ült velem szemben, és a szemem láttára haldoklott a kicsiny szigeten álló kicsiny házikóban, a gazdagság és a hatalom legcsekélyebb jele nélkül. Csak egy kandalló előtt gunnyasztó, rozoga öregember volt, nem több.

– Ki maga? – motyogta. A hangja is ugyanúgy elvékonyodott, mint a teste. – Mit akar?

– Harry vagyok, uram – feleltem. Akaratom ellenére befurakodott beszédembe a gyerekkor tisztelettudó hanghordozása. – Harry August.

– Harry? Írtam neked.

– Ezért vagyok itt.

– Nem hittem, hogy eljössz.

– Hát… pedig eljöttem.

Több száz évet leéltem már. Ugyan miért van rám ez az ember még mindig olyan hatással, hogy csak lapos, semmitmondó közhelyeket tudok kinyögni, és a tanító szúrós tekintete elől bujkáló gyereknek érzem magam?

– Jól vagy, Harry? – kérdezte, amikor már túlságosan elvékonyodott, túl magas hangon sipított kettőnk között a csend. – Gazdag vagy?

– Nincs okom panaszra – feleltem óvatosan. – Matematikát tanítok.

– Matematikát? Miért?

– Mert szeretem. Nagyon… lebilincselő tantárgy, és a diákok bohóckodása fölöttébb szórakoztató.

– Vannak… gyerekeid?

– Nincsenek.

Rory Hulne mordult egyet, amit én már-már az elégedettség jelének éreztem. Aztán tett egy röpke csuklómozdulatot a tűz felé, parancsba adva, hogy tegyek rá egy fadarabot. Megtettem, majd megpiszkáltam a fémüstben lévő parazsat, és azt is a lángokba szórtam. Amikor fölegyenesedtem, apám merőn nézett engem. Jól tudtam, hogy arca egy szép napon az én arcom lesz… A teste már igencsak megfogyatkozott, de szellemileg még nagyon is élénk volt. Amikor ismét odaléptem az ágy mellé, karon ragadott és mélyen a szemembe nézett.

– Van pénzed? – vont kérdőre halkan. – Gazdag vagy?

– Mondtam már, Mr. Hulne, hogy matematikát…

– Én úgy hallottam, hogy gazdag vagy. A testvéreim… A ház… – Fájdalmas kifejezés suhant át az arcán, és csuklómat markoló keze lehanyatlott, mintha hirtelen elhagyta volna az ereje. – Maholnap nem marad belőle semmi.

Óvatosan leültem az ágy szélére.

– Kölcsönre lenne szüksége, Mr. Hulne? – kérdeztem. Nagyon lassan beszéltem, hogy ne érződjön a bennem forrongó düh. Hát ez az ember, aki még örökösének sem hajlandó elismerni, azért hívott ide huszonhét év után, mert két lábon járó banknak néz?

– A nagy gazdasági válság… – morogta. – A háború… az új kormány, a föld, a múló idő… Anyánk meghalt, Victoria meghalt, Alexandra kénytelen egy boltban dolgozni… Egy boltban, most mondd meg! A nemesi rangom Clementre száll, de ő mindent eliszik, odalesz az egész… A földterület felét eladtuk, hogy ki tudjuk fizetni a jelzálogra terhelt tartozást. Bizony, nem a hitelt fizettük vissza, csak a jelzálogra terhelt tartozást! El fogják venni a házat, és szakszervezeti tagokat költöztetnek bele – mondta tömény undorral –, meg középosztálybeli bankárokat az ivadékaikkal, meg ügyvédeket, könyvelőket. Elárverezik az egészet, nem marad semmi. Odalesz minden.

Erőnek erejével kellett úrrá lennem a térdrángásomon, meg a késztetésen, hogy karba tegyem a kezemet, és átvessem egyik lábamat a másikon. Mintha az izmaim le akarták volna vezetni a bennük felgyülemlő ellenséges indulatokat.

– Mondani akar nekem valamit, Mr. Hulne?

– Alexandrát mindig is kedvelted, igaz? Gyerekkorodban jó volt hozzád, ugye?

– Kedves volt – ismertem be. – És gyanítom, hogy még többet is tett értem, mint amennyit láttam.

– Clement egy undorító kis féreg – folytatta keserűen Mr. Hulne. – Tudod, hogy három felesége is volt? El akar adni mindent, és ki akar költözni Kaliforniába.

– Mr. Hulne – keményítettem meg a hangomat –, nem értem, mit vár tőlem ez ügyben.

Rebbent a szeme és könnybe lábadt a csipás szemhéjak alatt. Az olyan emberekkel, akik semmi szín alatt nem hajlandók sírni, gyakran előfordul, hogy ha mégis azon veszik észre magukat, hogy eltörött a mécses, még jobban elered a könnyük, és a bánatukhoz immár szégyenérzet is társul. Apámnak már javában csorgott a könny az arcán, de ő makacsul csimpaszkodott a fotel karfájába, a világért sem akart tudomást venni róla, hogy sír.

– Nem hagyhatod odaveszni! – nyöszörögte. – Mindez a te múltad is, Harry! A ház, a földek… Érted, ugye? Neked is az a dolgod, hogy életben tartsd a birtokot.

– Ahogy a költő mondja: változnak biz’ az idők! – feleltem határozottan. – Vagy ha még nem mondott ilyet a költő, akkor idővel pótolni fogja a hiányt. Sajnálom, hogy ilyen helyzetbe kerültek, Mr. Hulne. Sajnálom, hogy Alexandra nehézségekkel küzd, hiszen mindig kedves volt hozzám. Clement viszont már kiskorában is erőszakos, verekedős kölyök volt, a ház pedig a kőbe vésett hiúság és a csöndes tragédiák fellegvára. Constance nagymama zsarnok volt, akit nem a valóság érdekelt, hanem a látszat. Victoria drogfüggő, a maga felesége, Lydia pedig egy ártatlan kis teremtés, akit maga addig gyötört…

– Hogy merészeled? – Rory Hulne teste megrándult, mintha föl akarna pattanni a fotelből, hogy megüssön, de nem volt hozzá ereje, így aztán maradt, ahol volt. Egész testében remegett, és a könnyeit elhomályosította a heveny arcpír. – Hogy merészeled? – ismételte. – Hogy mersz úgy beszélni róluk, mintha… mintha ismernéd őket, mintha…? Hiszen még gyerek voltál, amikor otthagytál minket! Elmentél és vissza se néztél. Akkor meg hogy mered…

– Egyvalamit mondjon meg! – vágtam a szavába. Az ő hangja dühösebb volt, az enyém viszont erőteljesebb. – Anyám sikított, amikor megerőszakolta?

Az apámban fortyogó düh belehasíthatott volna a szavaimba, de a jelek szerint a lelkébe hasított bele, olyannyira, hogy valósággal hanyatt döntötte és a fotelhez szögezte, mint egy gyűjteménybe tűzött pillangót. Gondoskodtam róla, hogy úgy is maradjon, mert sietve hozzátettem:

– Egyszer találkoztam egy Prudence Crannich nevű nővel, aki újév napján a Berwick-upon-Tweed-i vasútállomás női mosdójában segédkezett egy szülésnél. Az anya meghalt, de lenyomoztam a családját, és az édesanyja – az én nagyanyám – elmesélte Lisa Leadmill történetét, aki elment délre szerencsét próbálni és idegenek karjában érte a halál. A hideg ádáz ellensége a sebesülteknek, mert lassítja a véralvadást, így hamarabb elvéreznek. Ha nyáron születtem volna, anyám talán életben marad. Azt persze csak ön és Lisa tudhatja, hogy valóban megerőszakolta-e, de tény, hogy egyedülálló fiatal nő volt, és a ház felbőszült, erőszakra hajlamos urával állt szemben, aki azt hitte, hogy a felesége megcsalta, és aki nagy valószínűséggel maga is pszichés károsodást szenvedett a frontszolgálat során. Úgy képzelem, karon ragadta anyámat, majd megcsókolta, jó hangosan, cuppanósan és durván, hogy a felesége is hallja. Anyám pedig, úgy képzelem, halálra rémült, mert nem értette, hogy ő csak egyszerű gyalogos az ön házasságának sakkjátszmájában. Ön elmondja neki, hogy a helyzete kezd tarthatatlanná válni, majd amikor anyám könyörög, hogy ne tegye, azt feleli, hogy így könnyebb lesz mindenkinek, és ha sikít, megtudja az egész ház, és fizetség nélkül, ajánlólevél nélkül, kurvának bélyegezve küldik el, úgyhogy jobb, ha szépen szót fogad és csöndben marad. És gondolom, ha anyám nem sikított, ön azzal áltathatta magát, hogy nem is történt erőszak. Szóval sikított, amikor maga a földre döntötte? Sikított?

A karfát markoló ujjai sárgásfehér színben játszottak, és még mindig remegett, de úgy éreztem, hogy ez nem az indulattól van.

– Volt idő – folytattam higgadtabban –, amikor meg akartam ismerni önt. Egyszer írtam önnek egy levelet és beszámoltam a rémségekről, amelyeknek szemtanúja voltam, a bűnökről, amelyeket elkövettem és a fájdalomról, amely gyötört. Szükségem volt egy idegenre, aki törődik velem, akit a köztünk fennálló vérkötelék arra kötelez, hogy megértsen, de ne ítélkezzen fölöttem. Azt hittem, hogy talán még lehet az apám. Ön úgy válaszolt, mint katona a katonának, de most már látom, hogy soha nem is voltam a fia. Az örököse talán igen, a balkézről való örököse, a ballépésére emlékeztető szégyenfoltja, az emberi formát öltő büntetése, de nem a fia. És nem hiszem, hogy valaha is meglett volna önben az, ami ahhoz kell, hogy az ember apa legyen.

Azzal fogtam a táskámat, fölálltam és az ajtó felé fordultam.

– Egy pillanatig azt hittem – folytattam –, hogy talán föl akarja ajánlani, hogy vér szerinti fiaként én örököljem Hulne House-t. Hogy talán azt hiszi, gyöngéd érzelmek fűznek ahhoz a helyhez, és talán megvan bennem a Clementből hiányzó szándék, hogy megtartsam. Vagy talán abban bízik, hogy egyszerű származásom okán olyan áhítatos tisztelettel fogadom a kegyes ajándékot, hogy emlékművet emelek önnek és a család nevének. Pedig valójában, és úgy érzem, ezt el kell mondanom önnek, ha nekem adná a házat, a hozzá tartozó földekkel meg a gyerekkori otthonommal együtt, ahol Patrick és Harriet gondozásában felcseperedtem, porig rombolnám az egészet, hogy kő kövön nem maradna, majd építtetnék a helyére egy… egy szabadidőközpontot bankárok és ivadékaik számára, vagy egy kaszinót a kétes alakoknak, vagy egyszerűen sorsára hagynám, hadd fogadja magába a föld azt, ami az övé.

Azzal elindultam kifelé. Amikor az ajtóhoz értem, még utánam kiáltott:

– Harry! Ezt nem teheted! A múltadról van szó, Harry! A múltadról!

Kisétáltam anélkül, hogy hátranéztem volna.

Két élettel később mégis Hulne House gazdája lettem. Az ehhez vezető eseménysort az indította útjára, hogy huszonegy éves koromban elmentem nagyanyám, Constance Hulne temetésére, amelyen azelőtt egyszer sem voltam ott, mert nem akartam ott lenni. Alexandra néni, akinek annak idején az életemet köszönhettem, mert elintézte, hogy befogadjanak, és aki mindig, minden egyes életemben megmentett, szóba elegyedett velem a sírnál, és a magunk módján közel kerültünk egymáshoz. Ő volt a család legerősebb tagja, aki látta, merről fúj a szél, és hagyta, hogy magával sodorja. Soha nem tudtam meg, mit mondott apámnak, de tény, hogy Rory Hulne három hónappal a halála előtt megváltoztatta a végrendeletét, és én lettem a birtok örököse. Mindent úgy hagytam, ahogy volt, nem vettem el belőle és nem tettem hozzá egyetlen téglát sem, és egy mentális betegségek kezelésére szakosodott jótékonysági intézménnyé alakítottam át. A következő halálom után természetesen helyreállt a régi rend, amelyre Constance Hulne árgus szemei vigyáztak, de jóleső volt a tudat, hogy valahol, egy másik világban, amely már eltűnt a szemem elől, Hulne House-nak végre némi hasznát veszik.

47. fejezet

Vincent lépked mellettem az orosz katonai kutatóbázison.

Mr. Hulne, ha most láthatna!

Vincent hagyta, hogy nálam maradjon a fegyver, miközben a létesítmény gyomrában gyalogolunk. Ugyan mit számított ez neki? Hiszen ha megölöm, azzal nem megyek semmire, és a hebehurgya öngyilkosságból is csak bosszúságom származott volna. Újra végig kellett volna csinálnom a pubertáskort. Vincent útjából félrehúzódtak az emberek, és bár kétkedve villant rám a tekintetük, senki sem vonta kérdőre. Ez az ócska kabátot és legyűrt zoknit viselő fiatalember szemmel láthatóan vezető pozíciót töltött be, és megjelenése tiszteletet váltott ki. Egy intésére megnyílt minden lepecsételt ajtó, félreállt minden fegyveres járőr.

– Örülök, hogy te vagy az – jegyezte meg, miközben egyre mélyebbre értünk a föld alatt, és egyre hidegebb, egyre nyirkosabb lett a levegő. – Amikor rádöbbentem, hogy idő előtt kikerült a nyílt piacra egy általam kifejlesztett technológia, szívből reméltem, hogy a Kronosz Klub tagjait lefoglalja a buzgó ivászat, és elkerüli a figyelmüket az eset. Meglepett, hogy valakinek mégis feltűnt, de örömömre szolgál, hogy ez az ember éppen te voltál, Harry. Apropó, most is Harry vagy?

Vállat vontam.

– A Harry sem rosszabb, mint bármely más név. És te? Hogy lett belőled Vitalij?

Nemtörődöm vállrándítás.

– Pár életemben az amerikai ipari komplexumnak dolgoztam – morogta –, de abban a környezetben szinte lehetetlen titokban tartani egy technológiai újítást. Ha éppen nem üzletemberek vagy mohó tudósok faggattak, hogy mennyit tudok előállítani és milyen gyorsan, akkor tábornokok vagy külügyminisztériumi tisztviselők jártak a nyakamra. Szörnyen faragatlan ország ez az Amerika. A szovjeteknél legalább kedvez a kultúra a titkolózásnak.

A levegő egyre jobban lehűlt, a folyosón húzódó vezetékek, kábelek pedig egyre kövérebbre híztak, míg végül szinte teljesen eltakarták a falat a karomnál is vastagabb csövek, sodronyok. – Hogy ment a sorod, mióta utoljára láttalak? – kérdezte fellengzősen Vincent. – Megkaptad a professzori címet?

– Hogy? Ja, igen, végül megkaptam. De csak miután Fred Hoyle megfenyegetett, hogy behúz egyet.

– Te jó ég, micsoda viharos tudományos karrier!

– Őszintén be kell vallanom, hogy abban az életemben rajtad és Hoyle-on kívül még csak közel sem járt ahhoz senki, hogy fizikai erőszakot alkalmazzon velem szemben.

– Örömmel hallom, hogy jó társaság voltam. Tessék, jobb, ha ezt fölteszed.

És a kezembe nyomott egy vékony, áttetsző, jelvénynek látszó tárgyat. Szemügyre vettem: egyszerű, sőt kissé kezdetleges sugárzásjelző készülék volt, amely csak azt jelezte, hogy az embert sugárzás éri, de hogy mennyire súlyos a helyzet, azt már nem mutatta.

– Vincent, te azért finnyásabbnak látszol annál, hogy atomfegyvert fejlesszél a szovjeteknek – jegyeztem meg fejcsóválva. – Pontosan mi is a megbízatásod?

– Bizony, atomfegyver fejlesztése – felelte, és fellengzősen fölrántott egy kart, amely a soron következő, kisebb kastély méretű fémajtót nyitotta. – De gondosan ügyelek rá, hogy az okos emberek ne bontakoztathassák ki maradéktalanul a képességeiket, és a véglegesített gyártási folyamatba olyan hibák vannak beépítve, hogy az eszközt csak történelmi távlatban lehessen használni. Biztosra veszem, hogy még a Kronosz Klub is észlelni fogja a globális fegyverkezési versenyben bekövetkezett erőviszony-eltolódást.

– És nem tesznek föl neked kellemetlen kérdéseket?

– Mint már említettem – felelte vidáman Vincent –, a szovjeteknek van erre egy figyelemre méltó rendszerük.

Időközben az irdatlan méretű ajtó csigatempóban kinyílt. Vincent belépett a vas és az elektromosság titkos barlangjába, ahol a jelek szerint összefutottak az építményt behálózó vezetékek, és a levegő észrevehetően melegebb volt, mint a mélybe vezető komor folyosókon. A Titanic hajócsavarjainál is nagyobb ventilátorok halkan zúgtak, és a barlang közepén egy tömbből kifaragott gép terpeszkedett. Az amerikaiak talán megpróbálták volna valamelyest „kiöltöztetni” a mesterművüket, Vincent és csapata azonban csak a vegytiszta, praktikus funkcionalitást tartotta szem előtt. A szerkezet részeit durván, elnagyoltan hegesztették össze, a kilógó „belsőségeket” nem takarta semmi, a kábelek fölcímkézése fehér szigszalaggal és tollal történt, és csak azok a lámpák villogtak, amelyeknek ténylegesen, sürgősen és mindenáron világítaniuk kellett. Mintha valami technológiai istenség barkácsklubjában jártunk volna, ahol kifogytak a hőre zsugorodó csőből, vagy talán eleve nem is volt olyan. A behemót szerkezet ormótlan árnyékában kis fehér jelvényt viselő, létrát vonszoló férfiak és nők surrantak tova, hogy fölmásszanak valami láthatatlan hozzáférési ponthoz, jóval a megvetemedett piramisra emlékeztető talapzat fölé.

– Na, mit szólsz? – kérdezte vidáman Vincent.

Húzta a zsebemet a fegyver súlya. A tőlem telhető legnyugodtabb hangon azt feleltem:

– Az attól függ, mit nézek.

– Harry! – korholt Vincent. – Csalódást okozol.

A csalódottsága felhívás volt, hogy próbáljak deduktívan gondolkodni. Kénytelen-kelletlen belevágtam.

– Rendben – sóhajtottam. – Nyilvánvaló, hogy valamiféle szilárdtest-meghajtóról van szó, amelyet még vagy tizenöt évig nem találnak fel. Ott pedig olyan folyadékhűtő egységeket látok, amelyeket alighanem csak tizenhét év múlva kezdenek használni. A sugárzásjelző kitűzők, valamint a mindenütt látható ólombetétes falak sugárzásforrásra utalnak, de reaktort biztosan nem üzemeltetsz, mert nincs a közelben elegendő víz a rendszer hűtéséhez – hacsak a reaktortechnológiád jó ötven évvel meg nem előzi a korát.

– Reaktor tényleg nincs – ismerte el Vincent. – A radioaktív forrást viszont eltaláltad.

– A sugárzásveszély aggályos – folytattam –, de azért nem annyira, hogy védőruházatban szaladgáljanak az embereid. A gépből kilógó vezetékek nagy száma arra utal, hogy adatok jönnek ki és energiát táplálsz be. Ez pedig arra enged következtetni, hogy folyamatosan nyomon követett kísérlettel van dolgunk, nem pedig éles gyártási folyamattal. A konklúzió tehát az, hogy tanulmányozol valamit, alighanem szubatomi szinten, a korát évtizedekkel megelőző technológiával, egy titkos szovjet bázison, és ami engem továbbra is zavarba ejt, az az, hogy a jelek szerint mindez tetszik neked.

Vincent valóban büszkén, sugárzó mosollyal gyönyörködött a gépében.

– Hát persze, hogy tetszik, Harry! – mondta. – Hiszen ez a szerkezet olyan dolgokba nyújt betekintést, amelyek segítségével mindent megváltoztathatunk.

– Mindent?

– Mindent – ismételte Vincent, és a tekintetéből azt olvastam ki, hogy akár komolyan is gondolhatja, amit mond. – Szeretnél segíteni?

– Segíteni?

– Segíteni – mondta utánam, mint egy papagáj. – Tudod, a segítség az akadályozás ellentéte.

– Ha ez az egész vállalkozás nem állna szöges ellentétben mindazzal, amit a Klub képvisel – a szavaimra hosszan elnyújtott, szájjal imitált szellentés volt a válasz –, akkor sem igazán érteném, hogy miben tudnék segíteni.

Vincent átkarolta a vállamat, és magához ölelt, mint egy rég nem látott barátot. Ez lenne az az ember, aki sok-sok évszázaddal ezelőtt megcsókolta a teniszpályánál azt a Frances nevű lányt, és egy jól irányzott ökölcsapással ledöntött a lábamról, amikor kiderült, hogy kálacsakra vagyok?

– Harry – szólalt meg határozott hangon –, mit szólnál hozzá, ha építenénk egy kvantumtükröt?

48. fejezet

– A kvantumtükör… – kezdte.

– Pfuj! – feleltem.

– A kvantumtükör…

– Hatásvadász porhintés.

– A kvantumtükör! – Vincent kezdett ideges lenni, ahogy azt a beszélgetéseink során oly sokszor tette.

Már megint Cambridge.

Már megint az emlékek.

Az a benyomásom, hogy amióta Vincentet ismerem, az agyam egyre-másra visszakanyarodik a régi szép időkhöz, a komplexitás, a világvége előtti időkhöz.

– Hajlandó vagy egyáltalán idefigyelni? – vont kérdőre ingerülten.

– Ha idepasszolsz még egy szelet csirkét, meg némi krumplipürét, csöndben leszek, sőt, még a tőlem telhető legérdeklődőbb arckifejezést is bedobom – válaszoltam.

Vincent értett a szóból: jól megpúpozta a tányéromat egy emberes adag csirkehússal, meg valami iszonyatos mennyiségű pürével.

– A kvantumtükör – próbálkozott újra – az anyag extrapolációját szolgáló elméleti eszköz.

– Amikor azt mondod, extrapoláció…

– Nem azt ígérted, hogy csöndben maradsz? Egyél szépen.

– Azt csinálom – feleltem, és nyomatékul bekaptam egy villára való krumplipürét.

– Gondolj csak Darwinra! – Nagy nehezen sikerült úrrá lennem magamon és nem spriccelt ki a számból sugárban az étel, de már az erre irányuló erőlködésem is kiváltott egy szúrós pillantást. – Elutazik a földgolyó többi részétől elzárt szigetekre, hogy ott figyelje meg az élőlényeket, illetve azok életmódját. Mások is láttak már olyat, és fognak is még látni, de Darwinnál a világ megfigyelése a logikai extrapoláció kezdetét jelenti. Ő azt mondja, figyeljük meg, miként alkalmazkodnak az élőlények a környezetükhöz. Csodáljuk meg a madarat, amely oly tökéletes ütemben csap le a halra a szikláról. Vegyük észre, mennyire hasonlít egy másik, onnan több ezer mérföldnyire élő állathoz, amely akár ugyanahhoz a fajhoz is tartozhat, de mivel az ő zsákmánya üregekben él, kifejlődik a hosszú csőre. Figyeljünk meg egy férget, figyeljünk meg egy rovart, figyeljük meg az óceán fenekén kúszó-mászó rákot, és ebből…

– Kérem a mártást! – mordultam rá.

Odaadta, de ez egy pillanatra sem zökkentette ki.

– …ebből jön létre a létező legcsodálatosabb elmélet, az evolúció. Extrapoláció, Harry! A legapróbb dolgok vizsgálata hatalmas csodákra világít rá. Na most mi, fizikusok…

– Csak én vagyok fizikus! Te még diák vagy, és nem is tudom, miért viselem el a társaságodat.

– Mi, fizikusok – ütötte a vasat rendületlenül Vincent –, nem állatok vagy madarak viselkedését vizsgáljuk – egyébként én jobb recept alapján készítem a mártást, mint te –, a mi vizsgálati anyagunk, a megfigyelésünk tárgya maga az atom. Mi lenne, ha az atomot, a világ legegyszerűbb összetevőjét vetnénk alá a Darwin-féle gondolati folyamatnak? Egy protonból, egy neutronból és egy elektronból következtethetünk az őket összetartó erőkre, amelyek szükségszerűen az univerzum, a világűr, az idő összetartó erői is, és tükröt tarthatunk a lét természete elé…

– Kvantumtükröt! – kiáltottam föl melodramatikus villabillegetés kíséretében. – Vincent – folytattam, mielőtt a felháborodása túltehetett volna az enyémen –, pontosan ezt teszi most is a tudomány.

– Ezt tűzi ki célul – javított ki Vincent –, de olyan eszközökre vagyunk utalva – a látható spektrumon belül érzékelhető, háromdimenziós tárgyakra, meg magára az emberi agyra, ugyebár –, amelyek abszolút alkalmatlanok a feladatra. Úgyhogy az anyag megértéséhez egészen másféle eszközre van szükségünk, a valóság építőköveinek egészen más szintű megértésére, amelyből aztán kibontakozhat az egész világegyetem megértése. Mi a véleményed?

Elgondolkodtam rajta.

– Hatásvadász porhintés – mondtam végül.

– Harry…

– Várj egy kicsit, hallgass végig! Ha eltekintünk az elméleti komplikációktól, a gazdasági nehézségektől, a természettudományos problémáktól, akkor is hatásvadász porhintésnek tartom a dolgot, méghozzá tisztán filozófiai nézőpontból, amely téged annak rendje-módja szerint fel fog bőszíteni, mert tudománytalan. Szóval én nem hiszem, Vincent, hogy az emberi faj rendelkezne a teljes világegyetem megértésének képességével.

– Ugyan, kérlek…

– Várj még egy percet! Azt hiszem az eszköz, amelyről beszélsz – ez a teljességgel képtelen eszköz, teszem hozzá sietve –, amely valamiféle módszerrel, bár hogy mifélével, arról halvány gőzöm sincs, atomjaira robbantja az univerzumra vonatkozó tudásunkat, és létrehoz egy mindent megmagyarázó teóriát, amely minden „hogyan?”-nal kezdődő, és a sokkal nehezebb, „miért?”-tel végződő kérdésre választ tud adni, szóval ez a… ez a csodás eszköz nem több és nem kevesebb, mint egy saját kezűleg összebarkácsolt istenség. Építeni akarsz magadnak egy mindenható gépet, Vincent? Istent akarsz csinálni magadból?

– Nem én! Istent, te jóságos ég, én ugyan nem…

– Tudni akarsz mindent, ami van, mindent, ami volt, mindent, ami lehet…

– Ez a tudomány célja! A fegyver, az csak fegyver, az ember az, aki rossz célra használja…

– Akkor minden rendben. Szabadítsd csak rá az emberiségre a mindenhatóságot!

– Az „Isten” annyira túlterhelt szó…

– Igazad van! – csattantam föl keményebben, mint szerettem volna. – Nevezd inkább kvantumtükörnek, és akkor senki sem fog gyanút, hogy milyen nagyszabású ambícióid vannak!

– Lehet, hogy pontosan erről van szó – mondta egy vállrándítás kíséretében Vincent. – Lehet, hogy Isten valójában soha nem volt más, mint kvantumtükör.

49. fejezet

– Kaphatok egy kis gondolkodási időt?

– Persze – hangzott a fellengzős válasz.

– Nem baj, ha magamnál tartom a fegyvert? – kérdeztem.

– Dehogy baj! Viszont, ha megbocsátasz, szíveskednél egy cellában várakozni? Mert itt elég sok érzékeny berendezés van, amit összevérezhetsz, ha úgy döntesz, hogy szétloccsantod az agyadat.

– Az tényleg kellemetlen lenne – hagytam rá. – Vezess!

Elvezettek a cellasorra, amely nélkül nyilván nem is működhet egy valamirevaló titkos kutatóállomás. A kis helyiségben hideg volt, a betonpriccs a falba épült. Vincent megígérte, hogy majd hoznak pár pokrócot és állta is a szavát, valamint kaptam egy tányér forró és sűrű galuskás levest is. Az őr mindezt idegesen odatolta elém a padlón, és közben a mellettem fekvő pisztollyal szemezett. Szépen rámosolyogtam, de nem szóltam egy szót sem.

Kvantumtükör…

Vincent Rankis, vagy Vitalij Karpenko, vagy bármi is a neve, tényleg kvantumtükör építésével próbálkozik.

Amelynek segítségével ott hever az ember előtt az idő és a tér teljessége, mindaz, ami valaha volt vagy lehetett, ott hever kiterítve, mint a teremtés térképe. Olyan gép ez, amely egyetlen atomból extrapolálja a világegyetem csodáit.

Magyarázatot ad arra, hogy miként jöttünk létre.

És arra is, hogy miért.

Még mi, kálacsakrák is magyarázatot kapunk minderre.

Ültem és gondolkodtam.

Eszembe jutott Cambridge, meg a sült csirke fölött folytatott vitáink.

Aztán Akinleye, aki benyomja a tűt a bőröm alá.

Meg a mellbe lőtt Richard Lisle, aki így nem tudta elkövetni az ő bűneit.

Meg Lizzy, akit szerettem, és Jenny, akit egészen másképp szerettem, de nem kevésbé őszintén és nem igazabbul, mint Lizzyt. Eszembe jutott, ahogy csúszom-mászom Phearson lába előtt, majd fölbukkan Virginia („A combartéria a legjobb, abból úgy spriccel a vér!”), aztán Rory Hulne-t láttam magam előtt a nagyanyám temetésén, majd akkor, amikor otthagytam meghalni. Utána pedig az jutott eszembe, ahogy gyerekként újra meg újra, életről életre ott állok Harriet sírjánál, és nem foghatom meg a nevelőapám, Patrick August kezét, mert ő belül elfonnyadt, bár a teste tovább élt.

Mire akar kilyukadni?

Közeleg a világvége.

Most magán a sor.

Sikított?

Mindez a te múltad is, Harry! A múltad!

Kicsoda maga, dr. August, talán Isten? Maga az egyetlen élőlény, aki számít? Azt hiszi, a maga fájdalma nagyobb szabású, nagyobb jelentőségű, csak mert emlékszik rá? Azt hiszi, a maga élete az egyetlen élet, ami számít, csak mert azt maga éli át?

Akkor minden rendben. Szabadítsd csak rá az emberiségre a mindenhatóságot!

Mire akar kilyukadni?

Maga talán Isten?

Állítólag majdnem egy teljes napig gondolkodtam.

Amikor végül dűlőre jutottam magammal, megdöngettem a cellám ajtaját. Ugyanaz az ideges őr nyitotta ki, aki a galuskás levest hozta. Megrebbent a szeme, amikor meglátta a kezemben a pisztolyt.

– Jó napot – mondtam és átadtam neki a fegyvert. – Mondja meg Karpenkónak, hogy igen. A válaszom igen.

50. fejezet

Egyszer találkoztam egy Fidel Gussman nevű kálacsakrával. 1973-at írtunk, és én éppen Afganisztánban voltam, hogy megnézzem a nagy Buddha-szobrokat, mielőtt a tálibok hatalomra jutnak és lerombolják őket. Új-zélandi állampolgárként utaztam, mert ezzel az útlevéllel viszonylag könnyen tudtam mozogni, és menet közben megpróbáltam felfrissíteni a pastu nyelvtudásomat. Ötvenöt éves voltam, és életem jó része azzal telt, hogy a Kronosz Klub korábbi tagjai által kőbe vésett üzeneteket próbáltam levadászni. Egy soha véget nem érő játék volt ez. Odaírhattam például a nevemet egy i.sz. 45-ből fennmaradt, a jövőbeni klubtagoknak szánt vicc alá, amennyiben sikerült kiásnom a föld alól, majd kellőképpen homályos nyomravezető jeleket hátrahagyva – hadd törjék a fejüket a jövő nemzedékei – eláshattam máshová. Amolyan világjáró időkapszula volt ez a pihent agyúak számára. A játék résztvevői nagylelkű pillanataikban biológiailag nem lebomló kincseket földeltek el. A kincsvadászat messze legértékesebb célpontja Leonardo da Vinci egy addig elveszettnek hitt műve volt, amelyet a reneszánsz kori Itáliában élt kálacsakra az Alpok legmagasabb részén, egy Szent Angéla-szentélyben, légmentesen lezárt boroskancsóba rejtve ásott el. A hátrahagyott nyomravezető jelek szinte mindig sikamlós, buja versikék formáját öltötték, így az örökül hagyott műtárgy felfedezése igazi élvezetet okozott. Leginkább ennek a játéknak köszönhetően jártam be a világot, és éppen az afganisztáni Buddha-szobrokat akartam felkeresni, amikor magához szólított Fidel Gussman.

Már egy kilométerről láttam a dagadt nyakú óriást, aki a konvojban haladó teherautók egyikének tetején utazott, így kilátszott a járművek imbolygó rádióantennáinak hegyénél is magasabbra csapó, sárgás porfelhőből. A falu lakói szétszaladtak, mert azt hitték, hogy banditák ütöttek rajtuk, és a jövevények pontosan úgy is néztek ki, mint a banditák. Én meg sem próbáltam elrejtőzni, hiszen egy fehér bőrű új-zélandi nemigen talál megfelelő búvóhelyet Afganisztán közepén. Csak bámultam a teherautó tetején utazó, európai arcberendezésű férfit, meg az AK-47-esekkel hadonászó, soknemzetiségű csapatát, ahogy a turista az útját álló rendőrt.

– Hé, maga! – kiáltott rám dallamos urdu nyelven, és odaintett a teherautójához, amely egykor talán nem a nyári anyaföld színében pompázott, de ennek már nem maradt semmi nyoma. A járgányok motorja kattogott, mert nem tudott lehűlni a rekkenő hőségben, a motorháztetőkre pedig már pakolták is föl a serpenyőket, hogy megsüssék a kései reggelit, amelynek alágyújtani már nem is kellett. A férfi felé közeledve csöndben számolgattam a lőfegyvereket, és fölmértem, hogy miféle emberek zavarhatták meg ilyen durván az én békés bámészkodásomat. Fosztogató zsoldosok lehetnek, döntöttem el magamban. Az egyetlen, egyenruhára emlékeztető ruhadarabjuk a piros selyemkendő volt, amelyet valamelyik testrészére mindenki felkötözött, a vezetőjük pedig egyértelműen az a borostás állú, széles mosolyú férfi, aki magához szólított engem.

– Maga nem idevalósi. Talán a CIA-nak dolgozik? – vont kérdőre.

– Nem dolgozom a CIA-nak – feleltem fáradt hangon. – Csak a Buddhákat akarom megnézni.

– Miféle Buddhákat?

– A bámijáni Buddha-szobrokat – feleltem. Amennyire tudtam, igyekeztem véka alá rejteni a tudatlan haramia iránti mélységes megvetésemet. – Tudja, a hegyoldalba faragták őket.

– A francba, hát persze! – mondta elmerengve a teherautó tetején ülő férfi. – Láttam őket én is. Bizony jól teszi, ha most megy el oda, mert húsz év múlva már nem lesznek sehol!

Meglepetten hátrahőköltem és még egyszer megnéztem magamnak a cserzett bőrű, büdös, porlepte férfit, aki vigyorogva megérintette az üstökét, és így szólt: – Hát, örülök, hogy találkoztunk, még akkor is, ha nem a CIA embere.

Azzal leszökkent a járgányról, és elindult az ellenkező irányba, én pedig magamat is meglepve utána kiáltottam:

– Tienanmen tér!

Erre megtorpant és megpördült a tengelye körül. A lábujjai égnek meredtek, a sarka a földbe fúródott, mint egy táncosnak. Aztán továbbra is lezserül vigyorogva, fesztelen, hányaveti léptekkel elindult felém, és amikor megállt, olyan közel volt hozzám, hogy éreztem a ragacsos izzadság szagát.

– A pokolba! – szólalt meg végre. – Pedig kínai kémnek sem nézné az ember!

– Ahogy magát sem afgán hadúrnak – jegyeztem meg.

– Mivel csak átutazóban vagyok itt.

– Van valami konkrét úti célja?

– Oda megyek, ahol történik valami. Tudja, mi harcosok vagyunk, ez a mesterségünk, és értjük is a dolgunkat. Ezen nincs mit szégyellni, hiszen ami meg akar történni, az nélkülünk is megtörténne, de így, hogy mi is ott vagyunk – most még szélesebbre húzódott a vigyora –, talán egy kicsivel gyorsabban történik meg. Viszont miért dobálózik egy ilyen kedves, idős úriember kínai földrajzi nevekkel, mi?

– Nincs semmi különös oka – vontam meg a vállam. – Csak úgy beugrott ez a szó. Olyan, mintha azt mondtam volna, Csernobil.

Fidel szemöldöke megrebbent, de a vigyorát mintha odaragasztották volna. Aztán nagyot kacagott, és úgy hátba vágott, hogy kis híján elvesztettem az egyensúlyomat, majd hátralépett, hogy gyönyörködjön a keze munkájában. Végül ezt harsogta:

– Jézus, Mária, Szent József és Michael Jackson! A kurva életbe!

Együtt ettünk. A családdal, amelyiknek a házában az étkezés zajlott, félreérthetetlenül közölték, hogy vendégeik lesznek, de Fidel emberei legalább bedobták a közösbe a saját kenyerük nagy részét, és üvegkupakokat szórtak a gyerekek közé, akik örömmel szedegették össze a csecsebecséket. Édesanyjuk az ajtóban állva, a burka kék fátylán keresztül figyelt minket, nehogy egyetlen edényét is össze merjük törni.

– Az 1940-es években születek meg – magyarázta Fidel, miközben jókora falatokat szaggatott le a sült bárányból a tekintélyt parancsoló, bár eléggé viseltes fogsorával –, és ez elég szar, mert kimaradok a jóból. A Disznó-öbölbe viszont általában elmegyek, és Vietnamot is végigcsinálom, a francba is, még szép, hogy végigcsinálom! Elég sokat időzök az afrikai konfliktusok színterén is, de hát, tudod, az jobbára csak a bennszülöttek riogatásáról szól, én meg úgy vagyok vele, hogy mi abban a kunszt? Nekem valami rendes háború kell, a francba is, nem vagyok én holmi pszichopata, aki azt élvezi, hogy megríkatja a gyerekeket! Irak és Irán mostanában kezd belejönni, bár azt el kell mondanom, hogy Irán nem valami jó buli, miután elzavarják a sahot. Kuvait viszont megjárja, és kipróbáltam a balkáni szarkavarást is, de hát ott is folyton az megy, hogy „Öld a civileket, és szaladj a tank elől!”, hiába mondom nekik, hogy „Basszátok meg, fiúk, én profi vagyok, mit aláztok ezzel?”

– Tehát a legtöbb életedben katona vagy? – kérdeztem.

Szíjat hasított a húsból a fogával.

– Aha. Apám is katona, alighanem innen jön a dolog. Kölyökkoromban jó sok évet leéltem Okinava szigetén, és az ottani emberekben van valami, úgy értem, mintha belül vasból lennének, komolyan mondom, azt látnod kéne! Én mindent visszafizettem a Klubnak – tette hozzá, mintha hirtelen eszébe jutott volna, hogy ez még tisztázásra szorul –, de az a sok tétlen ücsörgés, meg szex, meg politika… Te jó ég, a politika! Ez és ez háromszáz éve ezt mondta, aztán ez és ez lefeküdt ezzel és ezzel, de aztán ez és ez meghalt és rettenetesen féltékeny lett… Hát én ebből nem kérek! Nem is tudom, lehet, hogy igazából a Klubban nőttem fel, te is így érzed?

– Én nem sokat időzöm a Klubban – ismertem be zavartan. – Könnyen másra terelődik a figyelmem.

– Figyelj, ezek ott a Klubban, ahhoz képest, hogy halhatatlanok, eléggé következetlenek, nem? Tudod, hogy egyszer túladagolással nyírtak ki? Istenem, fiúk, mondom nekik, még csak harminchárom éves vagyok, mi a szar ez, hogy máris jön megint a bilire szoktatás?

– Én idősebb koromban rendszerint magamat gyógyszerezem – vallottam be. – Hatvanöt-hetven körül mindig ugyanazt a betegséget kapom el…

– Ne is mondd, baszod! – nyögött fel Fidel. – Kissejtes tüdőrák hatvanhét évesen, sitty-sutty! Tudod, próbálkoztam a dohányzással, a nem dohányzással, próbáltam tisztán élni, és mégis folyton ugyanaz a kibaszott betegség visz el! Egyszer megkérdeztem egy dokinőtől, hogy mi lehet az oka, és tudod, mit felelt? „Hát, van, hogy a dolgok csak úgy megtörténnek.” Hát kapják be!

– És miért tetszik annyira a háború? – kérdeztem. Elővigyázatosan úgy döntöttem, hogy a saját orvosi múltamba nem megyek bele.

Fidel jól megnézett magának a két aprócska gombszemével az egyre jobban fehérlő báránycsont fölött.

– Te is harcoltál valamennyit, nem? Mert elég öregnek látszol ahhoz, hogy szerencséd legyen a második világháborúhoz, ha meg nem sértelek.

– Láttam egy-két háborút – ismertem be vállvonogatva –, de általában igyekszem kimaradni az ilyesmiből. A háború túlságosan kiszámíthatatlan.

– De hát éppen ez a lényeg, baszod! Úgy születsz meg, hogy tudsz mindenről, ami az életed során történni fog, tudsz az égvilágon mindent, a kurva életbe, és te erre azt mondod, hogy „Dőljünk hátra, és nézzük!”? Na nem! Oda kell menni, bele a sűrűjébe, hogy éljünk egy kicsit, hogy lepődjünk meg! Én hetvennégy lövést kaptam – düllesztette ki büszkén a mellét –, de csak tizenkilenc volt halálos. Ezenkívül robbantottak fel kézigránáttal, léptem aknára, és egyszer, amikor a vietkongokkal harcoltunk, leszúrtak egy kihegyezett bambuszbottal, hát nem hihetetlen, baszki? Éppen megtisztítottunk egy dzsungeldarabot, amelyiknek még neve sem volt, és bűzlött az egész, mert a légierő jobbra is, balra is fölégette a földet, hogy beterelje a gerillákat a halálzónába, ahogy ők mondták, és hát gyilkolásztunk rendesen, a francba is, az aztán csúcs volt, érted, amikor tudod, hogy bármelyik pillanatban vége lehet, arra eszméletlenül rá lehet gerjedni! És nem láttam, nem hallottam, hogy jön a fickó, egyszer csak ott volt, mintha kinőtt volna a földből, és én hasba lőttem, és utána pillanatok alatt elvérzett, de akkor még csak le sem lassított, és már ott is volt és szúrt! Nem lehetett több tizenhat évesnél! Hát igen, gondoltam, téged kár lett volna kihagyni.

Fidel kidobta a csontot az ajtó elé, ahova máris odaszökdécselt egy háromlábú kutya, és rágcsálni kezdte. Fidel pedig az ingébe törölte a kezét, majd rám vigyorgott és így folytatta:

– Ti, Kronosz klubosok mind úgy rettegtek attól, hogy valamit egy kicsit másképp csináljatok! Az a baj veletek, hogy elpuhultatok. Megszoktátok a komfortos kis életeteket, amivel csak az a bökkenő, hogy aki úgy él, az a világért se vállalna egy kis rizikót, a világért se rázná meg a csónakot. Meg kéne tanulnotok egy kicsit élni, ki kéne próbálnotok, mit bírtok ki! Én mondom neked, semmi nem pörget fel úgy, mint egy kis nomád élet!

– Mit gondolsz, hatással voltál valaha is a lineáris események alakulására? – érdeklődtem. – Személy szerint befolyásoltad valamelyik háború kimenetelét?

– Fenét befolyásoltam! – kacagott fel Fidel. – Mi csak katonák vagyunk, baszod! Kinyírunk pár embert, mire ők kinyírják a mieinket, aztán megint mi nyírjuk ki az ő embereiket, de ez mind rohadtul nem jelent semmit, érted? Csak számok vagyunk, és amikor a végösszeg már elég nagy, az agyasok leülnek egymással és azt mondják: „Na, döntsük el, amit előbb-utóbb úgyis el kell döntenünk!” Szóval én nem sodrom veszélybe a lineáris eseményeket, cimbora, én csak a tűz vagyok a kályhában. És tudod, mi a legjobb az egészben? – Fidel fülig érő szájjal föltápászkodott, és a kunyhó sarkába dobott egy gyűrött bankjegyköteget, ahogy a gazda veti oda kutyájának az ételmaradékot. – Hogy kurvára nem számít, hova megy a golyó, kinek folyik a vére. Kurvára nem számít semmit.

Elindult kifelé, de az ajtóban megállt és rám vigyorgott. Arca egyik fele árnyékba borult, a másik felét beragyogta a vakító, fehér napfény.

– Ide figyelj, Harry, ha egyszer elunod ezt a régészkedést, vagy mi a szart csinálsz, keress meg! Ott találsz az élet és a halál közti vékony határmezsgyén.

– Sok szerencsét, Fidel! – mondtam.

Ő pedig rám villantott egy utolsó vigyort, és kilépett a fényre.

51. fejezet

– Igen – mondtam Vincentnek. – A válaszom igen.

A Pietrok-112-es létesítmény parancsnoki irodájában ültünk, amelyet a parancsnok tapintatosan szabaddá tett. Keresztbe vetett lábbal, karba tett kézzel figyeltem az engem figyelő Vincentet.

Aki végül így szólt:

– Megkérdezhetem, hogy miért? Mert mintha némiképp módosítottad volna a korábbi álláspontodat, amely szerint ez az egész „hatásvadász porhintés.”

A plafonra néztem, hátha onnan ihletet merítek, de csak az armatúra kilazult végén kiözönlő, majd a mennyezeten vékonyka csíkban átmasírozó fekete bogarakat láttam.

– Mondhatnám – kezdtem –, hogy a tudományos kihívás, a kíváncsiság, a kalandvágy vezérel, és mivel nem hiszem, hogy megvalósítható lenne a vállalkozásunk, végső soron miért ne? Mondhatnám azt is, hogy fellázadtam a Kronosz Klub ellen, meg az ölbe tett kézzel ücsörgés, a semmittevés, a világjárás-ivás-dugás-betépés politikája ellen, mondván, hogy ezen kívül nincs mit tenni, és soha nem is lesz. Mondhatnám azt is, hogy a múlt – az elmúlt, és semminek sincs következménye, és belefáradtam abba, hogy az élet önmagán kívül nem jelent semmit, és hogy az évek során érzéketlenné váltam, kiüresedtem belül, és csak sodródom egyik szituációból a másikba, mint egy kísértet, amely ellátogat a régi sírjához, hogy magyarázatot keressen arra, hogyan halt meg. Mondhatnám azt is, hogy osztom az ambíciódat, hogy én is Isten szemével akarok látni. Mert végső soron erről beszélünk, nem? Ez a gép, ez a „kvantumtükör,” bármit is jelentsen ez a gyakorlatban, szóval ez is csak tudományos eszköz, mint bármi más, de olyan eszköz, amely mindennek a mibenlétére, miértjére, hogyanjára választ ad. Amelynek segítségével megtudunk mindent: megtudjuk, miért vagyunk, honnan jöttünk mi, kálacsakrák, uroboroszok. Az emberiség története során mindvégig arra kereste a választ, hogy mik vagyunk és miért. A kálacsakrák ugyan miért ne tennének így? Sokért nem adnám, ha rendelkeznék ezzel a tudással, de eddig a válasz leghalványabb árnyékával sem szolgált senki. Te legalább egy tervet kínálsz, ha egyebet nem is.

Vállat vontam és még jobban belesüppedtem a fotelbe.

– Vagy válaszolhatnék lényegre törőbben is: mondhatnám egyszerűen azt, hogy a terved tennivalót és lehetőséget ad, hogy másképp éljek, mint eddig. Úgyhogy a francba minden mással!

Vincent ezen elgondolkodott, aztán elmosolyodott.

– Akkor rendben – mondta. – Nekem ez megfelel.

Még most sem hazudhatok. Most sem, amikor már tudom, amit tudok.

Tíz évig dolgoztam a kvantumtükrön.

Egy kálacsakrának tíz év semmi, abszolút nincs hatása a világ folyására, de hát senki sem „a világ folyásában” él, még mi sem. Tíz év, az nem kevesebb, mint háromezer-hatszázötven nap, mínusz némi szabadság, és ennek a háromezer-akárhány napnak minden egyes pillanata…

…revelatív élmény volt.

Hiszen sok-sok éve nem dolgoztam már úgy istenigazából. A korai életeimben olykor volt munkahelyem, voltam orvos, professzor, egyetemi oktató, kém, de mindezt csupán eszköznek tekintettem, amelynek révén megismerhetem és megérthetem az engem körülvevő világot. Most, hogy munkához láttam Vincent képtelen projektjén, végre szabadjára engedhettem a tudásomat, mint a végzős diák, és végre az igazi cél szolgálatába állíthattam. Életeim során most először értettem meg, milyen az, amikor valakinek a munkája az élete.

Boldog voltam és csodálkoztam, hogy miért nem döbbentem rá már jóval korábban, hogy ez a boldogság. A munkafeltételek korántsem voltak fényűzőek, hiszen Vincent kénytelen volt bizonyos engedményeket tenni az államnak, amelynek területén dolgozott, de azon vettem észre magam, hogy ez egyáltalán nem okoz gondot. Az ágyam meleg volt, a takaró vastag, az étel pedig, bár ízletesnek aligha lehetett nevezni, megtöltötte a gyomromat a hosszú munkanap végén. Vincent ragaszkodott hozzá, hogy minden áldott nap kétszer kimenjünk a napra, azaz többnyire az Északi-sarkvidék borús ege alatt tomboló fagyos, csípős szélbe, a következő felkiáltással:

– Fontos, hogy kapcsolatban maradjunk a természettel, Harry!

Ebből télen sem engedett, így sok-sok rettenetes órát töltöttem el a csontig hatoló hidegben, nyakamat fázósan behúzva, és miközben a hajam, a szemöldököm és a könnyeim is jéggé fagytak, a peckesen föl-alá masírozó Vincent ezt harsogta:

– Csodálatos érzés lesz visszamenni, nem igaz?

Ha lett volna hozzá erőm, talán válaszoltam volna valami epéset.

Mivel Vincent elfogadott, mindenki elfogadott. Nem kérdeztek tőlem semmit, és a kollégáik csöndje mögött megbúvó félelemre sem kérdeztek rá, de ahogy telt-múlt az idő, mind a munka, mind a társasélet során egyre világosabbá vált, hogy Vincent egészen rendkívüli koponyákat gyűjtött maga köré.

– Öt élet, Harry! – kiáltotta lelkesen. – Még öt élet, és azt hiszem, meglesz!

Ezt a hosszú távú tervét, amelynek megvalósítása ötszöri halált igényelt, csak velem osztotta meg. Pedig a hőn áhított áttöréstől olyan messze voltunk, sőt a hogyanok és miértek, méghozzá minden egyes hogyan és minden egyes miért vizsgálatához szükséges felszerelés is annyira távlati cél volt még, hogy szót sem érdemelt. Komponenseken dolgoztunk, amelyek önmagukban is mind-mind korukat megelőző, forradalmi újításoknak számítottak, és Vincent szavaival élve, azt a célt szolgálták, hogy „átrugdossuk a huszadik századot a huszonegyedikbe!”

– Szándékaim szerint 1963-ra kifejlesztem a belső Internetet – magyarázta –, 1969-re pedig gatyába rázom a mikroprocesszorokat. 1971-re kis szerencsével kirángathatjuk a számítástechnikát a szilícium-korszakból, és ha tartjuk az ütemtervet, megcélozhatjuk a nanoprocesszorok 1978-as bevezetését. 2002-re általában meghalok – tette hozzá orrát szomorkásan felhúzva Vincent –, de ez az életem olyan kezdőlökést adhat, hogy legközelebb már a második világháború végén készen állhatnak a mikroprocesszorok. Azon gondolkodom, hogy később Kanadában kéne tanyát ütnöm, mert az utóbbi időben nem sok kanadai koponyát volt szerencsém kifaggatni.

– Mindez szép és jó – jegyeztem meg egy csöndesebb estén, amikor Vincent lakrészében ostábláztunk –, de amikor azt mondod, hogy a mostani életed felfedezéseit a következőben alkalmazod, az azt feltételezi, hogy emlékezni fogsz minden egyes műszaki leírásra, minden diagramra és minden egyenletre.

– Hát persze, hogy emlékezni fogok – felelte lezserül Vincent.

Kiejtettem a kezemből a dobókockát, és szívből reméltem, hogy olyan benyomást keltettem, mintha szándékosan gurítottam volna el ilyen sután.

– Te… te mnemonikus vagy? – hebegtem.

– Hogy mi vagyok? – csattant föl Vincent.

– Mnemonikus. Így nevezi a Klub azokat, akik mindenre emlékeznek.

– Hát, akkor igen, azt hiszem, pontosan az vagyok, amit mondtál. Téged ez mintha meglepne.

– Igen, hiszen mi… azaz te nagyon ritka jelenség vagy.

– Igen, én is így képzeltem, bár azt meg kell mondanom, Harry, hogy a tudományos pályáddal kapcsolatban úgy tűnik, hibátlanul működik a memóriád. Nagy értéke vagy a csapatunknak.

– Köszönöm.

– De ha jól értettem, amit mondtál, te is felejtesz?

– Igen, felejtek. Hogy őszinte legyek, arra sem emlékszem, hogy most te lépsz, vagy én?

Vajon miért hazudtam?

Megszokásból?

Vagy talán azért, mert eszembe jutott, amit Virginia mesélt arról a másik híres mnemonikusról, Victor Hoenessről, a kataklizma atyjáról, aki mindenre emlékezett, és arra használta, hogy elpusztítson egy világot?

Igen, talán ez volt az oka.

Közeleg a világvége…

Christa Berlinben…

De ez nem számított.

És most sem számít.

A halál így is, úgy is eljön, és ha a tetteink jutalma egy válasz, egy gigantikus, csodaszép válasz a legősibb kérdésre – arra, hogy miért vagyunk, és honnan jöttünk –, akkor ez a válasz megéri az árát.

Ezt beszéltem be magamnak ott az orosz tél sötétjében, ahol egyedül voltam, mint az ujjam.

Vincenttel akkoriban szinte művészi tökélyre fejlesztettük a titkolózást. Mindkettőnknek húsz-harminc évvel későbbi elméletekről és technológiai fejlesztésekről volt tudomásunk. És mindketten hibátlanul emlékeztünk is mindezekre, igaz, én ezt annak tudtam be, hogy mindig is jó barátságban voltam a számokkal. A nagy kunszt az volt, hogy a gondolatainkat úgy kellett elcsepegtetnünk, hogy az azokból következő áttöréseket a szuperintelligens egyének, akikkel Vincent körülvette magát, mintegy maguktól fedezzék föl. Egyfajta játék és versengés lett ez kettőnk között, hogy melyikünk tudja észrevétlenül „elejteni” a finom ötletet, amely rávezeti a vegyészt egy összefüggésre, a fizikust egy revelatív felismerésre. A feladat nagyságrendje bizonyos fokig a javunkra vált, hiszen mivel mindkettőnk számára felfoghatatlanul nagy volt, kisebb részekre bontottuk fel. Tudtuk, hogy szükségünk lesz elektronmikroszkópra, amelynek fogalmával tisztában voltunk ugyan, de még egyikünk sem tanulmányozta vagy használta. Szükségünk volt továbbá részecskegyorsítóra is, amelyről megint csak azt tudtuk, hogy vágyunk rá, de egyikünk sem épített még ilyesmit. Olykor már egy-egy fogalom megvitatása is elég volt ahhoz, hogy váratlan, zseniális felismerésekre sarkallja kutatóinkat, akiket megszédített a laborból futószalagon kigördülő sikerek végtelen sora, így egyszer sem kérdeztek rá, hogy hogyan és miért történnek ezek a revelatív felismerések.

– Úgy tervezem – jelentette ki határozottan Vincent –, hogy a mostani életem végére rendelkezésemre fog állni a 2030-as technológia, bármi is legyen az. Éljen a jóféle kommunista szemlélet: az embernek mindig legyen hosszú távú terve!

– És nem aggaszt – érdeklődtem –, hogy mi történik ezzel a technológiával a halálod után?

– Olyan, hogy „a halálom után”, nem létezik – felelte komoran Vincent.

Szívesen mondanám, hogy ez a kérdés több fejfájást okozott nekem, mint amennyit valójában okozott. Fölidéztem a kálacsakrák természetével kapcsolatos vitáinkat: mik vagyunk, hogyan élünk? Lehet, hogy csupán tudatos lények vagyunk, akik ide-oda röpdösnek a párhuzamos univerzumok között, és a tetteik révén megváltoztatják azokat? Ha igen, az arra enged következtetni, hogy a tetteinknek mégiscsak vannak következményei, bár ezek a következmények felfoghatatlanok a számunkra, hiszen valahol van egy világegyetem, amelyben Harry August az ötvenötödik születésnapján nem jobbra, hanem balra fordult, és valahol van egy olyan világegyetem is, amelyben Vincent Rankis meghalt, és a korát évtizedekkel megelőző technológiai adatbázist hagyott a posztszovjet Oroszországra.

Közeleg a világvége.

Christa Berlinben.

Közeleg a világvége.

És ennek csak egy magunkfajta lehet az oka.

– Közeleg a világvége – mondtam.

1966-ot írtunk, és küszöbön állt Vincent első hidegfúziós reaktorának tesztelése.

A hidegfúziós technológia véleményem szerint megmenthetné a bolygót, hiszen megújuló energiaforrásról van szó, amelynek elsődleges hulladékai a hidrogén és a víz. London utcáin akkor még befeketítette az utazók arcát a füst. Az én szűkebb pátriám gyárkéményei fölött szürke fellegek gyülekeztek, és ha elsüllyedt egy tartályhajó, ragadt az olajtól a tönkretett partszakasz, és húsz év alatt harmincan haltak meg azok közül, akik belélegezték a csernobili négyes reaktor által okádott füstöt, és százezreket neveznek el később „likvidátoroknak”. A katonákat, akik föld alatti bányákba lapátolták a radioaktív földet, az építőmunkásokat, akik folyékony betont öntöttek a reaktor még égő „uránszívébe,” a tűzoltókat, akik lapáttal hányták a homokot a lángoló nukleáris fűtőanyagra, miközben bőrük az alattomos, cirógató sugárzástól bizsergett. Mindez még a jövő zenéje volt, és a hidegfúzió még akkor, az 1980-as években is álom maradt. Mi ott, a Pietrok-112-ben mégis készen álltunk Vincenttel arra, hogy megváltoztassuk a világot.

– Közeleg a világvége – szólaltam meg, miközben dolgozni kezdtek a generátorok, de nem hiszem, hogy Vincent a nagy gépzúgásban hallotta volna, amit mondok.

A próbaüzem kudarcba fulladt.

Világossá vált, hogy ebben az életben nem fogjuk megoldani a huszadik század egyik legnagyobb tudományos rejtélyét. Világossá vált, hogy még Vincentnek is megvannak a maga korlátai, meg nekem is. A tudás nem helyettesítheti a leleményességet, csupán a katalizátor szerepét töltheti be.

– Közeleg a világvége – mondtam, miközben a figyelőerkélyről néztük, ahogy elvontatják az apparátust.

– Hogy mondod, vén szivar? – morogta Vincent, akinek elvonta a figyelmét a csalódottság, meg az, hogy bátorságot sugárzó, bizakodó képet kellett vágnia.

– Közeleg a világvége – ismételtem. – Forr a tengerek vize, leszakad az ég, és mindez egyre gyorsul. A lineáris időbeliség változik, és ez miattunk van. Ezt mi csináltuk!

– Harry – korholt Vincent –, ne légy már ilyen melodramatikus!

– Ez az üzenet szállt nemzedékről nemzedékre, gyerekről haldokló öregemberre. A jövő változik, és nem jó irányba. És ezt mi csináltuk.

– A Kronosz Klub mindig is avíttasan régimódi volt.

– Vincent, mi van, ha ez a mi művünk?

Vincent rám sandított, és én rádöbbentem, hogy mégiscsak hallotta, amit mondtam, nem nyomta el a szavaimat a gép zúgása. A gépé, amelyből egy szép napon létrejön egy újabb gép, majd abból egy még újabb, amelyben megfogan az isteni tudás, amely minden kérdésünkre választ ad, amely hozzásegít, hogy megértsük a világegyetemet a maga teljességében.

Vincent megszólalt:

– Úgy, ahogy mondod. Akkor mi van?

Négy nap múlva, miután a hidegfúziós kísérlet sorra befutó eredményei egyértelműen bizonyították, hogy elbuktunk, de a bukás 99,3 százalékos valószínűségéből adódóan még „él” a projekt, szabadságot kértem.

– Persze – mondta Vincent. – Abszolút megértem.

Egy katonai autó elvitt Pietrok-111-be, onnan egy másik autó Ploszkije Prudiba, és útközben eszembe jutott, hogy tíz éve nem hagytam el Vincent laboratóriumát. A tájhoz nem volt kegyes az idő: a kevés megmaradt fát is kivágták, csak ronda tuskók álltak ki a földből, mögöttük pedig irdatlan betonfalak hirdették, hogy itt kenyeret, ott acélt gyártanak a dolgozók, amott pedig csak figyelmeztető tábla hirdette, hogy idegeneknek belépni tilos, és aki este 8 óra után a fal közelébe, azaz látótávolságba merészkedik, azt lelövik. Ploszkije Prudiból naponta csak egy vonat indult, és a városka messze földön híres volt arról, hogy milyen jó kosztot-kvártélyt lehet itt kapni. A sofőröm elvitt az édesanyjához, aki gőzölgő babfőzelékkel meg halkonzervvel traktált, és beavatott Ploszkije Prudi minden titkába. Úgy tűnt, ő ott az első számú hírharsona, sőt éltem a gyanúperrel, hogy a történetek első számú kiagyalója is. Az ikon, amely alatt aludtam, a nyilakkal átlőtt Szent Sebestyént ábrázolta, aki a katolikus ikonográfia szerint általában alsóneműben haldoklik, itt viszont arannyal átszőtt ruhát viselt.

Csöndben jutottam el Leningrádig, ezúttal nem utaztak a vonaton olyan szószátyár fiatalok, mint amikor Pietrok-112 felé tartottam. Egy férfi kis ketrecekben szállította a csirkéit, és négy óra elteltével a zötyögéstől – a sínek látszólag rosszabb állapotban voltak, mint tíz éve – az egyik ketrec légi útra indult, fehér tollú, piros szemű foglya pedig átélhette a szabadság kilenc csodálatos percét. Föl-alá futkosott a vagonban, míg végül egy hámló bőrű rendőr, akinek duzzadt állkapcsa melanómát sejtetett, torkon ragadta kesztyűs kezével. A csirke nyaka megnyúlt, és amikor visszakerült a gazdájához, majd a ketrecébe, olyan hálásnak tűnt, amilyen hálás csak egy diónyi agyú élőlény lehet.

Amikor végre lekászálódtam a vonatról Leningrádban, koromfekete volt az ég, és vigasztalanul dobolt az eső a kocsi régi típusú, lejtős tetején. Hivatalosan nem fogadott senki, de két, széles gallérú kabátot viselő férfi rögtön a nyomomba szegődött, amikor elhagytam az állomásépületet, hogy éjszakai szállás után nézzek, sőt egész éjjel ott álldogáltak a sötétben a panzió előtt, miközben a macskakövön táncot járt az esővíz. A városban töltött néhány nap alatt elég jól megismertem a rám állított embereket, akik összesen hatan voltak, és akiknek a következő beceneveket adtam: Borisz Egy, Borisz Kettő, Girnyó, Dagi, Szuszogó és Dave. Az utóbbi azzal szolgált rá a nevére, hogy kísértetiesen hasonlított David Ayton ír vegyészmérnökre, aki egyszer leöntötte a kabátomat egy bögre kénsavval, de utána elkunyerált a raktárból egy újat, amelyre másnap reggelre rávarrta a nevemet, sőt még a kávéfoltokat és a kémiai erózió nyomait is igyekezett reprodukálni, hiszen a kabát attól volt eltéveszthetetlenül az enyém. Az erőfeszítései által kiváltott szimpátia mértéke messze meghaladta a haragomét, ahogy most Szovjet Dave is kivívta a tiszteletemet, mert úgy követett árnyékként, hogy közben sütött belőle a jóindulat. A társai, különösen Borisz Egy és Borisz Kettő, akiknek a ruházata, a testtartása és a módszere is hajszálra megegyezett, az abszolút titkos megfigyelés roppant szórakoztató fajtájával próbálkoztak, Dave viszont megtisztelt azzal, hogy eléggé nyíltan tette a dolgát: rám mosolygott az utca túloldaláról, mintegy elismerve a lelepleződését, meg a munkája hiábavalóságát. Úgy éreztem, máskor, más körülmények között élveztem volna Szovjet Dave társaságát, és kíváncsi lettem volna, hogy miféle sztorik lapulnak az udvariasság máza alatt, mi vitte rá, hogy beálljon biztonsági embernek.

Pár napig egyszerűen turistát játszottam, amennyire azt akkoriban megtehette ott az ember. Az egyik kávéházban, amely nagy jóindulattal kiérdemelte ezt a nevet, és ahol a karfiol témáját körüljáró variációk jelentették a séf specialitását, meglepetésemre találkoztam egy csapat hatodikos kisdiákkal, akik az Egyesült Királyságból érkeztek, és árgus szemmel figyelték őket a mindenütt jelen lévő szovjet biztonsági emberek.

– Kulturális csereprogramban veszünk részt – magyarázta az egyik fiú, gyanakodva piszkálva a karfiolját. – Eddig elkalapáltak minket fociban, gyeplabdában, úszásban és futásban. Holnap vitorlástúra lesz, ami szerintem azt jelenti, hogy elvernek minket evezésben is.

– Sportolók vagytok? – érdeklődtem, miközben szemrevételeztem néhány társa pocakját.

– Nem! – tiltakozott a fiú. – Nyelvet tanulunk. Én azért jelentkeztem, mert azt hittem, megnézhetjük a Téli Palotát. Tegnap este Howard megverte az egyik orosz fiút sakkban, és ez elég nagy felbolydulást okozott. Howardot meg is kérték, hogy még egyszer ne keltsen ekkora feltűnést.

Sok szerencsét kívántam a fiúknak, mire fanyar mosoly ült ki az arcukra, és udvariasan odaintettek a villájukkal.

Aznap este egy örömlány várt a szobám ajtaja előtt. Azt mondta, Szofijának hívják, és már ki van fizetve. Kiderült az is, hogy Bulgakov és Jane Austen titkos rajongója, és megkérdezte, mivel én olyan művelt ember hírében állok, nincs-e ellene kifogásom, hogy németül beszélgessünk, mert a kiejtéssel még mindig meggyűlik a baja. Kíváncsi voltam, hogy ez vajon Szovjet Dave ötlete volt-e vagy Vincenté. Fizikai bántalmazásra vagy betegségre utaló egyértelmű jeleket nem láttam a lányon, és busás borravalót kapott tőlem, mert kellemes volt a társasága.

– Mivel foglalkozol? – kérdezte, miközben egy elhaladó autó fényszórója amolyan napóraféleséget rajzolt a plafonra.

– Természettudós vagyok.

– Milyen természettudós?

– Elméleti – feleltem.

– És minek az elméletével foglalkozol?

– A mindent megmagyarázó elmélettel.

Ezt roppant mókásnak találta, majd zavarba jött, hogy olyasmin mulat, amin én nem tudok nevetni.

– Fiatalkoromban Istentől vártam a választ – magyaráztam. – Aztán, mivel Isten nem tudott szolgálni semmivel, az embereket faggattam, de ők csak annyit mondtak: „Nyugi, rá se ránts!”

– Rá se ránts? – ismételte meg Szofija a német tükörfordításban elhangzott amerikai kifejezést.

– Ne törődj vele, ne küzdj az ellen, ami elkerülhetetlen – fordítottam le lazán. – Az élet csak addig tart, amíg véget nem ér, úgyhogy kár a gőzért. Ne bánts senkit, igyekezz úgy főzni, hogy a vacsoravendégeid ne kapjanak ételmérgezést, legyenek tiszták a szavaid és a tetteid… Mi van még? Egy szó, mint száz, légy rendes ember egy rendes világban.

– Saját magát mindenki rendes embernek látja – felelte halkan Szofija.

Meleg volt a hozzám simuló teste, és kimerültségem egyfajta komótos magabiztosságot kölcsönzött a szavaimnak. Olyan súlyuk lett, amitől éberebb óráimban többnyire tartózkodtam, mert illetlenségnek éreztem, ha valaki ilyen hanghordozással társalog.

– Az emberek nem tudják a választ – vontam le halkan a konklúziót. – Az embereknek csak az kell, hogy békén hagyják őket. Engem viszont nem hagy nyugodni a dolog. Föltesszük magunknak a kérdést, hogy „Miért pont én?”, meg hogy „Mi az élet értelme?”, és az emberek előbb-utóbb elfordulnak tőlünk, és azt mondják: „Ez csak a véletlen műve,” meg hogy „Az én életem értelme a nő, akit szeretek,” vagy „A gyerekeim,” vagy „Az, hogy végigvigyem az elképzelésemet,” de a magamfajták számára ez a kibúvó nem létezik. Kell, hogy legyen következménye a tetteinknek, de nem látom, hogy mi az. És tudnom kell. Bármi áron.

Szofija ezt csöndben átgondolta, majd kis idő múlva megszólalt:

– Rá se ránts! – Nagy műgonddal, óvatosan ejtette ki az újonnan tanult kifejezést, majd mosolyogva megismételte: – Rá se ránts. Úgy beszélsz a rendes életet élő rendes emberekről, mintha ez nem jelentene semmit, mintha nem lenne nagy ügy. De figyelj ide, ez a „rendesség” az egyetlen dolog, ami számít. Tőlem gyárthatsz elméleteket a gépről, tudós uram, amelytől minden férfi kedves lesz, és minden nő megszépül, ha közben nem segíted át az utcán az idős asszonyt, érted? És az sem érdekel, ha megtalálod az öregedés ellenszerét, vagy megszünteted az éhezést, vagy megakadályozod az atomháborút, ha megfeledkezel erről… – megkocogtatta a homlokomat – vagy erről – és a mellkasomra nyomta a tenyerét –, mert akkor hiába mentesz meg mindenki mást, te ott legbelül halott leszel. Az embernek elsősorban rendesnek kell lennie, és csak másodsorban zseniálisnak, különben nem az embereken segít, csak a gépet szolgálja.

– Ez nem éppen kommunista álláspont – leheltem alig hallhatóan.

– Dehogynem! A lehető legkommunistább! A kommunizmushoz jó emberek kellenek, olyanok, akiknek a lelke… – itt még jobban rányomta a tenyerét a mellkasomra, majd nagyot sóhajtott és elhúzódott tőlem – ösztönösen kedves, nem azért, mert megerőltetik magukat. De manapság ez az, ami a legjobban hiányzik. A haladás érdekében fölfaltuk a lelkünket, és már semmi sem számít.

Nem sokkal éjfél után ment el. Nem kérdeztem, hova megy, kihez megy. Leoltott villannyal vártam meg az éjszaka legsötétebb óráját, amikor az emberi agy átlép a hangtalan gondolat zsibbadt, időtlen kábulatába. Ebben az órában minden magányos. A gyalogosok lúdtalpasan totyognak a megfeketedett utcakövön, az autók néptelen utcákon suhannak tova. Ebben a mélységes csöndben a hajó motorja is leáll a sima vizű tengeren, a sodródó jégtáblák között. Magamra húztam a kabátomat, majd Borisz Egy és Szuszogó éberségét kijátszva kiosontam a hátsó ajtón, és elindultam az éjszakába. Annak, hogy ne féljünk a sötétben, az a titka, hogy rá kell kényszerítenünk az akaratunkat a sötétségre, hogy az féljen tőlünk. Mélyen a szemébe kell néznünk az arra tántorgó egy-két embernek, mintegy kesztyűt dobva nekik: merik-e azt hinni, hogy mi sem vagyunk félelmetesebbek, mint ők? Ezen a ponton könnyen eszünkbe juthat Richard Lisle, meg a Battersea negyed utcái, meg az ajtó előtt holtan talált lányok. Leningrádot Oroszország európai nagyvárosaként építtette föl egy világjáró cár, aki haza akart vinni egy keveset abból, amit látott. Vajon Brezsnyev is világlátott ember? Meglepett a kérdés, és nem is tudtam rá a választ.

Utcasarok… Leningrád utcái jobbára laposak és nyílegyenesek, és nyáron algaszagot árasztanak a lomha folyású csatornák, és őrületbe kergetik a várost a fehér éjszakák. Télen pedig az első, tiszta hó okozta eufóriát az igazi, kemény fagyot nyugtázó tompaság követi. Az emlékezetemre hagyatkoztam, és miután a feltétlenül szükségesnél egy kicsivel többet kanyarogtam jobbra-balra, hogy lássam, nem követnek-e, végül ott álltam a Kronosz Klub kis faajtaja előtt.

Pontosabban ott, ahol a Kronosz Klub kis faajtaja egykor volt. Annyira sokkolt a felfedezés, hogy egy röpke pillanatra már-már kételkedni kezdtem saját csalhatatlan memóriámban. De az utcát és a környéket szemügyre véve megállapítottam, hogy nem tévedtem. Igen, ez az a hely, itt volt a veranda, itt volt a négyszögletes földdarab, ahol a Klub épülete egykor állt, és ahol most az 1950-es évek brutálisan ízléstelen stílusában épült betontalapzat terpeszkedik, amelynek tetején a keresztirányú vasrúddal súlyosbított, különös kőboltívbe vésett felirat ezt hirdeti:

A NAGY HONVÉDŐ HÁBORÚBAN

HOZOTT HEROIKUS ÁLDOZAT EMLÉKÉRE

(1941–1945)

Ennyi maradt a Klubból.

A Kronosz Klub tagjai jeleket hagynak egymásnak, hogy társakra leljenek a viszontagságok közepette. A jel lehet egy címszó a Ki kicsoda? lexikonban, egy üzenet a közeli kocsma pultja mögött, vagy egy földbe rejtett kő, amelyen törhetik a fejüket a jövő nemzedékei, vagy a tetőről lelógó esőcsatornán olvasható helynév. Bujkálunk, de mivel a létezésünk puszta ténye is végtelenül abszurd, nem kell túl nagy gondot fordítanunk a rejtőzködésre. A következő három nap azzal telt, hogy ártalmatlan turistaként jártam a várost, nézelődtem, eszegettem, esténként pedig a szobámban olvasgattam, majd éjszaka őrzőim éberségét kijátszva ismét útnak indultam, hogy a Kronosz Klub sorsára utaló nyomokat keressek. Egyetlenegyet találtam. A közeli temető egyik sírkövén ez állt:

OLGA PRUBOVNA, 1893–1953.

FEL FOG TÁMADNI.

A sírkő alatt pedig egy másik, hosszabb feliratot találtam, amely nem akármilyen nyelven, hanem szanszkritül íródott:

EZ AZ ÜZENET AZÉRT KERÜLT A SÍROMRA,

MERT VÁRATLAN, ERŐSZAKOS HALÁLLAL

HALTAM MEG.

VIGYÁZZ, NEHOGY VELED IS

EZ TÖRTÉNJEN.

52. fejezet

Dilemma előtt álltam.

Menjek vagy maradjak?

Mire véljem a leningrádi Kronosz Klub pusztulását?

A naiv optimizmusom sehogy sem tudott lebeszélni a kézenfekvő gondolatról, hogy valamilyen módon Vincent áll a dolog mögött.

És az önbecsapással is hiába próbálkoztam. Sehogy sem tudtam meggyőzni magam arról, hogy bizonyos fokig én is hibás vagyok. Hibáztam, amikor hallgattam, hibáztam, amikor eltűntem, hogy azt az ügyet szolgáljam, amelynek megdöntésére vállalkoztam.

És mi van most, hogy megtudtam ezt a nagy igazságot, tudomást szereztem erről a hátam mögött történt, több évvel ezelőtti eseményről? Megváltoztat ez bármit is? Változtat a lényegen, a kutatásunk csodáján, Vincent lélegzetelállító, nagyszabású álmának horderején? Talán most már nem igaz, hogy amibe belevágtunk, a kérdés, amelyre választ kerestünk, nagyobb jelentőségű, mint a jelen apró radarképei, a jövő árnyalatnyi módosulásai? Abszurd, végtelenül abszurd gondolat volt, hogy efféle dolgok befolyásolják a döntéseimet, és mégis, miközben ezt határozottan, észszerűen végiggondoltam, pontosan tudtam, hogy a döntéseim nem mentesek az ilyen hatásoktól, és ha visszamegyek, már nem ugyanaz az ember leszek.

Márpedig visszamentem.

Oroszországból problémás lett volna elmenekülni, és én biztosra vettem, hogy a legegyszerűbb kiút, ahogy sok-sok évvel ezelőtt, úgy most is a halál lenne. Hiszen miért is választanám a fizikai menekülés kezdetleges eszközét, miért hívnám föl ezzel a figyelmet arra, hogy min töröm a fejem? És különben is, mi elől menekülnék? Mi célból? Hiszen választ kell kapnom bizonyos kérdésekre, és ha ez lesz a végzetem, akkor az általam választott módon ér majd utol a halál, miután a lehető legteljesebb képet kaptam arról, amit tudni akarok. A terveim és a kérdéseim táplálták az elhatározásomat, hogy visszautazom Pietrok-112-be.

– Harry! – kiáltotta lelkesen, kipirult arccal Vincent, aki már várt rám, amikor beléptem az áruszállító bejáraton. – Jól telt a szabadság, kipihented magad? Pompás! Mert most nagy szükségem van a koponyádra. Ha ezt megoldjuk, az gyönyörű lesz, egyszerűen gyönyörű!

Ez a Vincent Rankis szokott egyáltalán aludni? – Isten mint zsebszámológép! – folytatta, miközben kivonszolt a folyosóra. – Szerinted időpocsékolás lenne, ha kifejlesztenénk egy zsebszámológépet? Mert én gyanítom, hogy ha kéznél lenne, sokkal, de sokkal több időt takaríthatnánk meg, mint amennyit elvesztegetünk a technológiák megfelelő szintre hozatalával, de hát ezeknél a termelékenységi számításoknál sose lehet tudni, nem igaz? Hány évtized is van még a menedzserkalkulátor feltalálásáig? És arra is kíváncsi lennék, hogy utána hány évtizeden belül tűnik el.

– Vincent…

– Nem, arra most nincs idő, hogy levedd a kabátodat. Ragaszkodom hozzá, hogy most azonnal gyere, kritikus pillanatban vagyunk!

– De utána beszélnünk kell! – vágtam a szavába határozottan.

Furcsa, hogy mennyire rá tud telepedni az ember tudatára a vészesen közelgő „utána.” Ismertem az összes számot, a táblára fölírt egyenlet minden következményét, mégis alig-alig tudtam koncentrálni, alig tudtam kinyögni egy-egy szót. A többiek viccelődtek, hogy elpuhultam a szabadság alatt, hogy megzavarták az elmémet a csinos lányok, meg a sok ital. Én meg csak bólogattam, mosolyogtam, mire a társaim egy idő után, látva, hogy milyen szétszórt vagyok, felhagytak a viccelődéssel, és egyszerűen folytatták a munkájukat nélkülem.

„Utána” a vacsora következett volna, de Vincent kihagyta, mert majd szétvetette az energia, és rengeteg minden foglalkoztatta.

Aztán ránk esteledett, és ő fölvetette, hogy nem dolgozhatnánk-e egész éjjel.

Mire meggyőztem volna, hogy ez nem valami jó ötlet, már hozzá is kezdtünk, és hajnali két óra volt, amikor végül megragadtam a kabátujját, elrángattam a táblától, és rákiáltottam:

– Vincent!

Ritkán fordult elő ilyen durva szabályszegés, hogy mások előtt az angol nevén szólítom. Gyorsan körbepillantott a teremben, hogy észrevette-e valaki, de ha észre is vették, nem adták jelét.

– Igen, igen – morogta szórakozottan, és apránként rám terelődött a figyelme. – Úgy volt, hogy beszélünk, igaz? Gyere be az irodámba.

Vincent irodája egyben a hálószobája is volt, a hálószobája pedig egy kicsi, ablaktalan cella, ahol a fejünk fölött haladó csövek, kürtők zúgása szolgáltatott aláfestést. A kis, kerek asztalkán kívül, amely alá nem fért be kényelmesen az ember térde, csupán a falmélyedésbe rejtett, egyszemélyes ágyból és két faszékből állt a bútorzat. Vincent az egyik székre mutatott, majd miután leültem, előhúzott az ágy alól egy üveg malátawhiskyt meg két kupicát, és az asztalra helyezte őket.

– Finnországon keresztül hozattam be – mondta. – Különleges alkalmakra. Egészségedre! – köszöntötte rám a poharát, és én koccintottam vele, de épp csak benedvesítettem az ajkamat az itallal, majd visszatettem a poharat az asztalra.

– Ne haragudj, amiért olyan erőszakos voltam – vágtam rögtön a közepébe, mert Vincenttel így mindig könnyebb volt dűlőre jutni –, de mint már említettem, beszélnünk kell.

– Harry – kezdte már-már aggodalmas hangon Vincent, miközben helyet foglalt velem szemben –, minden rendben? Talán soha nem láttalak még ilyen izgatottnak.

Betoltam a poharat az asztal közepére, és megpróbáltam valamelyest összeszedni a gondolataimat. A feszült várakozás, hogy mikor tudok már beszélni Vincenttel, egy kicsit elterelte a figyelmemet az alaposan átgondolt, pontokba szedett témákról, amelyeket meg akartam vitatni vele, és a pillanat hevében nehezemre esett újra összerakosgatni a vonaton, hideg fejjel készített tervemet.

Végül ennyit sikerült kinyögnöm:

– Eltüntetted a föld színéről a leningrádi Kronosz Klubot!

Vincent egy kicsit habozott, meglepett kifejezés suhant át az arcán, majd elfordította a fejét. Furcsa, szinte állatiasan ösztönös reakció volt. Utána pedig a whiskyjébe mélyedve latolgatta az ellene felhozott vádat.

– Igen – mondta nagy sokára. – Így van. Ne haragudj, Harry. Most, hogy úgy mondjam, próbálom utolérni magam, ugyanis a rád állított emberek jelentéséből az derült ki, hogy a közelébe sem mentél annak az ingatlannak. – Váratlanul rám villantott egy mosolyt. – Gondolom, nem szívesen ismerték volna be, hogy elbaltázták a dolgot. Amúgy hogy tetszett Szofija?

– Igen kellemes hölgy benyomását keltette.

– Tudom, hogy szörnyű dolog ilyet mondani, de úgy érzem, egy férfinak néha egyszerűen ki kell engednie a gőzt. Szóval igen, eltüntettem a föld színéről a leningrádi Kronosz Klubot. Óhajtasz még mondani valamit?

– Most közölni fogod velem, hogy az én érdekemben történt? Hogy ne tudjanak lenyomozni a társaim, hogy leplezni tudd az árulásomat?

– Hát persze, hogy azért történt, és nem érzed, hogy az „árulás” elég pejoratív szóhasználat? A Kronosz Klubot csak a végtelenségig ismétlődő jelen érdekli, mi viszont ennél sokkal, de sokkal többért dolgozunk. És te hiszel ebben, csakúgy, mint én, ugye? – Beszéd közben újratöltötte a poharamat, pedig jóformán egy cseppet sem ittam a whiskyből, és kortyolt egy keveset a magáéból. Ha abban reménykedett, hogy követem a példáját, akkor csalódnia kellett. – De nem baj, ugye? – folytatta. – Csak a nyomokat akartam eltüntetni. És ha mindenáron ragaszkodsz az „árulás” szóhoz, akkor az akadémikus precizitás kedvéért emlékeztetnélek arra, hogy én soha nem voltam tagja a Kronosz Klubnak. Te viszont az vagy. Így aztán az árulás, amelyre utalsz, teljes mértékben a tiéd, a te szabadon meghozott döntésed, amelyet a lelkiismereted diktált. Ha kétségeid támadtak volna arra vonatkozóan, hogy mit csinálunk mi itt, és hogy tényleg helyes-e a Klub politikája, már tíz éve szétloccsanthattad volna az agyadat. És ma is megtehetted volna.

– Tehát vagy csatlakozom hozzád, vagy meghalok?

– Harry! – mondta rosszallóan Vincent. – Ha velem vitatkozol, mellőzd a lineáris halandók szóhasználatát. Mert az a gondolat, hogy az ő filozófiájuk, az ő erkölcsük ránk is alkalmazható, nem pusztán abszurd, hanem intellektuális gyengeségről is árulkodik. Nem azt mondom, hogy követendő normák nélkül éljünk, csak azt, hogy a halandók szabályainak átvétele ugyanolyan silány dolog, mintha semmilyen szabályt nem fogadnánk el.

– A halandók törvényei, etikája, az élet erkölcsisége évezredek alatt alakult ki.

– Azokat a törvényeket, amelyek szerint mi élünk, Harry, szintén több száz év kovácsolta ki, és nem a félelem szerez érvényt nekik.

– És mi történik itt, ha végzel? – kérdeztem halkan. – Mi lesz a férfiakkal és nőkkel, akik itt dolgoznak, mi lesz a… kollégáinkkal?

Vincent ujja végigsiklott a pohara peremén, de csak egyszer. Aztán így felelt:

– Látom rajtad, hogy tudod, mi erre a válasz, és ez mélységesen lesújt téged. Sajnálom, Harry, nem tudtam, hogy ennyire úrrá lett rajtad az elmélkedő hajlam.

– Azért nem mondod ki hangosan, mert szégyelled, vagy csak ilyen túlérzékeny virágszál vagy? – kérdeztem.

Megint végigfutott az ujja a pohara peremén, mint a koncert előtt bemelegítő zongoristáé a billentyűkön.

– Az emberek így is, úgy is meghalnak, Harry – suttogta. – Ennek az univerzumnak ez az alaptörvénye. Az élet természetéből fakad, hogy egyszer véget ér.

– Kivéve a mi életünket.

– Kivéve a mi életünket – ismételte. – Ha meghalunk, mindez – körbemutatott a kisujja hegyével a szobában, és a mozdulatát rebbenő szeme is követte –, mindez nem lesz többé. Mintha soha nem is lett volna. A szeretteink, akiket láttunk meghalni, újra megszületnek, és mi emlékezni fogunk rá, hogy szerettük őket, de ők nem fognak ismerni minket, és mindez nem is fog számítani. Nem fognak számítani sem azok, akik éltek, sem azok, akik meghaltak. Csak az utánuk maradt gondolatok és emlékek.

(Kicsoda maga, dr. August, talán Isten? Maga az egyetlen élőlény, aki számít?)

(A lelkem legmélyén tátongó feneketlen, sötét verembe bármikor belezuhanhatok.)

– Azt hiszem, itt meg kell állnunk – mondtam.

Vincent most letette a poharát az asztalra, és lábát keresztbe vetve, kezét ölébe ejtve hátradőlt, mint a gondterhelt tanár, aki leplezni próbálja idegességét a bajba jutott kisdiák előtt.

– Rendben – szólalt meg nagy sokára. – Miért?

– Mert félek, hogy fölfaljuk a saját lelkünket.

– Nem költői választ kértem.

– Ez a… ez a gép – kezdtem óvatosan. – Ezek az elképzelések, amelyeket körüljárunk, avagy emlékek, amelyeket létrehozunk, ha akarod… Szóval, ez a mindent megmagyarázó elmélet, a minden kérdésünket megválaszoló válasz, a kálacsakrák problémájára adott megoldás csodaszép gondolat. A legnagyszerűbb gondolat, amit valaha hallottam, és te vagy az egyetlen ember, Vincent, akiben megvan az ihlet és az akarat is, hogy végigvigye. Magasztos eszme ez, Vincent, és megtisztelő, hogy dolgozhattam rajta.

– De… – végszavazott Vincent, miközben a nyakán meg a csuklóján látszottak a pattanásig feszülő inak.

– De a haladás érdekében fölfaltuk a lelkünket, és már semmi sem számít.

Csönd.

Néztem a még jobban megfeszülő inait.

Aztán egyetlen mozdulattal fölhajtotta a maradék italát, és nagy koppanással az asztalra tette a poharát.

Még hosszabbra nyúlt a csönd.

– Közeleg a világvége – suttogtam végül. – Ez az üzenet szállt gyerekről haldokló öregemberre, ezt súgták egymás fülébe a jövő generációi. És ez az üzenet olyan nagy horderejű, hogy meghaladja a felfogóképességünket, ahogy meghaladják azok a kérdések is, amelyekre te keresed a választ. De az üzenet mögött emberek vannak, elpusztított, tönkretett, elveszett emberi életek. És ezt mi csináltuk. Miattunk közeleg a világvége.

Csönd.

Aztán, ugyanolyan hirtelen, ahogy a poharát kiürítette, fölpattant, tett néhány lépést, majd megpördült a tengelye körül, és hátratett kézzel, mint egy tanár, mert neki tanítania kellett volna, felkiáltott:

– Vitába szállok a határozott névelővel! – Fölvontam a szemöldökömet, várva az elmaradhatatlan magyarázatot. – Nem a világot pusztítjuk el, Harry – pirongatott meg elgyötörten –, hanem csak egy világot. Nem vagyunk mi a tudomány nevében gyilkoló szörnyetegek, nem vagyunk fékevesztett őrültek. Tagadhatatlan, hogy hatással leszünk az események időbeli menetére, hiszen nincs is más választásunk, de ettől csak egy világ változhat meg a sok közül. Élünk, aztán meghalunk, helyreáll a régi rend, és nem számít, mit tettünk előtte.

– Ezzel nem értek egyet. Emberek életét változtatjuk meg. Lehet, hogy nekünk ez nem számít, lehet, hogy magasabb szempontból érdektelen, de csak ebben az évszázadban több milliárd ember van, akik szerint nagyon is érdekes, és nekünk ugyan több időnk van, mint nekik, de akkor is ők alkotják a tömeget. Úgyhogy a mi cselekedeteink igenis számítanak. Felelősséggel tartozunk azért, hogy a kis dolgokat is számításba vegyük, ne csak a nagyokat, pusztán azért, mert az egész világ, a tudatos, eleven lények minket körülvevő világa ezeken a kis dolgokon alapul. Nem vagyunk istenek, Vincent, és a tudásunk nem ruház fel minket azzal a joggal, hogy Istent játsszunk. Nem ez… nem ez az életünk értelme.

Vincent elgyötörten fújt egyet, majd fölemelte a kezét, és mintha az egész teste csatlakozni akart volna a mozdulathoz, járkálni kezdett a kis helyiségben körbe-körbe. Én maradtam, ahol voltam.

– Nem – szólalt meg végül. – Egyetértek, valóban nem vagyunk istenek. De abból lesznek az istenek, Harry, amit csinálunk, ez a kutatás föltárhatja előttünk a végtelent! Azt mondod, kárt okozunk, de én nem látom be, hogy miért. Azért, mert a Kronosz Klubban szájról szájra terjed egy üzenet? Az nem jelent semmit, és mindketten tisztában vagyunk vele, hogy sem matematikai permutáció, sem történelmi elemzés révén nem juthatunk arra a következtetésre, hogy az általunk létrehozott eszközök idézték volna elő a közelgő világvégét, hiszen túlságosan nagyszámú és túlságosan sokféle tényezőt kell figyelembe venni. Vagy te azt feltételezed, hogy az emberiség szükségszerűen elpusztítja magát a tudás által, erre célzol? Mert szerintem ez meglehetősen pesszimista szemlélet, és furcsa egy olyan embertől, aki a rövid távú élet értéke mellett kardoskodik.

– Az elgondolásod szerint a kvantumtükörnek vannak elméleti implikációi. Mi van, ha…

– Mi van, ha, mi van, ha, mi van, ha! – csattant föl Vincent, és megpördült a tengelye körül, hogy az ellenkező irányban folytassa a járkálást. – Mi van, ha kárt okozunk a jövőben? Mi van, ha a cselekedeteink miatt emberek élete változik meg? Mi van, ha, mi van, ha, mi van, ha! Azt hittem, te vagy kettőnk közül a higgadt, hidegfejű tudós, és kiátkozással sújtanád azt, aki kiejti a száján ezt a kérdést! – Vincent most még szúrósabban nézett rám, mint addig, majd hirtelen a fal felé fordult, és nyitott tenyérrel nagyot csapott rá. Mozdulatlanul megvárta, míg beáll a csattanást követő síri csönd, majd rám sem nézve folytatta: – Szükségem van rád, Harry. Te nem pusztán értékes munkatárs vagy, hanem a barátom is. És zseniális koponya vagy. A tudásod, az ötleteid, az erkölcsi támogatásod segítségével föl tudnám tárni a lét titkait, a mi létünk titkait, és ehhez már csak néhány életre lenne szükség. Itt kell hogy maradj velem!

– Ez a munka volt az összes eddigi életem legizgalmasabb időszaka – ismertem be. – És lehet, hogy egyszer újra az lesz. De itt és most úgy gondolom, hogy le kell állnunk, amíg nem vagyunk tisztában a következményekkel. – Mivel Vincent nem felelt, sietve folytattam: – Ha beszélünk a Kronosz Klubbal – megvető, dühös mordulás fogadta a felvetésemet –, akkor elküldhetjük a kérdéseinket a jövőbe, olyan tagoknak, akiknek talán előrehaladottabbak a technológiai ismereteik. Kideríthetjük, hogy milyen hatással van a kutatásunk a korra, az emberekre…

– A Kronosz Klub poshadt állóvíz! – acsargott Vincent. – Ők soha nem változnak, soha nem is gondolnak fejlődésre, mert az veszélyeztetné a kényelmüket! Egy szempillantás alatt elhallgattatnának minket, Harry, talán még a föld színéről is megpróbálnának eltörölni. Az olyan emberek, mint te meg én, veszélyt jelentenek rájuk nézve, mert mi nem érjük be a jó borokkal, a napfénnyel, meg a dolgok végtelen, céltalan, megkérdőjelezhetetlen ismétlődésével!

– Akkor nem szólunk a Klubnak – feleltem. – Inkább kőbe vésett üzenetben kérünk információt, megkérjük őket, hogy szájról szájra adva juttassák el hozzánk a választ. Névtelenek maradhatunk, és ha megtudjuk…

– Az több ezer év! – csattant föl Vincent. – Több száz nemzedék! Te tudsz ennyit várni?

– Tudom, hogy régebben dolgozol rajta, mint én…

– Több tucatnyi élet, több száz év, az apám karjában nyiladozó tudatom első rezdüléseitől a halálom napjáig, számomra ez a tét, Harry! – Vincent most szembefordult velem, és rám szegezte szúrós tekintetét, de nekem arcizmom sem rezdült. – Ugye, nem gördítesz elém akadályt, Harry?

Kérésbe bújtatott fenyegetés?

Talán.

Valami megfeszült bennem.

– Én mindig a barátod leszek, Vincent – mondtam. – A barátod és semmi más.

Lehet, hogy nem csak az én lelkem egy darabkája rándult össze a hazugságra, hanem az övé is? Lehet, hogy mindketten felismertük a saját csalárdságunkat lényünk legmélyebb pontján, amelynek nincs szüksége a racionalitásra?

Vincent, ha le is játszódott benne mindez, egyből túllépett a pillanaton, épp csak odaintett neki, mint egy futó ismerősnek, aki a forgalmas utca túloldalán halad. Visszahuppant a fotelbe, kezébe vette a whiskyspoharát, majd homlokráncolva nyugtázta, hogy üres, és visszatette a helyére.

– Arra azért megkérhetlek, hogy gondolkodj egy kicsit? – szólalt meg végül. – Esetleg egy hétig? Ha egy hét múlva is ugyanígy érzel…

– Persze.

– …akkor majd kitalálunk valamit. Megszakadna a szívem, ha elmennél, Harry, őszintén mondom, de megérteném, ha közénk állna a… a lelkiismereted.

– Akkor majd egy hét múlva meglátjuk – feleltem és megvontam a vállam. – Hiszen mindazok után, amit mondtam képmutatás lenne, ha csak úgy elrohannék.

Fél óra múlva a szobámban voltam, majd miután becsukódott mögöttem az ajtó, szűk tíz másodperc elteltével már az útitáskámban kotorásztam: előkerestem a legmelegebb ruhámat, és azon járt az eszem, hogy mi lenne a legjobb szökési terv.

53. fejezet

Arról meséltem már, amikor argentin banditák raboltak el? Üzletember voltam, azaz kivettem a profitot egy cégből, miközben mások végezték a lótifuti munkát, és anyagi javaim nagy részével – e jeles intézmény alapelveivel összhangban – a Kronosz Klubot hizlalták. Argentínában éltem, és bár ez meglehetős naivitásról tanúskodott, meg voltam róla győződve, hogy sikeresen kerülöm a feltűnést, és nemigen okozhatok bajt.

Éppen a piacra igyekeztem, amikor elraboltak. Nem csinálták valami profi módon, mert úgy oldalba kapták a kocsimat, hogy fölborult, és akár meg is halhattam volna ott helyben. Végül csak a vállam ficamodott ki és pár bordám repedt meg, de szerencsésnek mondhattam magam, hogy csak ennyi bajom esett.

Amikor kimásztam a roncsból, két símaszkos férfi rohant felém a pickup felől, amelyik nekem jött a kátyús úton. Kétoldalt karon ragadtak, és miközben angolul, de igen erős akcentussal azt kiabálták, hogy „Pofa be, pofa be!”, odavonszoltak a járműhöz, és betuszkoltak hátra. Az egész kis csínytevés nem tartott tovább huszonöt másodpercnél.

Mivel kába voltam és zavart, nemigen futotta tőlem többre, mint hogy szót fogadjak nekik, és egész úton kezemet tarkóra téve hasaljak, pedig könnyen lehet, hogy ha felkészültebb vagyok, vagy kedvezőbbek a körülmények, jobban föl tudtam volna mérni elrablóimat stratégiai szempontból. Mivel egyre rosszabb utakon zötyögtünk, és a páratartalom is gyorsan emelkedett, tisztában voltam vele, hogy erdőbe visznek, és nem is lepett meg különösebben, amikor végül egy jellegtelennek tűnő, kerek kis tisztáson álltunk meg. Belenyomtak a lárváktól hemzsegő, csillámló sárba, majd miután kötéllel hátrakötötték a kezemet és egy orrfacsaró pörköltkávészagot árasztó ronggyal bekötötték a szememet, bevonszoltak az erdőbe. Ahogy az lenni szokott, ha az ember zavart, sebesült, bekötött szemű fogolyként rögös, nehéz terepen halad, pár mérföld után megbotlottam és kificamítottam a bokámat. Veszekedés tört ki, hogy mit csináljanak velem, majd végül a hátamba beleálló göcsörtös ágakból összetákoltak valami hordágyfélét, és becipeltek a táborukba. Ott az elrablóim arcáról, nem kis csalódásomra, lekerült a símaszk, és rozsdás lánccal durván odabéklyóztak egy földbe vert oszlophoz. A lábam elé pedig odafektettek egy aznapi dátummal ellátott újságot, majd lefényképeztek. A vendéglátóim locsogását kihallgatva azt is megtudtam, hogy 300 ezer dolláros váltságdíjat fognak követelni tőlem.

A cégem ennek a tízszeresét is ki tudta volna fizetni, de a fogvatartóimat hallgatva, akik még mindig azt hitték, hogy egy szót sem tudok spanyolul, arra a következtetésre jutottam, hogy aligha élvezhetném a költség-haszon elemzés gyümölcseit, mert nem érném meg. Mivel nyilvánvaló volt, hogy nyápic külföldi üzletembernek néznek, eljátszottam ezt a szerepet: nagyokat nyögtem, miközben a vállam meg a bokám egyre jobban kidudorodott a ruhám alól. Igazából nem is nagyon kellett színészkednem, mivel a kificamodott bokámat az oszlophoz láncolták, és a bőröm igen hamar elkezdett a forró fémhez dörzsölődni, ami szörnyű kínokat okozott. A fogvatartóim idővel rájöttek, hogy halott túsznak nem veszik hasznát, ezért eloldoztak, adtak egy mankót, és egy alig tizenöt éves fiú levitt a közeli patakhoz, hogy megmossam az arcomat és a nyakamat. A kölyöknél ott volt a kevés pénzből felfegyverzett harcosok univerzális tartozéka, a Kalasnyikov, de mivel megtartani is alig bírta, erősen kételkedtem benne, hogy rendesen el tudná sütni. Összerogytam a patakban, majd amikor odajött, hogy megnézze, mi bajom, pofán vágtam a mankómmal. Addig ütöttem, amíg mozgott, és teljes súlyommal a gerincén ülve, könyökömet teljes erőből a tarkójába nyomva belefojtottam a híg, sekély vízbe.

Miután szemügyre vettem a környezetemet és a sebesült lábamat, valószínűtlennek tűnt a szökés, ezért úgy határoztam, hogy mivel szinte biztosan itt lelem halálomat, erre akár az általam választott módon is sor kerülhet. Visszasántikáltam hát a táborhelyre, felkészülve arra, hogy dicső módon, harcban hullok el. De az első őr, akivel összeakadtam, kissé zavarba ejtő módon éppen vizelt egy fa tövében, és bár tudtam, hogy egy igazi profi egyszerűen elroppantaná a nyakát, és pont, be kellett látnom, hogy nem igazán SAS-szintű a kompetenciám. Mert én azt a fickót seggbe lőttem, majd amikor az üvöltésére odarohantak a többiek, hasra vágtam magam és szétlőttem az első ember térdkalácsát, akit megláttam.

De nagy meglepetésemre nem is jöttek többen.

Aztán tört angolsággal odakiáltott egy hang:

– Mi nem akar harcolni veled!

Erre én spanyolul válaszoltam:

– De úgy tűnik, nincs más választásotok!

Kis szünet következett, amíg az illető megemésztette, majd így szólt:

– Itt hagyunk térképet meg vizet! Tiszta vizet! Meg élelmet. Hagyunk neked térképet, vizet, élelmet. És várunk huszonnégy órát. Az elég idő, visszamehetsz teherautódhoz. Mi nem fogunk követni! Vidd el térképet!

Visszakiáltottam:

– Igazán kedves tőletek, de ha nem baj, én inkább itt és most dűlőre vinném ezt a dolgot.

– Nem, nem, nem kell! – felelte az emberem, és ekkor már őszintén kezdtem kételkedni a banditák elszántságában. – Várunk huszonnégy órát, és te elmész. Nem zaklatunk többet. Sok szerencsét!

A lombok közül mozgolódás zaja ütötte meg a fülemet, meg az, hogy nehéz fémtárgyakat fordítanak föl, végül pedig távolodó léptek zaja hallatszott.

Egy-másfél órán át heverhettem ott azt várva, hogy vége legyen. Mocorgott az erdő. Hangyák másztak az ingem alá és fontolgatták, hogy megegyenek-e, de nyilván nem voltam kedvükre való falat, ezért továbbmásztak. Egy kígyó is tekergőzött az aljnövényzetben, de jobban félt tőlem, mint én tőle. Kezdett alkonyodni. A tábor elcsöndesedett. Még az az ember sem üvöltött, akinek szétlőttem a térdkalácsát. Lehet, hogy eltaláltam a combartériáját, vagy talán elviselhetetlenné vált a fájdalom… Végül leginkább az unalom rángatott talpra, meg az, hogy eszembe jutott, hogy itt nem a halál a legfőbb szempont. Egyik kezemben a Kalasnyikovval, másikban a mankómmal bebicegtem a táborba.

Amely valóban üres volt.

A középen álló asztalon gondosan elrendezték a térképet, a kulacsot, a babkonzervet, valamint egy kézzel írott cetlit.

Amelyen angolul ez állt:

„Ezer bocsánat!”

Ennyi.

Vállamra vettem a kulacsot, zsebre dugtam a térképet, és lassan, sántikálva elindultam vissza, a civilizációba.

Bárki volt az a bandita, nem hazudott: tényleg nem láttam soha többé.

54. fejezet

Sajnálatos módon az argentin őserdőből való szökésemet, amint azt gyanítottam is, aligha lehetett egy napon említeni a Pietrok-112-ből való távozásommal. A létesítmény elhagyása persze nem okozhatott gondot, hiszen az őröknek nem volt okuk gyanakvásra a szándékaimat illetően, és ugyebár nincs megnyugtatóbb egy dolgára – méghozzá vélhetően roppant fontos dolgára – siető ember barátságos arcánál, udvarias intésénél. Tudtam tehát, hogy nem a kapunál lesz nehéz dolgom, hanem az azon túli, végtelenbe nyúló világban. Létfontosságú tehát, döntöttem el, hogy beszerezzek valamiféle eszközt, amellyel könnyen öngyilkos lehetek, ha úgy látom, hogy nagy valószínűséggel elfognak. Már csak azt kellett eldöntenem, hogy vállalom-e a nehéz terepen, árkon-bokron át történő menekülés rizikóját, azaz nyakamba veszem-e Észak-Oroszország irdatlan pusztaságát, hogy a méretei segítségével túljárjak üldözőim eszén, vagy a bevett közlekedési útvonalakat követve megpróbálok eltűnni az orosz tranzithálózat útvesztőiben, és lopva óvakodom előre a kisebb-nagyobb városokon, falvakon keresztül a nyugati határ felé. Az utóbbihoz jobban fűlt a fogam, mégis elvetettem, hiszen Pietrok-112-ből nem valami sokfelé lehetett elindulni, és a csomópontokat egyetlen telefonnal lezárathatták volna. Ráadásul azzal is számolnom kellett, hogy ha sikerül is eljutnom valami sűrűbben lakott területre, és felszívódnom a tömegben, akkor sem hátráltatná a kutatást holmi államhatár, meg államközi egyezmény. Hiszen túl sokat tudok, túlságosan értékes zsákmány vagyok, és túl nagy kockázatot jelentek Vincent titkos projektjére nézve.

Marad tehát a nehéz terep: életben kell maradnom a tundrán, ahogy tudok. A környező táj adottságainak kihasználásában volt tapasztalatom: ki tudtam olvasni belőle, hogy melyik a legegyszerűbb útvonal, és a nyomaimat is el tudtam tüntetni. Csakhogy itt nem Észak-Anglia termékeny tájaival volt dolgom, hanem az ezer mérföldön elnyúló, zord, barátságtalan nagy semmivel. Az öngyilkosság változatlanul nagyon is valós opció volt, az éhhalál viszont elfogadhatatlan.

Vajon van időm arra, hogy tervet készítsek?

Van időm arra, hogy összeszedjek némi dugikészletet, meg a szükséges szerszámokat?

Ebben erősen kételkedtem. Mert Vincentnek a szeme sem állt jól. Láttam rajta, hogy tudja, amit én is tudok: hogy már nem vagyok az ő embere. Biztosra vettem, hogy aki képes volt fölgyújtani a leningrádi Kronosz Klubot, az rövid úton lecsap bármire, ami a saját biztonságát veszélyezteti. Tehát ki kell jutnom, mielőtt a tettek mezejére lép, és nincs sok időm.

Csak azt dobáltam össze, ami a túléléshez kellett. A pénznek nem volt jelentősége, ahogy a váltás ruhának sem, leszámítva egy pár zoknit, ha átázna a másik. Kellett még gyújtósnak való papír, gyufa, zseblámpa tartalék elemekkel, bicska, műanyag kukazsák, tű és cérna. Gyorsan, de gondosan csomagoltam be, majd zsákomat hátamra vetve elindultam a laborba, ahol magamhoz vettem egy kis darab fekete mágnest meg némi rézhuzalt, és közben kedélyes mosollyal odaintettem a laboránsnak, hiszen nem először látták, hogy fölmarkolok ezt-azt. Ezután betörtem a kantinba, és bepakoltam a zsákomba az összes sózott konzervet, amit találtam, de aztán a szomszédos ebédlőből zaj szűrődött be, és én már szaladtam is fedezékbe. Miután elült a zaj, elindultam Pietrok-112 hideg folyosóin visszafelé, a fegyvertár irányába. Hiszen tudtam, hogy szükségem lesz valami könnyű fegyverre, amelynek jó hasznát veszem az adott körülmények között. A Kalasnyikov ezúttal nem lett volna jó választás, a revolver viszont tökéletesen megfelelt. A fegyvertárat őrizték, de az ajtónálló őrmester ismert engem és mosolyogva fogadott, egészen addig, amíg a torkára nem fonódtak az ujjaim, és oldalról fejbe nem csaptam egy szardíniakonzervvel. Miután elnyelte a sötétség, a kulcsot kerestem a derékszíján, de hiába. Káromkodva a fegyvertár ajtaja felé fordultam. Az emberi eszméletvesztés rendszerint rövid idejű vagy végzetes, és én nemigen hittem, hogy a szardíniás támadással néhány percnél több időt nyerhetek. Vajon van annyi időm, hogy feltörjem a zárat? Tettem egy próbát a rézhuzallal meg a bicskával. Sűrűn káromkodtam, hogy ilyen kezdetleges eszközökkel vagyok kénytelen dolgozni, és az ajkamba haraptam, valahányszor egy zárnyelv a helyére csusszant. Aztán kattant a zár, és elém tárult a fegyvertár sötétlő mélye. Beléptem, fölkapcsoltam a villanyt, és…

– Helló, Harry.

A végtelenül higgadt Vincent állt ott egy gránátos ládának dőlve. Egy pillanatra kővé dermedtem a rám szegeződő tekintetétől, mint a tetten ért tolvaj. Tudtam, hogy itt már hiábavaló a tagadás, itt már nincs könyörület, nincs menekvés. Ezért ezt mondtam:

– Annyi idő alatt, amíg megtöltöm és elsütöm valamelyik fegyvert…

– Nem lesz rá időd – hagyta rám.

Nem mozdult, nem próbált megakadályozni semmiben. Nagyot sóhajtottam. Más választásom nem lévén, muszáj volt megpróbálnom. Fölkaptam a legközelebbi pisztolyt, kibiztosítottam, kiszedtem az üres tölténytárat, fölkaptam az alsó polcról egy éles lőszerrel teli tárat, betoltam a helyére, majd lövésre emeltem a fegyvert – nem Vincentre céloztam, hanem saját magamra –, de ekkor a hátulról belém vezetett több ezer volt feszültségtől előbb paralitikus állapotba került a testem, majd görcsökben rángott, aztán meg már nem érzett semmit.

55. fejezet

Bélelt kényszerzubbony, kitömött, puha fotel, gumiszoba.

Hogyhogy nem fedeztem még föl ezt a helyiséget? Hiszen elég régóta dolgozom már itt!

Vakító fény, infúzió. A kézfejembe csöpög. A csuklómat a fotelhez szíjazták. Fontolóra vettem, hogy elérhetek-e valamit azzal, hogy megpróbálom kitépni magamból az infúziót. Arra jutottam, hogy hosszú távon aligha. A karomon egymást érték a szíjak, egészen a könyökhajlatomig, és le volt szíjazva a lábam, a bokám, a mellkasom, sőt nem kis bosszúságomra a homlokom is. Szemmel láthatóan az volt a terv, hogy csak vis maior következtében halhassak meg, minden más eshetőséget megpróbáltak kizárni. Eszembe jutott az is, hogy időtlen idők óta nem volt ilyen jó a testtartásom, amelyet ennélfogva ösztönösen kényelmetlennek éreztem.

Vincent szótlanul ült velem szemben.

De az arcára volt írva, hogy mit gondol.

Nem volt dühös, csak szomorú.

Eltűnődtem, hogy nem volt-e egy másik életében tanító bácsi. Mert kiválóan alkalmas lett volna a feladatra.

Végül így szóltam:

– Ha nem vagyok hajlandó enni-inni, szerinted meddig tudsz életben tartani tápoldatokkal és erőszakkal?

Már-már eltorzult az arca, annyira fájt neki, hogy ilyen otromba, közönséges feladat hárul rá.

– Az IRA éhségsztrájkoló harcosai pár év múlva több mint két hónapig fogják húzni. De azért bízom benne, hogy nem a torkodon ledugott csövön kell majd etetnünk.

Most az én arcizmom rándult meg. Két hónap nagyon hosszú idő ahhoz, hogy az ember ne is gondolhasson a menekülésre, csak a lassú kínhalálra. Vajon képes leszek rá, hogy az éhhalál küszöbén elutasítsam az ételt? Ezt nem tudtam, mert még soha nem tettem így próbára az akaraterőmet. Nem tudtam, képes lennék-e az eszemmel eldobni magamtól az életet, ha a testem ordítva követeli azt. Végül arra jutottam, hogy ez attól függ, mire jó az a bizonyos élet, és mit ér.

Csönd.

Emlékeim szerint azelőtt soha nem telepedett ránk csönd, vagy ha mégis, akkor az a közös szellemi izgalom, a közös elmélkedés csöndje volt, amikor úgy tűnt, nincs szükség köztünk verbális kommunikációra, nem kell szavakba öntenünk azokat a nyilvánvaló dolgokat, amelyeket az udvarias társalgás szabályai egyébként megkövetelnek. A magam részéről úgy éreztem, hogy szavak nélkül is elmondtunk mindent, amit kellett, és amikor ebben a fejben lefolytatott, képzeletbeli beszélgetésben már épp kezdtem kifogyni a mondanivalóból, Vincent fölemelte a fejét, és közölte:

– Tudnom kell, mi a kiindulópontod.

Meghökkentem, pedig nem kellett volna.

– Miért? – kérdeztem, és egyszerre kiszáradt a szám.

– Nem azért, hogy megöljelek! – mondta sietve Vincent. – Esküszöm az Istenre, Harry, hogy olyat soha nem tennék! Nekem csak az kell, hogy tudd, hogy tudom. Hogy tisztában légy vele, hogy még az anyaméhben, a születésed előtt vége szakadhat az életednek. Ezt tudnod kell, hogy rád bízhassam a titkaimat. Tudom, hogy soha többé nem leszel a barátom, de van, ami… ami fontosabb ennél.

Átgondoltam, hogy mi következik mindebből, mármint nem a saját életemre vonatkozóan – mert hogy az veszélyben forog, egy csapásra világossá vált –, hanem Vincent szempontjából. És arra jutottam, hogy mivel fiatalabb nálam, az, hogy valamilyen módon veszélyt jelenthet rám nézve, hogy akadályt gördíthet a világra jövetelem elé, képtelen gondolat – hacsak nincs segítsége. Igen, hacsak nem segít neki valaki egy korábbi generációból, valaki, aki 1919-ben már él és hajlandó megmérgezni az anyámat, mielőtt megszületnék. Lehet, hogy van egy szövetségese a Kronosz Klubban? Álmai kollaboránsa, aki én már nem lehetek?

Vincent kíváncsian méregetett, és nyilván nem volt titok előtte, hogy milyen irányt vettek a gondolataim.

– Jobban örülnék, ha nem erőszakkal kéne kiszednem belőled az információt, Harry – folytatta aztán. – De ha muszáj, akkor muszáj.

Egy csapásra visszazökkentem a jelenbe, és a realitásokra összpontosítottam figyelmemet.

– Kínozni fogsz? – kérdeztem. Nem láttam értelmét, hogy kerülgessem a forró kását, és bizonyos fokig örömet okozott, hogy Vincent arcizma megrándul. Annak már kevésbé örültem, hogy ilyen könnyen megbarátkozik a gondolattal.

– Igen, ha muszáj – mondta. – Kérlek, ne kényszeríts rá.

– Nem kényszerítelek semmire, Vincent, ez teljes mértékben a te döntésed. Úgyhogy szeretném tisztázni magam mindennemű ezzel kapcsolatos erkölcsi felelősség alól, mielőtt nekilátsz.

– Tudod, hogy mindenki megtörik, Harry. Mindenki.

Bevillant egy emlék, amint Franklin Phearson lába elé omolva zokogok. Igen, mindenki megtörik, ez az igazság. Előbb-utóbb én is megtörnék. És megmondanám neki, mikor születtem.

Vagy hazudnék és meghalnék.

– Pontosan miről beszélsz? – kérdeztem fellengzősen, magam is meglepődve szavaim légies könnyedségén. A gondolataim alatt a Phearsonnal kapcsolatos emlékképek hömpölyögtek, mint a szökőár előtt visszahúzódó, csöndes tenger, én meg csak sodródtam az árral, amelynek már nem voltam ura. – Kemikáliákban gondolkodsz? Akkor figyelmeztetlek, hogy antipszichotikumokkal már próbálkoztak nálam, és meglepő hatást értek el vele. Vagy pszichológiai kínzásról lenne szó? Nem, az nem valószínű. Mert ha a testem már csak kábé két hónapot bír, akkor az idő nem a barátod, és ezt anélkül mondom, hogy túlbecsülném a lelkierőmet. Úgyhogy alighanem az elektrosokk lenne a legjobb választás, de az bizonyos kockázattal járna a szívemre nézve, és hogy mi a helyzet a szívemmel, azt tudod, ugye? Számításba jöhet még az extrém hideg vagy az extrém hőség, vagy a kettő kombinációja. Sztenderd megoldás az alvásmegvonás is, de ez esetben…

– Hagyd abba, Harry!

– Csak segíteni próbálok. Végigzongorázom a folyamatot.

Vincentnek nagy nehezen sikerült a szemembe néznie, én pedig játszi könnyedséggel álltam a tekintetét. Még soha nem láttam őt könyörögni.

(Rendes, jószívű fickó vagyok, bassza meg, a demokrácia védelmezője, Harry!)

– Mondd meg szépen, Harry. Mondd meg, mikor születtél, hogy ne kelljen még rosszabbra fordulnia a dolognak.

(Nem vagyok én ilyen, te jóságos ég, ez egyszerűen nem én vagyok, de meg kell értened, hogy nem rólad vagy rólam van szó, hanem sokkal többről!)

– Remélem, nincs ellene kifogásod, de kénytelen vagyok ismételten megkérdőjelezni azt, ahogy a „kell” szót használod. – Nem tudtam, ki mondja ezt, de úgy hangzott, mintha én beszélnék, igaz, egy kicsit részegen. – Mert semmi sem kényszerít arra, hogy ezt tedd velem. Úgyhogy ez abszolút önkéntes cselekedet a részedről.

– Mindenki megtörik, Harry.

– Tudom. De neked nincs időd arra, hogy kivárd, meddig tart ez nálam, jól mondom? Úgyhogy csak rajta, Vincent – ejtettem ki nagy élvezettel, a számban jól megforgatva angol nevét. – Jobb, ha máris nekilátsz.

Egy röpke pillanatig habozott, aztán nyoma veszett az esdeklő tekintetnek.

Szúrósan, keményen nézett rám.

(Hagyjon nyomot maga után, az istenit! Hagyjon nyomot!)

Franklin Phearson hangja csengett a fülemben. Phearsoné, aki annak idején megszüntette a fájdalmaimat, és a hajamat cirógatta, és én szerettem őt ezért, ahogy a gyermek szereti rég elveszettnek hitt édesanyját. És megtörtem, és Phearsonnak igaza volt. A maga kiszámíthatatlan, értelmetlen módján igaza volt, én pedig meghaltam, és az a világ talán nem is létezett volna számomra, ha nem hozza létre az emlékezet.

Vincent egy fél fejcsóválás kíséretében fölállt és elindult kifelé.

– Nem saját kezűleg fogod csinálni? – kiáltottam utána. – És mi a helyzet az erkölcsi felelősséggel?

– Kapsz egy nap gondolkodási időt – felelte. – Egyetlen napot.

Azzal kiment.

56. fejezet

Egy nap.

Egy napom van arra, hogy elkerüljem a halálnál sokkal, de sokkal szörnyűbb sorsomat.

Egy nap a gumiszobában, a puha fotelben, a bélelt kényszerzubbonyban.

Keressük a rendszer apró hibáit, a rést a falon, akármit! A fotel a padlóhoz csavarozva, a tápanyagokat, amelyeket természetes úton nem fogadnék el, infúzió csepegteti belém. A párnázott ajtó előtt őrök posztolnak. Ők a leggyengébb láncszem! Ugyanis Vincent azzal, hogy nem hajlandó személyesen részt venni abban, ami ezután következik, nyitva hagyta a folyamatot, hagyott egy kiskaput a manipulációnak. Nyilván utasította az őröket, hogy ne álljanak szóba velem, de néha még egy ridegen tartott szovjet katona is kénytelen magához ragadni a kezdeményezést…

Addig tekergőztem-vonaglottam, míg sikerült kiügyeskednem magamból a tűt, amely nagy, cikcakkos, piros csíkot húzva végigszántotta a kézfejemet. Nem kiabáltam. Szótlanul hagytam, hogy a vér jókora, vöröslő foltokba gyűljön a fehér padlón, és színpompás, tarkabarka mintázatokat rajzoljon a fotel huzatára. Mivel a fejem is le volt szíjazva, nem tudtam lógatni az orrom, de a szememet azért lehunytam, és vártam. Gyalázatosan sokáig tartott, mire az őrök végre benéztek és észrevették a fotelről még mindig csöpögő vért. Azonnal berontottak, majd kínos eszmecsere következett, hogy mitévők legyenek és hívjanak-e segítséget.

– Eszméletlen? – kérdezte az egyik katona. – Mennyi vért vesztett?

Az idősebbik, aki reményeim szerint egyben a rangidős is volt, a kezemet vizsgálgatta.

– Felszíni seb! – kiáltott fel. – Kihúzta a tűt!

Kinyitottam a szememet és elégedetten figyeltem, ahogy a fickó riadtan hátrahőköl.

– Uraim – szólaltam meg –, úgy képzelem, parancsba adták önöknek, hogy ne kommunikáljanak velem, ezért hadd legyek tömör és lényegre törő. Szóval, tudom a nevüket, a rendfokozatukat, ismerem az előéletüket, tudom, hol laknak. Magáról például, közlegény, tudom, hogy az édesanyjával él, magának pedig, őrmester, felesége van Moszkvában, akit három és fél éve nem látott, meg egy kislánya, akinek a fényképe mindig ott lapul a zsebében, és minden áldott nap büszkén mutogatja a kantinban. „Ő az én kis kincsem!” – mondogatja a többieknek. „Ő a mindenem!” Szóval egy kérdésem van magához, egyetlenegy kérdés, mégpedig a következő: biztos, hogy nem tudnak semmit? Biztos, hogy az égvilágon semmit sem tudnak arról, hogy maga mit csinál? Nagyon fontos, hogy ezt átgondolja, nagyon fontos, hogy végiggondoljon minden egyes beszélgetést, amit valaha folytatott velük, mert ha bármit is tudnak, ha a tudomásukra jutott bármi, ami csorbát ejthet ennek a létesítménynek a titkosságán, akkor, uraim, természetesen rájuk is sor kerül. A felesége, a kislánya vagy a maga édesanyja, közlegény, nem tudhat az égvilágon semmit. Még csak a fülükbe sem súghatnak egy árva szót sem. Mindössze ennyit akartam mondani, és most, ha szíveskednének leragasztani a sebemet, folytatnám a kínzásomra, majd óhatatlan kivégzésemre való várakozást. Köszönöm.

Sietve távoztak és nem hoztak sebtapaszt.

Lehet, hogy húsz óra múlva jött vissza Vincent, de az is lehet, hogy csak két óra telt el. Miközben beszélt, az imént látott őrmester az ajtóban állt, és idegesen méregetett a főnöke válla fölött.

– Meggondoltad? – kérdezte izgatottan Vincent. – Döntésre jutottál?

– Hát persze – feleltem lezserül. – Arra jutottam, hogy te kínozni fogsz, én pedig megállás nélkül mondom, amit szerintem hallani akarsz, csak hogy hagyd abba.

– Harry – mondta halkan, izgatott, unszoló-sürgető hangon és kétségbeesetten Vincent. – Ennek nem kell így lennie. Áruld el, mi a kiindulópontod, és esküszöm, nem esik bántódásod!

– Arra gondoltál már, hogy van egy pont, ahonnan nincs visszaút? Hogy elérkezik a pillanat, amikor már akkora kárt tettél a testemben, hogy nem törődöm semmivel, nem mondok semmit, mert úgy érzem, nem éri meg? Csak abban bízhatsz, hogy ennél hamarabb sikerül megtörnöd lelkileg.

Vincent hátradőlt. Szavaimra megkeményedtek a vonásai.

– Ezt te csinálod, Harry. Igen, ezt te műveled saját magaddal.

Azzal távozott. Az őrmester viszont ott maradt az ajtóban, és egy pillanatra találkozott a tekintetünk.

– Az égvilágon semmit? – kérdeztem, mielőtt becsapódott az ajtó.

Mindössze pár perc telt el, és már munkához is láttak. Meglepetésemre kemikáliákkal nyitottak, de belevittek egy kis csavart. Egy részleges bénulást okozó szert alkalmaztak, amely mozdulatlanságra kárhoztatta a rekeszizmomat, ezért fuldokolni kezdtem. Ólomsúlyú lett a levegő a tüdőmben, az ereimben, a fejemben. Valamicskét azért tudtam mozogni, mert ügyesen adagolták a szert, így egy órán át – de lehet, hogy több volt, és az is lehet, hogy kevesebb – zihálva, tátogva ültem a fotelben, miközben arcomon, gerincemen csorgott a verejték, a látómezőm pedig már-már teljes sötétségbe borult, de csak majdnem. Vincent egy igazi profira bízta a feladatot. Az alacsony termetű, bajszos emberke, akinek szerszámai ott hevertek előtte a tálcán úgy, hogy bármikor szemügyre vehessem őket, az újabb és újabb fájdalomdózisok előtt mindig adott egy kis pihenőt, mintha csak egy sportolót edzene. A szünet végeztével pedig minden egyes alkalommal megkérdezte, hogy „Mi a kiindulópontja?”, és türelmesen várta a választ, majd szomorúan megcsóválta a fejét, amikor megtagadtam. Ezután a fizikai undor következett, amelynek hatására nem is a fájdalomtól üvöltöttem, inkább úgy, mint a saját tetemébe zárt állat. Iszonyú forróságot éreztem, meg azt, hogy tekergőznek és összezsugorodnak a tagjaim, aztán tompulni kezdtek az érzékeim, beszűkült a tudatom, és a végén már nem érzékeltem mást, csak a saját, hátborzongatóan józan delíriumomat.

Az őrmester pedig az ajtóból figyelt. Egy pillanatra sem tévesztett szem elől, és amikor a kínzómester szünetet tartott, hogy igyon egy pohár vizet, ő bejött. Megnézte a pulzusomat, majd a pupillámat, és azt suttogta:

– A feleségem tudja, hogy Ploszkije Prudinál, a végállomáson szálltam le a vonatról. Az is baj?

Én meg csak mosolyogtam, és hagytam, hogy válaszolja meg a kérdését ő maga.

Valamikor a fuldoklás és a rosszullét között bejött Vincent, és megfogta a kezem.

– Sajnálom, Harry – mondta. – Nagyon sajnálom.

Megpróbáltam leköpni, de kiszáradt a szám. Aztán Vincent ismét távozott.

Azt hiszem, nem akkor hozták be az autóakkumulátort, amit használni akartak, hanem sokkal előbb, hogy legyen még egy tárgy, amely fölcsigázhatja az érdeklődésemet és ott van a szemem előtt. Az első napirendi pont az alvásmegvonás és az extrém forróság volt, annak a módszernek egy variációja, amelyre számítottam. Valaki, aki roppant kreatívan tudta alkalmazni a surround hatást, és volt füle az istentelen gonoszsághoz is, olyan hanganyagot állított össze, amelyben a dumdum-technó velőtrázó sikolyokkal, valamint erőszakos, illetve erőszakoló cselekmények érzékletes, képszerű leírásával váltakozott, és ezek a leírások utólag hozzákevert hangeffektusok kíséretében, több nyelven hangzottak el. Ha pedig az a veszély fenyegetett, hogy a zaj és a borzalmak hatására érzéketlenné válok és túlságosan közel sodródom az alváshoz, közbeléptek az őrök. Fölráztak és jeges vizet löttyintettek az arcomba.

– Maga jó ember – mondtam az egyik ilyen alkalommal az őrmesternek. – Tudja, mi helyes, és mi nem.

– Igyál, Harry, igyál! – hallottam a hirtelen beállt csöndben Vincent suttogását. Tudtam, hogy nedves ruhát nyomott az ajkamhoz, és mohón ittam is, míg elmém vissza nem kúszott a normál tudatállapotba. Ekkor az államra meg a hasamra köptem a két rész nyálból és egy rész vízből álló híg kutyulmányt. A kínzómester bajsza azon a napon, amikor kihuzigálta a lábkörmeimet, különösen jól állt. Meg is jelent lelki szemeim előtt, ahogy arcára borított hálóval alszik, hogy ruganyos legyen az arca legszebb ékköve.

– Maga jó ember – mondtam az őrmesternek, amikor összehajtogatta a lábam alá helyezett műanyag lapot, amelyen a megfeketedett vérrel keveredő, kitépett körmeim voltak. – Vajon mikor kerül sorra?

Az őrmester hátrapillantott, hogy biztos nincs-e bent a gyakori szünetei egyikét tartó kínzómester, aki éppen az ujjait nyújtóztatta a megerőltető munka után, majd közel hajolt hozzám.

– Tudok szerezni mérget – suttogta a szemembe nézve. – Ennél többet nem tehetek.

– Ez bőven elég – feleltem. – Ennél többet nem tehet senki.

Patkánymérget kaptam, de mivel az ember és a patkány közti rokonság nem merül ki néhány közös genetikai vonásban, az is megfelelt a célnak. Vicces, de a kínzómester csak akkor ismerte föl, hogy mire utalnak a tüneteim, amikor a vesém már nagyjából felmondta a szolgálatot. Pedig még én is fölfogtam, hogy a bőröm sárgulását nem az váltja ki, hogy ő szép sorban, egyenként satuba fogja a lábfejem apró csontocskáit. Amikor végül ő is rádöbbent, üvöltve röhögtem, hogy csak úgy rengett alattam a fotel és patakokban folytak a maszatos könnyeim.

– Idióta! – visítottam. – Kontár! Töketlen seggfej!

Eloldoztak, és a kínzómester ledugta két ujját a torkomba, hogy meghánytasson, de jócskán elkésett. Így talált rám Vincent, a padlón hevertem a saját vérfoltos hányásomban, és rázott a röhögés. Az őrmester mozdulatlanul állt az ajtóban. Vincent vetett egy pillantást rám, a kínzómesterre, majd az őrmesterre, és máris pontosan tudta, mi történt, és hogyan. Haragos kifejezés suhant át az arcán, és ismét hozzám fordult. Tekintete láttán még jobban röhögtem, de meglepetésemre Vincent nem ordítozott az őrmesterrel, nem teremtette le a kínzómestert, csak intett két egészségügyi katonának, és rájuk parancsolt:

– Vigyék a gyengélkedőre!

Elvittek a gyengélkedőre.

Még fájdalomcsillapítót is adtak.

A doktornő tekintetét a padlóra szegezve közölte a diagnózist. A röhögésem a szervezetemből érkező hormonális stimuláció hiánya folytán annyira alábbhagyott, hogy az ágyamhoz érkező Vincentnek már csak egy mosoly maradt belőle.

– Ez gyorsan ment – állapította meg nagy sokára Vincent. – Nem számítottam rá, hogy öt napnál rövidebb idő alatt kiagyalsz magadnak valami halálnemet.

– Miért, nem telt el öt nap?

– Nem. Csak két és fél.

– Te jóságos ég! – mondtam, majd így folytattam: – Az őrmester jó ember. Nem tetszett neki, amit csinálsz. Ha főbe löveted, megtennéd, hogy előtte bocsánatot kérsz tőle? Mármint az én nevemben.

Vincent szúrósan nézett rám, és átpörgette ujjával a kórlapomat, abban a hiú reményben, hogy talán mégsem vagyok már régóta menthetetlen. A hányásnak, a remegésnek, a gyomorégésnek addigra vége volt. Még idejében az orvosok kezébe kerültem, meg tudták előzni a szívmegállást, de a két vesém odalett, és a májamnak sem volt túl sok hátra. Rá sem kellett néznem a kórlapra ahhoz, hogy tudjam: ez bőven elég.

– Az őrmester át fog kerülni egy másik egységbe – felelte higgadtan Vincent. – A fölösleges vérontás nem az én műfajom. – Erre kis híján megint elnevettem magam, de mivel éppen a kilégzésnél tartottam, csak egy mordulás sikeredett. – Mivel nyilvánvaló, hogy nem fogom megkapni, amit akartam, természetesen azt tűzzük ki célul, hogy minél kényelmesebbé tegyük a halálodat. Hozhatok neked valamit?

– Ha kaphatnék még egy kis morfiumot, arra nem mondanék nemet.

– Sajnos már kimerítetted a keretedet.

– Ugyan mit számít ez már? – kérdeztem, mire Vincent szája megrándult, és tekintete eltáncolt másfelé. Kihagyott egy ütemet a szívem. Mi jöhet meg? Ugyan mit tehetnek még velem a kis idő alatt, ami maradt? – Vincent – suttogtam figyelmeztető, kérdőre vonó hanghordozással. – Mit fogsz csinálni?

– Sajnálom, Harry.

– Folyton ezt mondod, és biztosra veszem, hogy minden egyes lábkörmöm roppant hálás az együttérző szavaidért. Szóval mit tervezel?

Nem nézett a szemembe, amikor válaszolt:

– Felejtened kell.

Egy pillanatra úgy megdöbbentem, hogy azt sem tudtam, mit mondjak. Vincent megint bedobott egy fél fejcsóválást, és már-már azt hittem, megint bocsánatot kér. Átsuhant az agyamon, hogy ha megteszi, igen erős lesz a kísértés, hogy pofán verjem, nem mintha képes lettem volna ütésre lendíteni a kezemet, persze. De Vincent nem kért bocsánatot, csak szó nélkül elment, és még akkor sem nézett vissza, amikor ismét ordítani kezdtem.

A kimúlásom idejére nagyrészt benyugtatóztak, ami nagy könnyebbség volt, mert tompította a fájdalmat is, meg az arra vonatkozó gondolatokat is, hogy mi lesz velem. Azt tudom, hogy álmodtam, de nem emlékeztem az álmaimra, pedig ez azelőtt szinte soha nem fordult elő. Csak arra emlékeztem, hogy gyorsan peregtek az események, nagy volt a forróság, és a valóság igen változatos módon hatolt be a fejemben lejátszódó történetekbe: a bőröm bizsergéséből rovarcsápok lettek, a gyomorégésből az, hogy bevásárlószatyorban hurcolom a saját beleimet, a vérző lábamat pedig egyszerűen azzal magyarázta csapongó képzeletem, hogy egy nagy kígyó szép lassan, egészben lenyel, és ahogy egyre jobban magába olvaszt, lágyan, harmonikusan hullámzik a teste. Mire a hasamba mélyesztette tépőfogát, a két lábfejemet már a bendője legmélyén bontotta le apránként, csontról csontra a lassan pulzáló gyomorsav.

Eléggé kicentizték. Mire elkészültek, már tiszta oxigént kaptam, és egyre romlottak a mutatóim. Begurítottak valami új szerkentyűt, amelyet egy őrült tudós agyának ki tudja, milyen foszlányaiból toldoztak össze. Külön áramforrás kellett neki, mert potom kétszázharminc volttal nem érte be a drága. Kitört némi civódás azon, hogy kell-e földelni a hordágyat, amelyen fekszem, míg végül az egyik orvos rádörrent a többiekre, hogy „Ne legyetek már gyerekek!”, majd rámutatott, hogy a fémbilincs, amellyel kikötöttek a hordágy két oldalához, gond nélkül elvezet bármennyi áramot, és az eljárást a szív-tüdő újraélesztés ekvivalenseként kell kezelni, szóval akit megcsíp az áram, az magára vessen.

Azt hiszem, rúgkapáltam, üvöltöttem, könyörögtem derekasan, de valójában alighanem olyan fáradt voltam, hogy csak röfögészszerű hangok jöttek ki a torkomon, olykor egy-egy méltatlankodó, gyerekes sikkantással megspékelve. Az elektródákat szigszalaggal kellett a koponyámhoz rögzíteniük, az pedig, hogy az utolsó a számban maradjon, ennél is komolyabb kihívást jelentett, mígnem az orvos, aki az imént oly józanul, észszerűen zárta rövidre a földelés kérdését, most is hasonlóan észszerű döntést hozott: bénító injekciót kell adni! Végül úgy ítélték meg, hogy a szedálásom aligha viszi közelebb őket a céljukhoz, de azért örültem, amikor az egyik műtős fölém hajolt, és leragasztotta meredt, csontszáraz szememet. Attól fogva csak a hangokra hagyatkozhattam. Csak harmadszorra sikerült beindítaniuk a masinát. Először kiment egy biztosíték, aztán meg az volt a baj, hogy miközben kicserélték, kihúztak egy kábelt. Mire sikerült mindent előkészíteniük ahhoz, hogy átvezessenek az agyamon pár ezer voltot, és kitöröljék még mindig működő elmémből annak minden nyomát, hogy kiféle-miféle vagyok, már kissé komikusan hatott az egész.

Az orvos hangját hallottam:

– Kérhetném, hogy most csináljuk rendesen? Senki sem áll túl közel, ugye? Rendben, akkor…

És ennyi volt.

57. fejezet

Egyetlenegyszer voltam Feledésen.

1989-ben történt, a chicagói St. Nicolas Kórház privát kórtermében. Hetvenéves voltam, és úgy éreztem, önmagamhoz képest egész jó állapotban vagyok. Csak pár hónapja, azaz életciklusom meglepően kései szakaszában diagnosztizáltak myeloma multiplexszel, és amikor a hatvanas éveim közepén vajmi kevés jel mutatott arra, hogy lassú, kellemetlen halállal halok meg, úgy fellelkesültem, hogy a szokottnál többet törődtem a testemmel. Még egy teniszklubba is beiratkoztam, pedig ilyesmire addigi életeim során nem volt példa, és évente három hónapig matematikát tanítottam egy iskolában, a marokkói hegyekben – talán azért, hogy élvezhessem egy kicsit a gyerekek társaságát, ha már a sajátomnak egyet sem nevezhetek soha.

Nem önszántamból tettem látogatást ebben az igen finom és előkelő kórteremben, az igen finom és előkelő chicagói kertváros kórházában, ahol büszkén lengett az amerikai zászló, és minden áldott nap friss virág került minden egyes páciens ágyára. Azért mentem oda, mert hívtak, és a nő, aki hívott, haldoklott.

Akinleye volt az.

Nem láttam őt az ominózus hongkongi este óta, amikor a szolgálója beletáncolt a tengerbe, ő pedig elmenekült, mire fölkelt a nap.

Magamra kellett vennem egy steril köpenyt, és kezet kellett mosnom alkoholban, mielőtt beengedtek, de elég lélektelenül foganatosították ezt az óvintézkedést, hiszen a baj már megtörtént. Meghökkentett, hogy valaki, akinek ilyen kevés fehérvérsejtje maradt, még életben van, és az elmúlása helyszínét jelentő kórterembe lépve egyből láttam, hogy milyen nyilvánvalóan, egyértelműen közeleg a halál.

Kihullott haja helyén úgy türemkedtek ki fejbőre alól az összevissza álló csontjai, mint az egymáson elcsúszott tektonikus lemezek. Még soha nem láttam őt haj nélkül, így csak most derült ki számomra, hogy milyen tojásdad a koponyája. Nem is az a pontos kifejezés, hogy beesett a szeme, inkább az, hogy teljes mértékben erodálódott a húsa, a bőre, a lágy vonásai, és nem maradt a helyükön más, csak egy vékony izomréteggel bevont koponya, amelyen úgy csüngtek az orr-, fül-, ajak- és szemmaradványok, mint a fonnyadt karácsonyfára aggatott bizsu. Akinleye fizikailag fiatalabb volt nálam, de akkor és ott én voltam az eleven gyermek, ő pedig a magányosan haldokló vénség.

– Harry! – szólalt meg sípoló hangon, és nem kellett orvosnak lenni ahhoz, hogy az ember észrevegye, mennyire akadozik a hangja, milyen szaggatott a légzése. – Nem sietted el – jegyezte meg. Odahúztam az ágya mellé a szabad széket, és óvatosan leültem. Recsegtek-ropogtak a csontjaim, testedzés ide vagy oda. – Jól nézel ki – tette hozzá Akinleye. – Jól áll neked az öregkor.

Válaszul mordultam egyet, mert úgy éreztem, ez az alkalomhoz illő hangeffektus.

– Hogy vagy, Akinleye? – kérdeztem aztán. – Odakint nem sok mindent árultak el.

– Ó – sóhajtott fel –, hát persze, hogy nem, hiszen nem tudják, mit mondjanak! Mert ádáz versengés folyik, hogy mibe halok bele, mi ér célba elsőként. Tudod, az immunrendszerem… És mielőtt kicsúszna a szádon, hogy az AIDS életmódbetegség, azt hiszem, tudnod kell, hogy hülye vagy.

– Nem akartam azt mondani, hogy…

– Tudod, a többiek úgy néznek rám, mintha gonosz nő lennék. Mintha ez… – Lehet, hogy gesztikulálni próbált, de csak az ujjai hegye rándult meg egy icipicit. – Mintha ez valamiféle morális csőd következménye lenne. Mintha nem egyszerűen az lenne az oka, hogy kiszakadt az a kurva koton, mert olcsó és silány darab volt.

– Ne adj a számba ilyen hülyeségeket.

– Hülyeségeket adok a szádba? Hát, lehet. Igazad van, Harry, mint mindig. Nehézkes vén trotty vagy, de igazad van.

– Mennyi időd van még? – kérdeztem.

– Én a tüdőgyulladásra fogadnék, úgyhogy talán pár nap. Vagy egy hét, ha nincs szerencsém.

– Veled maradok. Szobát vettem ki egy közeli hotelben…

– A kurva életbe, Harry, nem kell nekem, hogy sajnálj! Hiszen csak haldoklom!

– Akkor miért hívtál ide?

Akinleye erre kerek perec kiejtette a rég előkészített szavakat:

– Felejteni akarok.

– Felejteni? Mit?

– Az egészet. Mindent.

– Én ezt nem…

– Harry, ne játszd már a hülyét! Tudom, hogy azért csinálod, hogy ne hozz kényelmetlen helyzetbe másokat, de én ezt leereszkedőnek és irritálónak találom. Tudod jól, miről beszélek. Annyira igyekszel beolvadni, hogy az már egyszerűen tolakodó. Miért csinálod ezt?

– Azért hívtál ide, hogy ezt elmondd?

– Nem – felelte Akinleye, és fészkelődött egy kicsit az ágyban. – Bár ha már itt vagy, akár közölhetem is veled, hogy ostoba, naiv és nevetséges dolog azt képzelni, hogy ha kellemes embernek mutatkozol, akkor cserébe kellemes lesz az életed. A kurva életbe, Harry, hát mit tett veled a világ, hogy ilyen… ilyen üres lettél?

– El is mehetek…

– Maradj csak. Szükségem van rád.

– Miért pont rám?

– Mert te olyan szolgálatkész vagy – felelte nagy sóhaj kíséretében Akinleye. – És olyan üres. Márpedig nekem most épp erre van szükségem. Mert felejtenem kell.

Ujjaim hegyét összeillesztve előrehajoltam.

– Szeretnéd, ha valaki lebeszélne róla? – kérdeztem nagy sokára.

– Dehogy!

– Ezzel együtt bizonyos fokig kötelességemnek érzem, hogy megpróbáljam.

– Az ég szerelmére! Úgysem tudsz olyat mondani, amit már el ne mondtam volna magamnak!

Oldalra billentettem a fejemet, és a kórházi köpeny ujjának varrásával babráltam. Végighúztam két oldalán a hüvelyk- és a mutatóujjam körmét. Aztán kiböktem:

– Elmondtam a feleségemnek.

– Melyiknek?

– Az elsőnek. Az első nőnek, akit feleségül vettem. Jennynek. Ő lineáris volt, én pedig nem, és amikor elmondtam neki, elhagyott. Aztán jött egy férfi, meg akarta ismerni a jövőt, de nem viselkedett valami udvariasan, amikor nemet mondtam. Meg akartam halni, mármint úgy istenigazából, hogy a nagy feketeség véget vessen ennek a sötét körforgásnak. Hát ezért, hogy válaszoljak a kérdésedre. Ezért… ezért sodródom az árral. Mert nem vált be semmi más, amivel próbálkoztam.

Akinleye habozott. Beszippantotta alsó ajkát, és forgatta egy kicsit a foga alatt. Aztán megszólalt:

– Te kis buta. Azt hiszed, van fogalma róla bárkinek is, hogy mi a jó?

A Feledés. Úgy gondolom, megérdemli a határozott névelőt, hiszen ez tulajdonképpen egyfajta halál. Elmondtam Akinleye-nek mindent, amit már úgyis tudott, hátha sikerül lebeszélnem a tervéről. Mert számunkra a szellem halála túltesz a test halálán. Fájdalom, félelem kíséri, és ha maga Akinleye nem is érzi a tudás, a szellem, a lélek elvesztését, amely mind-mind a Feledés velejárója, ha nem is bánja mindezek hiányát, ha nincsenek is emlékei arról, ami odalett, attól még minket, akik ismertük, akik a barátai voltunk, elszomorítana, hogy itthagy minket, akkor is, ha a teste tovább él. Az utolsó érvemet, miszerint felejteni annyi, mint elmenekülni, meglógni a tettei, a kiléte miatti felelősség elől, már nem is fejtettem ki. Nem gondoltam, hogy különösebb meggyőző erővel bírna ez a gondolat…

Akinleye így felelt:

– Harry, kedves, hogy megteszed, ami tőled telik, de mindketten tudjuk, hogy olyasmiket tettem és láttam, amivel már képtelen vagyok együtt élni. Bezártam a szívemet, kivágtam magamból azt, amit oly bájosan a lelkemnek nevezel, mert úgy találtam, hogy egyikkel sem tudok együtt élni. Ha megteszed ezt a kedvemért, Harry, akkor talán visszakaphatom őket.

Nem erőltettem tovább a vitát, mert nem tudtam volna szívvel-lélekkel csinálni.

Másnap reggel elmentem a chicagói Kronosz Klubba, hogy összeszedjem, amire szükségem van, és otthagytam egy levelet, hogy küldjék szét a többi Klubnak, tájékoztatva őket arról, hogy Akinleye többé nem fog emlékezni rá, kifélék-mifélék vagyunk, és ebben az új, ártatlan állapotában figyelnünk kell majd rá, de csak akkor avatkozhatunk közbe, ha a segítségünkre szorul.

Az 1987-es technológia csak egy kicsivel volt előrehaladottabb annál, amit Vincent használt az agyam tartalmának törlésére. Ő csak egy kicsivel járt a saját kora előtt, a Kronosz Klub viszont sokkal. Mert lehet, hogy nemigen törődünk a földi élet mulandó eseményeivel, de ha a saját túlélésünkről van szó, a jövőbeni Klubok mindig készséggel megosztják tudásukat a múltbeli Klubokkal. Még egy 1870-es években kifejlesztett gőzhajtású eszközről is hallottam mendemondákat, amely alkotója Feledését volt hivatott elősegíteni, de ezt az állítást bizonyítékokkal alátámasztani nem tudom, és valószínűleg soha nem is fogom tudni.

A mi eszközünk részben kémiai, részben elektromos úton működött, és speciális agyterületeket vett tűz alá. Itt, Vincent masinájától eltérően, nem volt rá szükség, hogy az elme tudatos állapotban legyen. Amikor bejuttattam Akinleye véráramába az utolsó adag nyugtatót, az bizonyos fokig gyilkosságnak hatott.

– Köszönöm, Harry – mondta Akinleye. – Majd pár élettel később, amikor már valamelyest megállapodtam, látogass meg, oké?

Megígértem, hogy úgy lesz, de ő addigra már lehunyta a szemét.

Innentől kezdve csak pár másodpercig tartott a folyamat. Utána ott maradtam Akinleye ágya mellett, és figyeltem az életműködéseit. Igaza volt. Látszott, hogy a tüdőgyulladás fogja nyerni a betegségek csatáját. Más körülmények között egyszerűen hagytam volna meghalni, de a Feledésnek van még egy létfontosságú fázisa. Meg kell győződni róla, hogy valóban teljes sikerrel járt a művelet. Erre a sokkterápia kezdete utáni harmadik éjszaka, hajnali fél háromkor került sor, amikor kiáltásra ébredtem. Eltartott egy kis ideig, hogy felismerjem az ewe dialektust, amelyet évszázadok óta nem hallottam. Az ewe nyelvtudásomat a legnagyobb jóindulattal is csak középszintűnek lehet nevezni, de annyira futotta belőle, hogy miközben megfogom Akinleye kezét, azt suttogjam:

– Béke. Biztonságban vagy.

Ha értette is a szavaimat, nem adta ennek tanújelét. Rémülten elhúzódott tőlem és megint ewe nyelven kiáltozott, hogy jöjjenek már a szülei, a rokonai és segítsenek rajta. Nem értette, mi történik vele. Csak nézte a testét, remegett a fájdalomtól, és segítségül hívta az anyját, az apját, az Istent, mindenkit.

– Harry vagyok – mondtam. – Megismersz?

– Nem ismerlek téged! – mondta sípoló hangon. – Segíts rajtam! Mi történik velem?

– Kórházban vagy. Beteg vagy. – Bárcsak jobban beszélném ezt a nyelvet, gondoltam, mert ennél jobban nem tudtam körülírni azt, hogy haldoklik.

– Ki vagyok én?

– Rá fogsz jönni.

– Félek!

– Tudom – motyogtam. – És te is tudod, hogy ez így működik.

Újra elaltattam, mielőtt bármi egyebet mondhatott volna. Tudtam, hogy ha az újjászületése után, gyerekként emlékszik is majd erre a találkozásra, azt fogja hinni, hogy álmodta, de akkor sem akartam, hogy több emléke maradjon róla, mint amennyi feltétlenül szükséges. Mire a nővérek másnap reggel bejöttek ágyneműt cserélni, Akinleye meghalt, én pedig nem voltam sehol.

58. fejezet

Kórházi ágy.

Ébredés.

Egy emberalak fekszik mellettem.

Vincent alszik a két begörbített karja alatt. Feje a matracon nyugszik, ahol fekszem.

Magamhoz tértem a saját Feledésem után, a mentális halállal való találkozásom után, és…

…és még mindig önmagam voltam.

Igen, még mindig én voltam.

Továbbra is Harry August voltam, és emlékeztem…

…mindenre.

Egy darabig mozdulatlanul feküdtem, mert nem mertem megmozdulni, nehogy Vincent a fészkelődésemre fölébredjen. Lázasan dolgozott az agyam. Pietrok-112 foglya vagyok, és még mindig veszélyt jelentek Vincentre nézve. Még mindig haldoklom, és bár a testemet elemésztette a bevitt méreg, a tudatom… a tudatom az enyém. Vincent nyilván tesztelni fog, miután fölébred, ahogy én is teszteltem Akinleye-t. Árgus szemmel lesi majd annak jeleit, hogy az elmémben megmaradt valami Harryből. De azt aztán lesheti!

Bizonyára megrándult valamelyik tagom, mert Vincent összerezzent és fölébredt. Miután észrevette, hogy nyitva van a szemem, egyből odahajolt hozzám, és megvizsgált, mint az orvos a betegét, hogy nem rebben-e árulkodóan a szemem. Fontolóra vettem, hogy megszólalok, méghozzá az anyanyelvemen, mint Akinleye, de nem akartam túlkomplikálni a dolgot. Inkább szélesre tátottam a számat, és a bajba jutott állat artikulálatlan, ugató hangját produkáltam, amelyhez nem is nagyon kellett megjátszanom magam, olyan pusztítást végzett már a testemben a méreg és a fájdalom.

– Harry? – Vincent a kezemet fogta, ahogy én Akinleye kezét, és az aggodalom szobrát lehetett volna mintázni róla. – Harry, hallasz engem? – Oroszul beszélt, de mivel én erre csak még hangosabban vonítottam, angolra váltott. – Minden rendben? Jól vagy?

Eljátszotta az aggódó barátot. Pofátlansága kis híján válaszra késztetett, de aztán beláttam, hogy a hátralevő kevéske időmet, a bennem maradt kevéske életet kár lenne ilyesmire pazarolni. Meg aztán amíg öntudatlan voltam, további szövetrészek haltak el bennem, így amúgy sem voltam képes többre, mint hogy kihajoljak az ágyból és kiokádjam a gyomrom savas-véres tartalmát. Kedvemre való a gondolat, hogy talán Vincent cipőjére is jutott belőle, mert nem tudott időben elugrani… Lüktetett a fejem, a szememet mintha tépőzárral látták volna el, mert valahányszor meg akartam nézni valamit, recsegett-ropogott az egész koponyám. Bal szemem önálló életre kelt, és zavarba ejtő képet alkotott a helyiségről, amely kép közepén hézag tátongott, mert az agyam hiába próbálta összeilleszteni a beérkező zűrzavaros információkat. Szegény öreg Vincent a lehető legrosszabbul időzítette a dolgot, hiszen az óhatatlan halálomig már nem maradt elegendő idő arra, hogy meggyőződjön róla, nem csak színészkedem-e. Ezért merészebb vizsgálati módszerhez folyamodott. Hátraszökkent, és odaintett két őrt.

– Vigyék! – dörrent rájuk oroszul.

Jobbról-balról belém karoltak, kirángattak az ágyból, végigvonszoltak a folyosón – akkori állapotomban nem is lehetett velem mást csinálni, csak vonszolni –, majd térdre ejtettek a zuhanyzóban, ahol egy emberöltővel korábban találkoztam egy Anna nevű, igen barátságos laboránssal. Az ajtóban álló Vincent most angolul parancsolt rá a két őrre:

– Kivégezni!

Ugyan mit tehettem volna? Ha tanújelét adom, hogy értem a kiadott parancsot, kiderül, hogy az angol nyelvtudásom épségben megmaradt. Ha viszont túlságosan nyugodtan veszem tudomásul a küszöbön álló halálomat, az arra utalhat, hogy valahol a tudatom mélyén, haloványan még kapiskálom: a jelenlegi forgatókönyvben a halál megkönnyebbülést hoz. Hála az égnek, a nyomorúságos állapotban lévő testem megkímélt a további vesződségektől. Miután végigcibálták egy folyosón és minden teketória nélkül a padlóra lökték, görcsösen rángatózni kezdett. Éltem a gyanúperrel, hogy ez mindenképpen az utolsó előtti lépés lett volna a földi világból való távozás útján – és észre sem vettem, amikor a golyó szétloccsantotta az agyamat.

59. fejezet

A tizenharmadik életem…

…pontosan úgy kezdődött, ahogy mindig.

Berwick-upon-Tweed, női mosdó. Megfordult a fejemben, hogy ilyen drámai fordulatok után akár királyfiként is ébredhetek álmomból. De kiderült, hogy ha létezik is ebben az univerzumban valamiféle isteni igazságszolgáltatás, borzasztó lassan őrölhetnek a malmai, mert a kálacsakrák dolgai sehogy sem akarnak sorra kerülni.

A szokásos menetrend szerint zajlott minden. Átpasszoltak Patricknek és Harrietnek, akik a saját gyermekükként neveltek föl. Hároméves koromban már kezdtek visszajönni az emlékeim, és úgy tájékoztattak, hogy rendkívül csöndes, szinte észrevétlen gyerek voltam. Négyévesen már szinte teljesen birtokában voltam a képességeimnek, a hatodik születésnapomon pedig készen álltam arra, hogy nyakamba vegyem a világot, és ismertessem a Kronosz Klub valamennyi tagjával az egyszerű igazságot. Vincent terveit, meg azt, hogy mi mindenre képes azok megvalósításáért.

Írtam Londonba Charity Hazelmere-nek és a Kronosz Klubnak. Beszámoltam mindenről. Vincent Rankisről, a kvantumtükörről és Oroszországról. Úgy éreztem, most nincs idő a szokásos komédiára, amelynek keretében szép finoman leválasztanak a családomról, ezért tájékoztattam Charityt, hogy a szükséges pénzt ellopom, és hamisítok magamnak egy kellőképpen felnőttes hangvételű levelet is, majd önállóan eljutok Newcastle-ig, és majd személyesen elmagyarázok mindent. Neki csak annyi dolga lesz, hogy várja a táviratomat és kijöjjön elém az állomásra. Mint később kiderült, alighanem ez a nagy sietség mentette meg az életemet.

Választ nem kaptam és nem is vártam. Charity a gyermekkorú kálacsakrák ügyeit mindig is megbízhatóan intézte. Elcsórtam hát pár shillinget Rory Hulne íróasztaláról, és megírtam a fölöttébb gördülékenyen, ékesszólóan megfogalmazott levelet, mely szerint az ezen írást bemutató gyermek további iskoláztatása céljából Londonba igyekszik, és kéri az útja során vele találkozó felnőttek szíves segítségét. Ezzel a levéllel, valamint a legjobb, pontosabban az egyetlen pár csizmámmal, meg egy zsák lopott gyümölccsel felszerelkezve útnak indultam az én kis falumból Newcastle-be. Közlekedési eszközt nem vehettem igénybe, hiszen könnyen rákérdezhettek volna a szüleimnél, hogy engedélyt kaptam-e tőlük a nagy kalandra, ezért egész éjjel gyalogoltam, és láss csodát, Hoxley-ban lyukadtam ki, ahol egyszer, több száz éve, megszöktem a jövő iránt igencsak érdeklődő Franklin Phearson elől. Miután megmutattam a postamesternőnek a levelet, és roppant komolyan előadtam, hogy Londonba igyekvő árva gyerek vagyok, nem csupán a zötyögő stráfkocsin szorított nekem helyet két tiszafa meg egy lusta labrador mellett, hanem némi kenyeret és zsírt is adott az útra.

Newcastle-ben a távírdába vezetett az első utam. A táviratom elküldése nehézségekbe ütközött, főként azért, mert túl magasan volt az ablak, de a sorban mögöttem álló kedves ügyvéd fölültetett a pultra, én pedig cérnavékony hangomon roppant határozottan előadtam, hogy mi az utazásom célja, majd megmutattam a levelet, és közöltem, hogy meg kell várnom a nénikémet. Némi habozás után elküldték a sürgönyömet, és az állomásfőnök megkérdezte, van-e szállásom éjszakára. Amikor nemmel válaszoltam, rosszallóan ciccegett a nyelvével. Nem helyénvaló, mondta, hogy egy ilyen kisfiú egyedül utazzon, és már azt fontolgatta, hogy rendőrt hív, amikor a felesége ráparancsolt, hogy hagyjon engem békén. Az asszony úgy rendelkezett, hogy adjanak nekem egy takarót meg egy bögre levest, és azt mondta, ott maradhatok az irodában, a jegykiadó pult mögött, ameddig csak akarok, ő pedig majd figyeli, hogy mikor jön a nénikém. Hálásan megköszöntem a hölgy segítségét, már csak azért is, mert fárasztó lett volna a felnőttek állandó kíváncsiskodása, amit egyedül utazó hatéves kisfiúként kiváltottam volna.

Vártam hát.

Charitynek a távirat kézhezvétele után soha nem tartott tizenegy óránál tovább, hogy eljusson Newcastle-ba. Ennyi ideig is csak azért tartott egyszer az út, mert erős havazás hátráltatta a közlekedést. Most nyolc óra telt el, amikor az állomásfőnök felesége megkérdezte, van-e hova mennem, ismerek-e itt valakit, a férje pedig megint csak ciccegett, és azt mondta, most már mindenképpen rendőrt hív, mert ez egyáltalán nem helyénvaló, ez valami nagyon furcsa ügy. Kikéredzkedtem vécére, és amíg őrt álltak az ajtó előtt, kimásztam a hátsó ablakon.

Másnap a vasúti hídra néző dombon álltam őrt, ahonnan futva hamar odaértem volna az állomásra. Valahányszor déli irányból becammogott egy vonat, én leosontam a peronra, és Charityt kerestem a tömegben.

De Charity nem jött.

Be kell vallanom, hogy el voltam veszve. Hiszen mióta kapcsolatba kerültem a Kronosz Klubbal, Charity mindig is ifjúkorom megbízható tartozéka volt, vagy ha ő nem, akkor jött helyette valaki más. Most viszont… most viszont tanácstalan voltam. Kihúzták alólam a talajt, elvették tőlem a mankót, amelyre támaszkodva mindig átszökdécseltem életem legnehezebb szakaszán. Esetleg írjak még egy táviratot?

Az elővigyázatosság egyből azt súgta, hogy ne. Hiszen túl sok a megválaszolatlan kérdés, a leselkedő veszély. Vincent a kiindulópontomra volt kíváncsi, de mivel idősebb vagyok nála, a viselkedése egyértelműen arra utalt, hogy minden bizonnyal van egy társa, aki nála is, nálam is idősebb, és aki már az anyaméhben el tudja pusztítani a kálacsakrákat. Ez a felismerés egy csapásra létfontosságúvá tette legnagyobb – és egyetlen – titkom megőrzését. Világossá vált, hogy Vincent, illetve az ő potenciális, láthatatlan társai soha nem tudhatják meg, honnan származom! Lázasan dolgozott az agyam. Lehet, hogy a Charitynek írott levelemben máris túl sokat árultam el? Hiszen amikor írtam, nem az volt a szándékom, hogy leplezzem a szülőhelyemet. Viszont olyan művészi tökélyre fejlesztettük a gyerekkoromból való kiemelésemet, hogy nem éreztem szükségét a téma bővebb kifejtésének. És mi a helyzet a korábbi életeimmel? Akkor adtam meg címeket, hogy oda küldjék a gyerekkoromból kiszabadító leveleket, igaz, soha nem a valódi lakcímemre kértem őket, hanem Hulne Hallhoz közeli helyekre, hogy szemmel tarthassam a postát. Lehet, hogy ezek a címek nyomra vezethetik őket? Az biztos, hogy kellemetlenül szűkül a kör. Hiszen egy ilyen elszigetelt vidéken nem nehéz rábukkanni a megfelelő életkorú, megfelelő tulajdonságokkal rendelkező fiúkra.

Kérdés ugyanakkor, hogy szerepeltem-e bármiféle hivatalos nyilvántartásban. Az, hogy törvénytelen gyerek vagyok, többnyire átokként ült rajtam, most viszont egy csapásra valóságos áldásnak éreztem, mert eszembe jutott, hogy talán nem is utal a létezésemre semmiféle hivatalos adat. A biológiai apám, ugye, nem ismert el fiának, a nevelőapám pedig majdnem annyira gyűlölte a papírmunkát, mint amennyire dühítette a fölöslegesen, azaz aránytalan mértékben égetett gyertya. Lehet, hogy senki nem tett semmit a létezésem bizonyítására?

Voltak emlékeim az első életemről, amikor az ilyesmi még fontos volt nekem. Emlékeztem rá, amikor megpróbáltam fölvenni a nyugdíjamat, amikor először kellett betegbiztosítást fizetnem. Emlékeztem rá, mennyire összezavarta a bürokráciát, hogy a világon vagyok. Még a név sem volt igaz, amit adtam magamnak, hiszen Harry August is csak annyira voltam, mint Harry Hulne. Szigorúan véve, a törvény betűje szerint az 1919-ben elhunyt Lisa Leadmill fia vagyok, aki nem adott nekem nevet, csak egy-két szót suttogott el a női mosdó padlóján.

De akár így, akár úgy, ami tény, az tény: nem haltam meg.

Nem pusztítottak el a születésem előtt.

Ha Vincent erőfeszítéseket tett arra, hogy ebben az életben felkutasson, ha a keresésemre indította egy – vagy akár több – nála idősebb szövetségesét, akkor azok nyilván nem jártak sikerrel. Nem tudták meghatározni a kiindulópontomat, és valószínűleg Charitynek sem szolgáltattam annyi információt, hogy az alapján megtehetnék.

És mi a helyzet magával Charityvel?

Vajon mi lett a sorsa? Miért nem jött el?

A következő lépésemet elsősorban ez utóbbi kérdés diktálta. Visszalopakodtam a newcastle-i vasútállomásra, és fölszálltam az első londoni vonatra.

Jegyet nem váltottam.

Hiszen egy hatéves gyereket senki sem büntet meg bliccelésért.

Londonban vagyunk.

Londonban, amely 1925-ben a nagy változások küszöbén állt. Érkezésem napján Stoke Newingtonban új itatóvályút adott át a polgármester, hogy az arra járó lovak olthassák szomjukat, majd a vályúba az ünnepség után néhány órával belerohant egy kocsi, amelynek vezetője nem tudta bevenni a kanyart. Mindenki tudta, hogy közeleg a változás, de hogy pontosan milyen formát ölt, azt nem igazán tudta senki, így a társadalom mintha egy szakadék szélén egyensúlyozott volna. Az egyik kéz, a régi világ még csimpaszkodott a szikla peremébe, a másik, az új rend pedig megpróbálta a mélybe taszítani. Az utcai árusok a szatócsokkal csatároztak, a Munkáspárt a liberálisokkal, a toryk pedig hűvös távolságtartással szemlélték mindezt. Kénytelen-kelletlen tudomásul vették, hogy a reformok elkerülhetetlenek, de diplomatikusan abban bíztak, hogy a legtöbb vitát kiváltó intézkedéseket a vetélytársaik fogják keresztülvinni. Az általános választójog volt a legforróbb téma, mivel a politikai egyenlőségért küzdő nők figyelme most a társadalmi egyenlőség felé fordult. Azt követelték, hogy ugyanúgy dohányozhassanak, ihassanak és mulathassanak, mint bármelyik férfi. Constance nagyanyám mindezt határozottan ellenezte volna, de hát ő már az 1870-es évek óta nemigen értett egyet semmivel.

Egy kisfiú nem ütközött akadályokba a város utcáin, hiszen bőven ólálkodtak még gyerekekből álló tolvajbandák a sikátorokban, meg a King’s Cross körüli bordélyházak környékén, no meg Holbornban, amelynek fejedelmi pompája még csak homlokzatként létezett. Magabiztosan haladtam előre, miközben a rend őrei méregettek ugyan, de nem állítottak meg. Ahogy a Kronosz Klubot kerestem, egyre jobban elnyelt a város. A szénporos levegő feketére festette a fehér követ. Még az újabb épületeken is koszba körmölt monogramok, üzenetek díszelegtek. És már láttam is a kis átjárót, ahol a Kronosz Klub volt, ahol először találkoztam Virginiával azon a meleg nyári napon, a Blitzkrieg kellős közepén, és az időről meg a protokollról beszélgettünk a porvédő ponyvával letakart bútordarabok között. Ott volt az ajtó, tábla viszont nem volt. Még egy kis réztábla sem. Az égvilágon semmi.

Azért bekopogtam.

A szolgáló, aki ajtót nyitott, kikeményített, fehér kötényt viselt, a sapkája pedig három rész fodorból és egy rész fejfedőből állt.

– Igen? – szólt rám szigorúan. – Mit akarsz?

Ösztönösen hazudtam neki.

– Nem vesz narancsot? – kérdeztem.

– Micsoda? Nem! Hordd el magad!

– Kérem, asszonyom – nyögtem ki nagy nehezen. – Nagyon szép Kronosz narancsom van!

– Kotródj innen, büdös kölyök! – csattant föl, és miheztartás végett kelletlenül megbökött a cipője orrával, mielőtt becsapta előttem az ajtót.

Döbbenten álltam az utcán, és bámultam a semmibe.

A Kronosz Klub nem volt sehol! Kétségbeesetten járt a szemem, hátha látok valami jelet, valami vasba, kőbe vésett üzenetet, bármit, ami a Klub hollétére utalhat – de nem találtam semmit. Ide-oda forgattam a fejem, hátha van valahol egy rovátka az ereszcsatornán vagy valami elmaszatolódott utalás, de csak azt láttam, hogy a fejem fölött rebben egy függöny.

Szívembe markolt a jeges rémület.

Hát persze!

Hogy is lehettem ilyen ostoba?

Hát persze! Ha el is pusztítottad a Kronosz Klubot, nyilván figyelteted, hogy ki mászik elő a résekből!

És én most jól előmásztam, tanúsítva, hogy pontosan annyi eszem van, mint amennyi idősnek kinézek.

Meg sem próbáltam fölvenni a harcot, meg sem próbáltam kilesni, hogy ki figyel a mocskos barna függöny mögül. Egyszerűen csak leszegtem a fejem, és elszaladtam.

60. fejezet

Nem volt választásom.

Visszakullogtam Berwickbe.

Vissza Hulne Hallba, vissza Patrickhez és Harriethez, Roryhoz és Constance-hoz. Vissza oda, ahonnan jöttem. Oda, ahol az egész elkezdődött.

Távozásom után négy nappal érkeztem meg piszkosan, fáradtan, toprongyosan, mint egy szökésben lévő kis tolvaj, akinek nem volt hova mennie. Harriet könnyekre fakadt, amikor meglátott, majd magához ölelt, és miközben a karjaiban ringatott, telezokogta a ruhámat. Patrick viszont hátravitt a ház mögé, és úgy elpáholt, mint még soha. Utána pedig odavonszolt a kastély elé, és úgy, ahogy voltam, vérző háttal bocsánatot kellett kérnem Mr. Hulne-tól meg az egész családjától. Rory Hulne közölte: szerencsésnek mondhatom magam, hogy nem dobnak ki végleg, és nem kell éheznem, pedig megérdemelném, majd közölte azt is, hogy attól fogva éjt nappallá téve dolgoznom kell. „Hogy jóvátedd a bűneidet, ebadta, háládatlan kölyke!”

Nyikkanás nélkül viseltem a verést és a megaláztatást. Hiszen nem volt más választásom. Egyszeriben kihúzták a talpam alól az utóbbi néhány életem mentőövét, az elitiskola kényelmét. Hatéves voltam – azaz hétszázötven. És vadásztak rám.

A Hulne família nem volt hajlandó finanszírozni a taníttatásomat, Patrick August pedig, aki megalázva érezte magát a csínytevésem miatt, nem szállt vitába velük. Harriet ebben az életemben korán kezdett haldokolni, és szöget ütött a fejembe, hogy vajon nem járultam-e hozzá ehhez a magam módján én is. Végig ott tüsténkedtem a betegágyánál. Itattam a Victoria nénikémtől elcsórt máklével, és csöndben fogtam a kezét. Lehet, hogy a kitartó virrasztásom révén nőttem valamicskét Patrick szemében, mert Harriet temetésén a szökésem óta először a szemembe nézett, és utána már ritkábban tángált el.

Harriet halála után Alexandra nénikém, aki nem bírta nézni, hogy el nem ismert, törvénytelen unokaöccse vademberként nő fel, titokban tanítgatni kezdett a betűvetés fortélyaira. Én persze már tudtam mindent, amire okított, de nagyon örültem, hogy társaságom van, hogy végre beszélgethetek valakivel, sőt, még könyveket is kapok. Ezért a kedvében jártam, csak hogy némiképp viszonozzam a nagylelkű ajándékát. Constance nagyanyám öt hónap elteltével rájött, hogy mi folyik a háta mögött, és kettejük parázs vitáját kintről, a tavacska partjáról is tisztán lehetett hallani. Alexandra bátrabbnak bizonyult, mint gondoltam volna, mert a perpatvart követően látogatásai még rendszeresebbé váltak. Lenyűgözte, hogy milyen gyorsan tanulok, és mivel saját gyereke nem volt, nem tudta fölmérni, mennyire abnormális a fejlődésem üteme. Miközben ő egyre inkább az életem részévé vált, Patrick, a nevelőapám egyre inkább kiszorult onnan, és mire tizenkét éves lettem, már jóformán egy szó sem esett köztünk, de nem is volt rá szükség.

Múlattam tehát az időt, és nem is nagyon volt más választásom, amíg el nem érkezik a nap, amikor már felnőttszámba lehet venni. A tizenötödik születésnapomon fölmerült bennem, hogy talán megúszhatnám a csalást, és a viselkedésem, no meg a szellemi képességeim alapján mutatkozott is rá esély, mivel, ugye, a jó modor fél győzelem. Kölcsönkértem hát Alexandra nénikémtől egy kisebb összeget, majd írtam neki egy levelet, amelyben megköszöntem a kedvességét, meg egy hasonló tartalmú levelet Patrick nevelőapámnak is, és másnap egyszer s mindenkorra távoztam.

Történészi feladat hárult rám. Ki kellett kiderítenem, mi lett a Kronosz Klubbal, méghozzá úgy, hogy közben nem fedem föl, hogy életben maradtam. Valószínűnek tűnt, hogy azok, akik tudják, mi történt a Klubbal, bujkálnak. És valószínűnek tűnt az is, hogy bármilyen elszántan mesterkedik Vincent, aligha bírhat befolyással nála sokkal idősebb kálacsakrákra, tehát a társai legfeljebb egy-két nemzedékkel járhatnak előtte. Londonban nyilván korábban is volt Kronosz Klub, ha a 20. században nem is, de a 19. században talán igen, a 18. században pedig biztosan. Vagy ha Vincentnek valahogy sikerült is visszamenőleg eltüntetnie minden nyomát, más városokban, ahova nem ért el a keze, akkor is kellett, hogy legyenek Klubok. Ezeket kellett megtalálnom.

A Londoni Egyetem könyvtárában kezdtem a kutatómunkát. Biztonsági intézkedések szinte nem is voltak, így könnyen kiadhattam magam diáknak, és szépen, peckesen bevonulhattam az olvasóterembe, hogy mazsolázzak a London társadalomtörténetével foglalkozó kötetek közül. Egyúttal óvatos tapogatózásba kezdtem. Táviratot küldtem párizsi és berlini tudósoknak, olyanoknak, akik nem voltak kálacsakrák, de érdeklődhettek a társadalomtörténet iránt. Arról kérdezősködtem náluk, hogy tudnak-e valamit az ottani Kronosz Klubról. Párizs semmiféle információval nem szolgált, ahogy Berlin sem. Kétségbeesésemben távolabbi célpontokkal is próbálkoztam, de mély hallgatásba burkolózott New York, Boston, Moszkva, Róma és Madrid is. A pekingi Kronosz Klubról pedig eleve tudtam, hogy zűrzavaros időket él át, és nem feltétlenül reagál az efféle megkeresésekre, mivel az 1920–40-es évek nagy részében amolyan árnyékklubként működött. Jól jövedelmező, megbízható állásokba próbálta bejuttatni tagjait. Végül egy érdekességeket gyűjtő bécsi úriembernél jártam sikerrel, aki arról számolt be, hogy 1903-ban egy Kronosz Klub nevű szervezet partit rendezett a városba akkreditált nagykövetek és feleségeik részére, de az első világháború vészterhes éveiben bezárta kapuit, és nem is nyitotta meg őket soha többé.

Közben továbbra is buzgón faltam Londonban a történelemkönyveket, és végül rábukkantam valamire. A London Gazette közlése szerint a Kronosz Klub vezetősége 1909-ben „a tagság kellő érdeklődésének hiányában” a klub megszüntetése mellett döntött. Ezen kívül szinte semmit sem találtam.

1909…

Az évszám nyomravezető jel volt, és bizonyos fokú megkönnyebbülést hozott. Kiderült belőle, hogy a londoni Kronosz Klub a tizenkilencedik század végéig létezett, és ez arra utalt, hogy Vincent szövetségesei nem lehetnek túl messze tőlünk az időben. Egy 1895-ben született gyerek 1901-ben már birtokában volt szellemi képességeinek annyira, hogy levadássza a kálacsakrákat a kiindulópontjukon, és még a születésük előtt végezzen velük. 1909-ben már észrevehető lett volna a trend, és nyilvánvalóvá vált volna a Klubot fenyegető veszély. Látszott volna, hogy a tagjait védeni hivatott szervezet csapdává változott és veszélybe sodorja mindazokat, akik segítséget remélnek tőle.

Ugyanakkor ha a londoni Klub ennyire célkeresztbe került, akkor sem volt hihető számomra az események globális léptéke. Hiszen senki sem deríthette ki ennyi uroborosz kiindulópontját, és nem törölhette el őket a föld színéről ilyen mennyiségben, még Vincent sem. De amikor ez a gondolat átsuhant az agyamon, mindjárt megfogalmazódott egy újabb: hogy Vincentnek nem feltétlenül kell ismernie a klubtagok kiindulópontját ahhoz, hogy megölje őket. Elég, ha elfeledtet velük mindent. A célnak az is megfelel, hiszen így is a Kronosz Klub egész nemzedékei dőlhetnek ki a sorból. Az érettebb korú Kronosz-tagok felkutatása nem lehetett nehéz feladat, és nekem fogalmam sem volt róla, hogy mit művelt velük Vincent az utolsó életemben, hiszen túl fiatalon haltam meg. Rendelkezésére állhatott tehát negyven év vagy talán több is, hogy levadássza a bolygó összes kálacsakráját és kitöröljön az agyukból mindent vagy kiszedje belőlük a kiindulópontjukat, ahogy velem is próbálta. Mindkét módszerrel komoly pusztítást vihetett véghez, méghozzá globális méretekben.

Ha pedig ez így van, akkor föl kell kutatnom egy túlélőt, aki megerősíti a gyanúmat.

Útnak indultam Bécsbe.

61. fejezet

A bécsi Kronosz Klub a város szélén állt – avagy, mondhatni, állt vala. Az épület a hömpölygő Dunára nézett, amelynek háborgó felszíne sejteni engedte a mélyben áramló, roppant erejű víztömeget. Az érkezésemkor Bécs már nemigen volt több, mint az egykori Osztrák-Magyar Monarchia finoman hanyatló arisztokráciájának szórakozóhelye, ahol pár éven belül Hitler és csahosai lettek az urak, újabb néhány év elteltével pedig Sztálin és az ő csahosai. Egyelőre azonban szólt a zene, járták a táncot és igyekeztek nem is gondolni arra, hogy mi jöhet ezután.

Azon egyszerű okból jöttem Bécsbe, hogy bármennyit kutakodtam, soha nem hallottam más Klubról, ahol egy korábbi nemzedék önszántából feloszlatta volna a társaságot. Londonban nyomtalanul eltüntették a Kronosz Klubot, más városokból pedig nem kaptam választ az érdeklődésemre. Itt, Bécsben viszont mutatkozott némi remény arra, hogy a Klubot feloszlató vezetők hátrahagytak valami nyomravezető jelet az épület köveiben, ami talán elkerülte Vincent figyelmét.

Az osztrák történelmet tanulmányozó diáknak öltöztem, és enyhe magyar akcentussal beszéltem a németet, amit a házigazdáim végtelenül szórakoztatónak találtak. A költségeimet csalásból, lopásból fedeztem, és a kálacsakrák ősrégi trükkjét is bevetettem. Figyelemre méltó pontossággal jósoltam meg a lóversenyeredményeket. Kutakodtam az egykori Klub környékén, föltúrtam a bécsi közigazgatási nyilvántartást, és közben azon tűnődtem, hogy vajon miért nem működött nálam a Feledés.

Erre a kérdésre csak egyféleképpen tudtam egyszerű választ adni. Azért, mert mnemonikus vagyok, mint Vincent. De vajon… vajon ő tud-e erről? Az, hogy olyan bőszen irtotta a fajtámat, egyértelműen jelezte, mi mindent tud, és mi mindenre képes az ambíciói érdekében, de vajon az én esetemben mennyit tud? Az életkoromat durván meg tudja becsülni, és talán földrajzilag is be tudja lőni, honnan származom, de abban már nem lehet biztos, hogy az igazi nevemet tudja-e, és abban sem, hogy emlékszem-e bármire is. Ez utóbbiból pedig komoly előnyöm származhat, amíg le nem lepleződöm. Márpedig ha rajtakapnak, hogy a Kronosz Klub egykori épületének udvarán túrom a földet, azzal csúnyán bemártom magam és egyértelműen jelzem, hogy a Feledés totális kudarcba fulladt. Ha viszont kilétem rejtve marad, akkor én lehetek a Vincent cipőjében megbúvó ismeretlen kavics.

Ezt szem előtt tartva, a szüntelen változás jegyében éltem tovább az életemet. Pár napnál tovább nem maradtam egy helyen, és sűrűn változtattam az öltözetemet, a nyelvet, amelyen megszólaltam, sőt a hangszínemet is. Hajamat annyit festettem, hogy csakhamar törékeny szálú, kócos, egérszürke szőrcsimbók éktelenkedett a fejem búbján, és olyan ügyes irathamisító lettem, hogy egy bűnbanda egyszer rám akart bízni egy frankfurti „melót.” Nem hagytam nyomot, nem maradt utánam se kép, se szó, se levél, se név, se dokumentum. Kizárólag fejben jegyzeteltem, csak annyi pénzt nyertem, amennyire feltétlenül szükségem volt, és nem ápoltam közeli barátságot senkivel. Hulne House-ba soha nem írtam, sőt, ha belegondolok, a kutatásaim során egyetlenegyszer sem mondtam magamról olyat, ami igaz lett volna. Elhatároztam, hogy én leszek Vincent Rankis bosszúálló végzete, aki akkor sújt le, amikor a legkevésbé számít rá.

Három hónapig tartott a kutakodás, azaz, úgy éreztem, a kelleténél két hónappal tovább. A bécsi Kronosz Klub igazgatói óvatosak voltak, eltüntettek minden nyomot, csak egyikük, egy bizonyos Theodore Himmel tett említést a végrendeletében a sírja mélyére elásott vasdobozról. Alig észrevehető kis jelzés volt, cikornyás kis lábjegyzet csupán egy harminc éve halott ember végakaratában, de nekem több se kellett! Éjnek évadján belopóztam a temetőbe, és egy fáklya fényénél leástam Theodore Himmel koporsójáig.

Végül fémesen koppant az ásóm, és ott volt a behorpadt, fekete vasdoboz, ahogy azt Himmel a végrendeletében ígérte. A fedelét lehegesztették, ezért három teljes óráig tartott, mire fémfűrésszel kinyitottam.

A dobozban lapuló kövön apró betűkkel, minden görbületet maradéktalanul kitöltve, három nyelven – németül, angolul és franciául – ez állt:

Én, Theodore Himmel, aki az uroboroszok, azaz saját farkukba harapó kígyók nemzetségébe tartozom, ezt az üzenetet hagyom a fajtám jövőbeni leszármazottainak, akik érdeklődnek a sorsom iránt. Gyerekkoromban a Kronosz Klub mentett meg életem fárasztó unalmától, miután kiemeltek a szegénységből, és jólétben, társak között, vigaszt nyújtó környezetben élhettem. Öregemberként arra törekedtem, hogy én is hasonlóképpen segítsek fajtám fiatalabb nemzedékein, és ezt a szolgálatot már számos életemben elláttam, de a mostaniban nem nyílt rá módom.

Az Úr 1894. esztendejéig annak rendje-módja szerint megszülettek a fajtánkbeli gyerekek, attól a végzetes évtől kezdve viszont egyre többen jöttek világra úgy, hogy semmi emlékük nem volt a kilétüket illetően, sőt akadtak olyanok is, akik egyáltalán nem születtek meg. A jelek szerint előző életükben foglyul ejtette őket valami ismeretlen erő, és elpusztult az elméjük, a lelkük, odavesztek a tudás és az erény eme évszázadokon át felhalmozott tárházai. Bűn volt ez a tudomány ellen, az emberiség ellen, egész fajtánk ellen, és én szemtanúja voltam annak, hogy újra kisgyermekké változnak a barátaim, a kollégáim, az egész családom. Számukra nem létezik a Kronosz Klub, és csak szánni tudom őket az út miatt, amelyet soron következő életeikben minden bizonnyal meg kell tenniük, hiszen ismét átélik az újrafelfedezés fájdalmát.

Te, aki olvasod e sorokat, tudj róla, hogy én halott vagyok, és a Kronosz Klubot ebben az életben jóvátehetetlen kár érte. Ne keresd a Klubot, mert csapdát rejt. Ne érdeklődj a magunkfajták iránt és ne bízz bennük. Mert annak, hogy oly sokan oly sok mindent elfelejtettek, és egyesek már születésük előtt végérvényesen elpusztíttattak, csakis árulás lehet az oka.

Kérlek, ásd el újra ezt a követ, hogy mások is megtalálhassák, és imádkozz azért, hogy a Kronosz Klub későbbi életeink során újra felvirágozzék.

Csak egyszer olvastam el az üzenetet a fáklya fényénél, majd Himmel kérésének eleget téve visszatettem a sír fenekére.

62. fejezet

Meg kellett találnom Vincent Rankist.

Őrjítő volt a tudat, hogy ez nem lesz könnyű, de talán még őrjítőbb volt az a gondolat, hogy ha ebben az életemben keresem őt buzgón, azzal jó eséllyel sokkal nagyobb veszélybe sodrom magam, mint ha a következőben tenném. Hiszen ha ebben az életemben kapnak rajta, akkor bizonyítást nyer, hogy a Feledés sikertelen volt, márpedig afelől nemigen lehetett kétségem, hogy Vincent legközelebb már nem lesz ilyen hanyag. Nem fogja hagyni, hogy patkánymérget vegyek be, mielőtt kiszedné belőlem a kiindulópontomat. És ha kiemelkedő vagy nagyhatalmú személyiségként feltűnést keltek, az is azzal járhat, hogy mind a lineárisok, mind a kálacsakrák érdeklődni fognak a származásomat illetően, márpedig pillanatnyilag ez a legértékesebb információ, ami a birtokomban van.

Mindezeket figyelembe véve, életeim során először, hivatásos bűnöző lettem.

Sietve hozzáteszem, hogy nem a vagyon felhalmozásának szándéka vezérelt, hanem kapcsolatokat akartam építeni. Muszáj volt valahogy megtalálnom a még élő, még emlékező uroboroszokat – azokat, akik átvészelték a Vincent-féle tisztogatást –, de a Kronosz Klubon keresztül nyilvánvaló okokból nem foghattam hozzá. Ahogy más törvényes eszközökkel sem élhettem, hiszen akkor a kutakodásaim nyomán eljuthattak volna hozzám. Ezért többszintű óvintézkedésekkel bástyáztam körül magam, hogy véletlenül se botolhasson bele a valódi személyazonosságomba sem a rendőrség, sem más érdeklődő. Pénzmosóként kezdtem a pályafutásomat, mivel egyrészt kiismertem magam a nagy pénzintézeteknél, másrészt előre tudtam, hol érdemes befektetni és hol nem. A második világháború éveiben bizonyos fokig felbomlott a szervezett bűnözés szövete, mert a kuncsaftjaim jórészt elestek a nagy üzletektől, és teljes országok gazdasága süllyedt a feketepiaci vállalkozások szintjére, amelyeket nemigen tudtam ellenőrzésem alá vonni. A háborút követő években viszont felvirágzott az üzlet. Kissé csalódottan vettem tudomásul, hogy milyen könnyen elsajátítom az alvilági módszereket, és milyen könyörtelen lettem. Az olyan kuncsaftokat, akik nem szívlelték meg a tanácsaimat vagy hivalkodtak a gazdagságukkal, és félő volt, hogy ezzel rám terelik a figyelmet, azonnal ejtettem, azokkal pedig, akik túlzottan érdeklődtek a kilétem iránt, szintén megszakítottam a kapcsolatot. Azokat viszont, akik hallgattak rám, és teljesítették szigorú üzleti parancsaimat, busás hozammal jutalmaztam.

A sors iróniája folytán a fedőcégek, amelyeken átfutott a tisztára mosandó pénz, sokszor olyan sikeresek lettek, hogy több profitot termeltek, mint a törvénybe ütköző tevékenységek, amelyekből finanszíroztam őket. Ilyenkor általában kénytelen voltam bezárni a fedőcéget vagy leválasztani a bűnös üzelmekről, nehogy az adóhatóság túlságosan górcső alá vegye. Az üzleti tevékenységet soha nem személyesen folytattam, hanem alkalmas megbízottak útján, ahogy sok-sok évvel korábban a Waterbrooke & Smith-nél. Még Cyril Handlyt, a régi életemből már ismert házi színészemet is felbéreltem, hogy bonyolítson le helyettem pár tranzakciót. Ezúttal soha nem tért el a forgatókönyvtől, főként azért, mert eltiltottam az ivástól. Így ment ez egészen 1949-ig, amikor is Marseilles-ben forradalmári ambíciókat dédelgető kábítószer-kereskedők rohamozták meg a találkozó helyszínét, amelyen Handly részt vett. Aki ellenállt, azt lepuffantották, a túlélőket pedig fellógatták egy darura, figyelmeztetve a konkurenciát, hogy mostantól ez is az ő területük. A megtámadott bűnszervezet vérrel és vassal válaszolt, de ezzel nem jutottak semmire. Levettem a bankszámláikról az utolsó centime-ot is, földobtam a rendőrségen minden egyes könyvelőt, minden egyes strómant, aki valaha dolgozott nekik, gondoskodtam róla, hogy a fedőcégeikre teljes szigorával lesújtson a törvény, majd amikor úgy láttam, hogy mindez csak még nagyobb ostobaságokra sarkallja őket, megmérgeztem a nagyfőnök kutyáját.

A kutya nyakába kötött levélben ez állt: „Bárhol, bármikor megtalálom. Holnap a lánya kerül sorra, holnapután pedig a felesége.”

A fickó másnap elhagyta a várost, de előtte tapintatlanul magas összegű vérdíjat tűzött ki a fejemre. Akkorát, hogy ki sem tudta volna fizetni, de a potenciális bérgyilkosok úgysem tudták volna, hol keressenek.

1953-ban már a földgolyó szinte minden pontján voltak informátoraim és kapcsolataim. Volt továbbá egy Mei nevű feleségem is, akivel Thaiföldön ismerkedtem meg az egyik villámlátogatásom során, és aki amerikai vízumhoz akart jutni. Megszereztem neki, és a kényelmes, középosztálybeli élethez is hozzásegítettem New Jersey egyik kertvárosában, ahol megtanult angolul, társasági rendezvényekre járt, karitatív szervezeteknél kotnyeleskedett, és tartott egy Tony nevű, roppant udvarias ifjú szeretőt, akit szívből szeretett, de a jó modorra való tekintettel mindig kitessékelte a házból, mire hazaértem. Csekélyke ráfordításom ellenértékeként hihetetlenül finom vacsorákat kaptam, valamint egy hű társat, amikor szükségem volt rá, sőt, Meinek köszönhetően még nagy filantróp hírében is álltam. Az igazat megvallva gondot okozott, hogy mihez kezdjek a sok fölösleges pénzzel, ami befutott hozzám, ezért szívesen tetszelegtem a névtelen adományozó szerepében, mert így jótékonykodás ürügyén megszabadulhattam a kompromittáló javak egy részétől. Mei kitűnően végezte a feladatát. Ellátogatott minden egyes potenciális kedvezményezett irodájába, és a legapróbb részletekbe menően kivizsgálta mind a szavaikat, mind a tetteiket, hogy ennek függvényében engedélyezze a pénzkidobást. De a jövedelem-túltengés néha olyan kínos méreteket öltött, és Mei olyan kínos alapossággal vizsgálódott, hogy kénytelen voltam a háta mögött névtelen adományt tenni egy olyan jótékonysági intézménynek, amely nem nyerte el a tetszését – egyszerűen azért, hogy időt nyerjek. Soha nem voltunk szerelmesek egymásba, és erre nem is volt szükség. Megkaptuk, amire vágytunk, és csak ez számított. Mei holta napjáig hűséges volt Tonyhoz is meg hozzám is, és holta napjáig úgy tudta, hogy a férjét Jacobnak hívják és Pennsylvaniából származik. Vagy ha voltak is kételyei, soha nem vont kérdőre.

Mindez szép és jó, de a végső célomat még a feleségem előtt is gondosan titkoltam. Ahogy bővültek az alvilági kapcsolataim, egyre jobban meg tudtam csapolni a különböző információforrásokat, és az 1950-es években már rendőröket, politikusokat, közszolgákat, kormányzókat, tábornokokat tartottam a markomban vagy a kezem ügyében. És mivel mindig csak minimális mennyiségű, pofonegyszerű információt kértem tőlük, alighanem még ők voltak hálásak, amiért nyomást gyakorolok rájuk. Rendszerint adatokat kértem egy-egy épületről vagy személyről, így nyomoztam ki a magam oldalazó módján, hogy mi lett a sora a világ Kronosz Klubjainak és azok tagjainak, ki maradt életben, ki halt meg, ki esett át Feledésen. Néha szerencsével jártam. 1954-ben például teljesen véletlenül belebotlottam Phillip Hopperbe, a devoni farmer fiába, aki ebben az életben megörökölte apja farmját, és most, az én visszafogott örömömre, irdatlan mennyiségben gyártotta a tejfölt a kövér, túltenyésztett tehenei tejéből. Az, hogy az apja farmján dolgozik, nem sok jót sejtetett a memóriájára nézve, hiszen addig egy szalmaszálat sem tett keresztbe soha, de azért nekivágtam a nagy kalandnak: fölszálltam Meijel egy angliai gépre, vettem neki szalmakalapot, elvittem a londoni Towerbe, majd elvonatoztunk Délnyugat-Angliába, ahol igen kellemes napokat töltöttünk. Sétálgattunk a sziklákon, őskövületeket kerestünk és degeszre ettük magunkat aszalt gyümölcsös pogácsával. Csak az utolsó előtti napon tévedtünk be mintegy véletlenül Phillip Hopper farmjára. Átmásztunk a kerítésen és beballagtunk a házhoz, hogy vegyünk a híres tejföléből.

Maga Phillip nyitott ajtót, és már első ránézésre sem férhetett hozzá kétség, de egy szemernyi kétség sem, hogy nem emlékszik semmire. És nem is csupán az életkörülményei, a vaskos, parasztos akcentusa mondatta ezt velem, sőt még csak nem is az üres tekintete, amely csak a megjátszott amerikai akcentusom hallatán csillant megvetően. Érzékeltem valami mélyebben gyökerező, alapvető hiányt. Érződött, hogy odaveszett az idő, a tapasztalat, a tudás – mindaz, amitől ez az ember az volt, aki volt. Phillip Hoppert, sok más uroboroszhoz hasonlóan, ismeretlen erők ejtették foglyul a legutóbbi életében, és kitörölték az emlékezetéből a lénye leglényegét, az esszenciáját.

Így hát vettünk tőle tejfölt, és szégyenkezve be kell vallanom, hogy mire másnap délelőtt beért velünk a vonat Londonba, fel is faltuk az egészet.

63. fejezet

Levontam a konklúziót. A következő életem zűrzavaros lesz.

Feküdtem Mei mellett az ágyban, a kábítószercsempészek és szélhámosok pénzén vett, előkelő kertvárosi otthonunkban, és a falevelek plafonon imbolygó árnyait bámulva olyan kérdéseken törtem a fejem, amelyeket több száz év választott el egymástól.

Azok a kálacsakrák, akiknek az emlékeit kitörlik, ugyanolyan zavart, sőt bomlott elmeállapotban térnek magukhoz, mint jómagam az első életeimben. A Feledést követő életben rendszerint megjelennek a Kronosz Klub tagjai, hogy megóvják a halálra rémült gyermeket az élménnyel járó legszörnyűbb traumáktól, és átvezessék a legnehezebb időszakokon. Most viszont, miután egyértelműen kiderült, hogy Vincent rengeteg kálacsakra személyazonosságáról szerzett tudomást, az efféle segítség kockázatos volt, hiszen így mi, ép emlékezetűek is lebukhattunk, bármilyen sokan voltunk. Ugyanakkor arra is gondolnom kellett, hogy mi lesz, ha nem segítünk. Hiszen a jövő nemzedékei, még az évszázadokkal utánunk járó generációk is, csak a mi oltalmunkban, a mi támogatásunkban bízhattak. Mi lesz velük az általunk lerakott alapok nélkül?

Majd elboldogulnak valahogy, döntöttem el végül magamban, hiszen nincs más választásuk. Ennél sokkal égetőbb kérdés volt, hogy mi lesz itt és most, azaz mihez kezdjek én, a kiváltságos kevesek egyike, aki még emlékszik önmagára? Mihez kezdjek annak tudatában, hogy a következő életben elkezdenek szállingózni a világ elmegyógyintézeteibe azok a férfiak és nők, akiknek elméjét Vincent ízekre szaggatta?

Találnom kellett egy, csak egyetlenegy olyan Kronosz Klubot, amelyet nem érintett Vincent Rankis tisztogató hadjárata, és amelynek tagjai továbbra is tudják, kicsodák.

1958-ra napnál világosabban kiderült, hogy az egyetlen ilyen klub minden bizonnyal a pekingi.

Az az év nem volt a legalkalmasabb időpont a pekingi látogatásra. A „száz virág” mozgalomnak ugyanis roppant fürgén és hatékonyan vetett véget a kommunista kormány, miután rádöbbent, hogy a kulturális szabadság nem csupán a kulturális vívmányokkal való büszkélkedést jelenti. Szárnyait bontogatta viszont az erőltetett iparosítás politikája, a „nagy ugrás.” A feltüzelt kínaiak szerszámot, fémet, időt, energiát, életüket, erejüket nem kímélve küzdöttek Kína haladásáért, a nemzet javáért. Az ebből fakadó éhínség áldozatainak száma tizennyolc- és harmincmillió közé tehető. A nyugati országok polgárainak szinte lehetetlen volt bejutni az országba, de nekem oroszországi alvilági kapcsolataim révén sikerült szovjet tudósnak álcáznom magam, akit azért küldtek Pekingbe, hogy átadja az ipari technológiákra vonatkozó tudását, és továbbképezze magát a mandarin nyelvben.

A mandarint rendkívül nehéz orosz akcentussal beszélni. Ennek a nyelvnek a tanulásával bajlódtam a legtovább, és most is komoly fejfájást okozott, hogy mindig eltaláljam a megfelelő tónust, miközben alakítom a kissé ügyefogyott szovjet tudóst. Végül úgy határoztam, hogy a nyelvi pontosság helyett az orosz akcentusomra helyezem a hangsúlyt, amivel mindig sikerült hamiskás mosolyt csalnom vendéglátóim arcára, és kiérdemeltem a „Kornyika professzor” becenevet – amely csakhamar átvette az „igazi” nevem szerepét.

Bár hivatalosan egy baráti, szövetséges ország küldötte voltam, a mozgásomat erősen korlátozták. Peking a viharos változások időszakát élte, de az ország állapotából adódóan ezekre a változtatásokra egészen elképesztő, elaprózott formában került sor. A Csing-dinasztia korabeli épületeket rohamléptekben, kerületenként bontották le, pedig az odaveszett otthonok pótlására nem álltak rendelkezésre megfelelő erőforrások. Itt-ott felhőkarcolók építésébe fogtak, de nem tudták befejezni őket, ezért négy-öt szint után odabiggyesztettek valami tetőt, mintha eleve ez lett volna a terv. Lépten-nyomon színpompás plakátokba botlottam, amelyeken párját ritkítóan naiv propagandaszólamok virítottak. A kommunista uralom hagyományos alapképei mellett (vöröslő égbolt alatt, gondozott földeken vállvetve munkálkodó családok) rendhagyóbb kampányok is zajlottak. Harsogó szlogenek hirdették például, hogy a cserepes növények jó hatással vannak a lakás tisztaságára, és buzdítottak arra, hogy a nemzet jóléte érdekében ügyeljünk a személyes higiéniára. Olyan volt az egész, mintha valami iskolai rajzpályázat alkotásaival ragasztgatták volna tele a várost. Ezzel együtt tagadhatatlan volt a propaganda mögött rejlő szenvedélyes buzgalom, legalábbis harsányabb vendéglátóinkat, akik prédikátori hévvel szavalták az akkori idők retorikai fordulatait, ez jellemezte. Ezek az emberek pár évvel később alighanem szentül hitték, hogy a kulturális forradalom évei jelentették életük legnagyszerűbb időszakát. Mindez a régi bölcsességet juttatta eszembe, mely szerint a zsarnokság virágzásához nem kell más, csak a jó emberek cinkossága. Vajon hány és hány millió jó ember nézte szótlanul Kína-szerte, ahogy a náluk harsányabb, harapósabb kisebbség pattogó dalokat énekelve masírozik az éhínség és a pusztulás felé?

A napjaim azzal teltek, hogy kemény vonású, komoly arcú ifjú technokratáknak tanítgattam azt a keveset, amire az oroszok ipari termelésre vonatkozó dogmáiból emlékeztem. Még fiktív grafikonokat is rajzoltam, és nem létező acélművekről, meg a dolgozók ösztönzésének különböző módjairól értekeztem, majd az oktatás végén efféle kérdésekre válaszoltam:

– Professzor elvtárs, ön szerint nem az ideológiai gyengeség táptalaja, ha a művezetők jutalmat kapnak a teljesítmény fokozásáért? Nem úgy lenne helyes, hogy a művezető mindig egyenrangú legyen a munkásaival?

A válasz így hangzott:

– A művezető a munkásai szolgája, mivel a munkások az igazi termelők, és nem ő. Ugyanakkor minden szervezeti egységben szükség van egy egyértelműen kijelölt vezetőre, mert különben nincs eszközünk arra, hogy összegyűjtsük az egység sikerére vagy kudarcára vonatkozó információkat, és nem számíthatunk arra sem, hogy az általános irányelvek az alacsonyabb szinteken is bevezetésre kerülnek. Ami a művezető siker esetén történő jutalmazását illeti, az a tapasztalatunk, hogy ha ez nem történik meg, a művezető és a munkások motiváltsága csökken, és elképzelhető, hogy a következő évben már nem küzdenek olyan elszántan.

– De professzor elvtárs, erre nem az ideológiai képzés lenne a megfelelő megoldás?

Mosolyogva bólintottam, és mondtam valami poshadt, üres hazugságot.

Kifejezetten kértem, hogy a pekingi tartózkodásomat korlátozzák három hónapra, mert nem hittem, hogy ennél hosszabb ideig el tudom játszani a szerepemet, és szerettem volna, ha lelepleződés esetére van egy megbízható menekülési útvonalam. Ápoltam kapcsolatokat a hongkongi triádokkal is, akik a kérésemre, ha reszketve is, de küldtek öt embert, hogy bármely pillanatban a rendelkezésemre álljanak, ha kell. Azzal sem az odaküldött emberek, sem a főnökeik nem voltak tisztában, hogy én magam fogom igénybe venni az erőforrásaikat Pekingben. Azt hitték, hogy egy megbízottamon keresztül intézem az ügyeimet, ahogy mindig. Az első találkozásunkkor riadtan tapasztaltam, hogy az öttagú különítmény ruházata vajmi kevéssé olvad bele az itteni környezetbe, mert nem sikerült maradéktalanul eltüntetniük a csillogóbb hongkongi életforma nyomait. Új cipőt, tiszta nadrágot láttam rajtuk, a bőrük pedig puha volt, és egyikük – nem kis rémületemre – arcszeszillatot árasztott. Orosz-mandarin keveréknyelven hordtam le őket a sárga földig. Némi megkönnyebbülésemre szolgált, hogy kitűnően beszélik a mandarin nyelvjárást, igaz, erős hunani akcentussal. Míg én dolgoztam, ők a Kronosz Klub keresésére indultak. Szétszóródtak a városban, és az óvatos fülbe sugdosás módszerét alkalmazva közlekedtek a pekingi alvilág berkeiben, mert a kommunista kormány igencsak brutálisan bánt a kezére került bűnözőkkel.

Szóval a pekingi Kronosz Klub…

Kezdettől fogva vonakodtam attól, hogy itt is tegyek egy próbát, mert a huszadik században elég kétes hírnévre tett szert a világ Klubjainak körében. Pedig fennállása nagy részében kellemes, stabil, megbízható klubnak minősült, sőt, már-már turistaparadicsomnak számított, hiszen tudvalevő volt, hogy annak, aki eljut a küszöbéig, olyan fokú stabilitást és luxuskörülményeket biztosít, amivel a többi klub egészen az 1890-es évekig nem tudta fölvenni a versenyt. 1910-től kezdve azonban a pekingi klub elindul a megszűnés felé vezető úton, és egyre jobban emlékeztet az 1950-es leningrádi klubra. Amolyan árnyékklub lesz belőle, amely támogatja ugyan fiataljait, de ennél többre nemigen futja tőle. A hatvanas években pedig már-már kilehelte lelkét, és tagjai minden elővigyázatossága dacára többször is áldozatul esett a kulturális forradalomnak. Szovjet-Oroszországban a vesztegetés vagy a zsarolás módszerét alkalmazva még úgy-ahogy föl lehetett venni a harcot a fényűzés és az intellektualizmus elleni támadásokkal, a kínai őrület viszont olyan méreteket öltött, hogy még a kálacsakrák sem tudták pontosan megjósolni a dolog kimenetelét.

A huszadik században más, nagyrészt ideológiai jellegű problémákkal is szembesült a klub, amelynek tagjai mindig is nagyon büszkék voltak Kínára, a hazájukra, és jellemző volt rájuk, hogy több életükben is részt vesznek valamelyik oldalon az elhúzódó polgárháborúban. A pragmatikusabb észjárású tagok azonban idővel felismerték, hogy bármit tesznek, úgysem terelhetik más irányba az eseményeket. Ezért keserűségükben, a hazájukra váró sors miatti csalódottságukban többen is elhagyják Kínát. Azok pedig, akik maradnak, sokszor őrlődnek a nemzeti büszkeség és a világról átfogó képet adó, lineáris kortársaiknak meg nem adatott tudás között, valamint nem hagyja őket érintetlenül a szenvedélyes ideológiai elkötelezettség sem, amely gyakran magát a klubot is elpusztította. Hiszen ha az ember nap mint nap csak a kommunizmus dicsőségét hirdető plakátokat látja, és a szellemi horizontját ez az egybehangzó csataordítás határozza meg, amellyel szemben nincs eszköze, nincs védelme, akkor úgy jár, mint a börtönben sínylődő rab: idővel a cella falai jelölik ki az élete határait. Ez történhetett a pekingi Kronosz Klubbal is, amelynek tüzes, szenvedélyes, dühös, keserű, feltüzelt, elkötelezett, elutasított tagjai a huszadik század folyamán kétes hírnévre tettek szert. Úgy hallottam, hogy a huszonegyedik században ismét megváltozik a klub, és újfent a fényűzés, a biztonság jellemzi, de azokat az időket nem ismerhettem meg.

A pekingi klubot szebb időkben sem könnyű megtalálni, én pedig alighanem a legkedvezőtlenebb időpontot választottam, de nem tehettem mást.

Két hónapig tartott, mire felkutattam, és az egyetemen már kezdtek nyomást gyakorolni rám a kollégáim, akik arról pusmogtak, hogy Kornyika professzor ideológiailag eltévelyedett. Pedig a doktrína, amelyet szajkóztam, abszolút megfelelt az akkori idők szellemének, de alábecsültem az idők változásának gyorsaságát, és ami még fontosabb, azt sem vettem számításba, hogy szavaim igazságtartalmánál sokkal fontosabb, hogy miként értelmezik a mondandómat a vetélytársaim. Számításaim szerint csak néhány hét választhatott el a kitoloncolástól, amely még a szerencsésebb eset lett volna.

Legfőbb ideje volt tehát, hogy megérkezzen a várva várt üzenet, amely az ajtóm alatt becsúsztatott, összehajtott papírcetli formáját öltötte. Az orosz szöveg így hangzott: „Találkoztam egy barátunkkal. Teázunk este hatkor a lámpás alatt?”

„A lámpás alatt” egy kis teaház fedőneve volt. Peking kevéske megmaradt teaháza elsősorban a pártelit és a magamfajta vendégprofesszorok kedvéért üzemelt még. A felszolgálók roppant figyelmes lányok voltak, akik csekélyke ösztönzés fejében a szokottnál is figyelmesebbek tudtak lenni. A madám mindig egyszerű, dísztelen fehér köntöst viselt, de a haja tele volt tűzdelve csillogó fémpálcikákkal és ékszerekkel, széles, kerek arcáról pedig soha egy másodpercre sem olvadt le a mosoly. Az alacsony fémszékeket a nagy ugrás politikája iránti elkötelezettség jeleként beszolgáltatták az iparnak, így a vendégek a padlóra helyezett piros ülőpárnákra telepedhettek le. A döntés kiváltotta az itt iszogató párttitkárok elismerését, sőt az egyik, akinek a rossz térde miatt nehezére esett keresztbe tett lábbal, lótuszülésben kuporogni, húsz lakkozott fa ülőalkalmatosságot ajándékozott a műintézménynek.

Informátorommal, a triádok egyik emberével annak a szűk sikátornak a sarkán találkoztam, ahol a teaház volt. Esett az eső, méghozzá jó erős északi eső, amit Mandzsúria felől fúj oda a szél, és amelynek súlyos cseppjei hangosan koppannak az ívelt háztetőkön. A fickó, amikor a közelébe értem, elindult, én pedig úgy ötven méterrel lemaradva követtem. Minden keresztutcába benéztem, hogy nem ólálkodnak-e valahol besúgók, nem figyel, nem követ-e valaki. Az emberem tíz perc múlva lelassított, hogy utolérhessem, és az ernyője alá húzódva beszélgettünk, miközben a kövezeten szaladt, fickándozott, szikrázott az esővíz.

– Találtam egy katonát, aki elviszi magát a Kronosz Klubba – suttogta az emberem. – Azt mondta, egyedül kell mennie.

– Hisz neki?

– Leellenőriztem. Nem a Népi Felszabadító Hadsereg katonája, pedig az egyenruhájukat viseli. Azt üzeni magának, hogy ez a hetedik élete. Azt mondta, maga tudni fogja, mit jelent ez.

Bólintottam.

– Hol találkozom vele?

– Ma éjjel kettőkor a Beihai Parkban.

– Ha tizenkét órán belül nem veszem föl magával a kapcsolatot – feleltem –, akkor hagyja el a várost.

Az emberem kurtán bólintott.

– Sok szerencsét! – sziszegte még oda, majd sietve kezet rázott velem és elnyelte a sötétség.

A Beihai Parkban tavasszal szinte mozdulni sem lehet a frissen kinyílt virágokban, lombot hajtott fákban gyönyörködő embertömegtől. A tóban nyáron vízililiomok lepik el a víz színét, télen pedig zúzmara álcázza a fák között megbúvó fehér sztúpát.

1958-ban hajnali kettőkor könnyen bajba kerülhetett itt az ember.

A park legnyugatibb bejáratánál várakozva figyeltem, ahogy lassanként átázik a zoknim. Sajnáltam, hogy nem szebb időkben látom a parkot, és elhatároztam, hogy ha megérem az 1990-es évek elejét, mindenképpen eljövök ide turistaként, hogy végigcsináljam mindazt, amit a turisták szoktak. E célra esetleg használhatnám valami ártalmatlan, barátságos ország útlevelét, például Norvégiáét vagy Dániáét, hiszen Norvégiában talán még a legharciasabb ideológus sem talál kivetnivalót.

Egy autó közeledett felém a kihalt utcán. Természetesen értem jött. Peking utcáin elég kevés autót lehetett látni, így nem ért olyan nagy meglepetésként, amikor a járgány közvetlenül előttem megállt, majd kinyílt az ajtaja, és tisztán érthető, pattogós hanghordozással, oroszul kiszólt egy hang:

– Kérem, szálljon be!

Beszálltam.

Az utastérben olcsó cigaretta szaga terjengett. A sofőr mellett ülő férfi mélyen a homlokába húzta katonasapkáját. A harmadik társukra néztem, aki kinyitotta nekem a hátsó ajtót. Az alacsony termetű, ezüstös hajú férfi elegáns szürke katonazubbonyt és -nadrágot viselt. Egyik kezében pisztolyt tartott, a másikban pedig egy szintén cigarettaszagot árasztó zsákot.

– Kérem, bocsásson meg – mondta, majd a fejemre húzta a zsákot.

Roppant kényelmetlenül utaztam.

Az utak szinte nem is érdemelték meg a nevüket, a kocsi felfüggesztését pedig mintha egy kőműves hegesztette volna oda, aki nem vette jó néven, hogy pályát kell módosítania. Ha népesebb környéken haladtunk át, mindig udvariasan megkértek, hogy bukjak le az első ülés mögé, és ehhez előbb mindig el kellett pakolnom valahova a két térdemet, mert az első ülés ott volt rögtön az orrom előtt. Érzékeltem azt is, amikor kiértünk a városból, mert amint szabad lett a kocsi előtt az út, jólesően felbőgött a motor, engem pedig udvariasan tájékoztattak, hogy fölülhetek és lazíthatok, de arra kérnek, hogy a zsákot ne vegyem le a fejemről.

Útközben a rádióból hagyományos kínai zene szólt, no meg Mao Ce-tung válogatott beszédei. Az útitársaim, ha ugyan annak nevezhetem őket, hallgatásba burkolóztak. Nem tudtam, meddig tartott az út, de amikor végül megálltunk, már hallottam a hajnali kórus első trilláit. Susogtak a levelek a nyirkos reggeli szélben, és cuppogott a talpam alatt a sár, amikor – még mindig bekötött szemmel – kiszállítottak a kocsiból. Fölléptünk egy faverandára, majd az elhúzott tolóajtó surranó zaját hallottam, és a férfi, akinél a pisztoly volt, udvariasan megkérdezte, nincs-e kifogásom ellene, hogy levegyem a cipőmet. Nem volt kifogásom. Villámgyorsan, profi módon végigtapogattak, majd karon fogtak és átvezettek egy másik helyiségbe, ahol enyhe füstölthal-szag terjengett. Sután odatereltek egy alacsony faszékhez, leültettek, és jobb kéz felől melegség csapott meg, majd zöld tea illata tette teljessé a szagok kavalkádját.

Végre levették a fejemről a zsákot, és körülnézhettem. Négyszögletes, sással borított padlójú, erősen hagyományos formavilágú helyiségben találtam magam. Díszítőelemet az alacsony faasztalon és a két széken kívül, amelyek egyikén magam ültem, nem láttam, de a szoba hatalmas ablaka egy zöld vizű tavacskára nézett, amelynek felszínén már kezdtek nyüzsögni a hajnali bogarak. A belépő nő gyakorlottan egyensúlyozott a tálcájával, majd óvatosan az asztalra helyezett két porceláncsészét, és töltött a teáskancsóban gőzölgő főzetből. A másik csészét is letette velem szemben, pedig nem ült ott senki. Mosolyogva megköszöntem a teát, és egy hajtásra ki is ittam.

Aztán vártam.

Becslésem szerint tizenöt percet tölthettem el a kancsó és a kihűlőben lévő zöld tea társaságában.

Aztán ismét megmozdult a hátam mögötti tolóajtó, és belépett egy másik nő, pontosabban lány, aki nemigen lehetett több tizenöt évesnél. Nádból szőtt, lapos sarkú szandált, kék nadrágot és pufajkát viselt, a hajában pedig egy szál lila virág díszelgett. Sikkesen belehajtogatta magát a velem szemközti székbe, és miután egy alig észrevehető mosollyal nyugtázta a jelenlétemet, kézbe vette a zöld teáját. Egyszer megforgatta a csészét az orra alatt, hogy beszívja az immár kihűlt tea illatát, majd óvatosan kortyolt belőle.

Egy darabig méregetett engem, és én is őt. Aztán végre megszólalt:

– Jung vagyok, és azért küldtek ide, hogy eldöntsem, meg kell-e ölni magát, vagy sem. – Fölvontam a szemöldökömet, és vártam a folytatást. A lány gondosan visszahelyezte a csészéjét a tálcára, az ujjai kiegyenesedtek, ahogy egy vonalba állította a parányi edénykét a teáskancsóval, meg az én üres csészémmel. Aztán ölébe ejtette a kezét, és folytatta: – A Kronosz Klubot támadás érte. A tagokat elrabolták, és mindent kitöröltek az emlékezetükből. Kettőt még születése előtt elpusztítottak, és a mai mapig gyászoljuk a távozásukat. Mindig is diszkréten éltünk, most mégis úgy érezzük, hogy veszély fenyeget minket. Miből tudhatjuk, hogy maga nem jelent veszélyt ránk nézve?

– És én miből tudhatom, hogy maguk nem jelentenek veszélyt rám nézve? – kérdeztem vissza. – Mert engem is megtámadtak, és engem is kis híján elpusztítottak. Bárki is áll e mögött, biztos, hogy tudott a Klubról, és bejárása volt oda. Ez a támadás több száz vagy talán több ezer éve készül. Úgyhogy az én aggodalmam ugyanolyan megalapozott, mint a maguké.

– Akár így, akár úgy, maga keresett meg minket, és nem mi magát.

– Én azért jöttem, mert tudomásom szerint az itteni az egyetlen Kronosz Klub, amely többé-kevésbé épségben megmaradt. Ki akarom deríteni, hogy rendelkeznek-e olyan információval, amely nekem nincs a birtokomban, és amely segíthet lenyomozni a támadás mögött álló személyt.

A lány hallgatott.

A lelkem valamely sötét zugában fölfortyant az indulat. Hiszen igazán türelmes voltam, nem kevesebb mint harminckilenc évig vártam, és komoly kockázatot vállaltam már azzal is, hogy megmutattam magam ezeknek az embereknek.

– Megértem a gyanakvásukat – folytattam, és igyekeztem uralkodni magamon, hogy ne érződjön a hangomon a bosszúság –, de a pofonegyszerű igazság az, hogy ha az ellenségük lennék, nem szolgáltatnám így ki magamat. Az igaz, hogy a kilétemet roppant gondosan titkolom, de kizárólag azért, hogy az, aki megkísérel elpusztítani minket, ne tudhassa meg a születésem idejét és helyét. Tudok szolgálni bizonyos értesülésekkel arra vonatkozóan, hogy ki lehet a mi közös ellenségünk. Remélem, elhiszik nekem, hogy önöknek is érdeke, hogy megosszák velem az esetleges információikat.

A lány jó ideig hallgatott, és ez most már annyira irritált, hogy nehezemre esett visszafogottan viselkedni. Úgy éreztem, ha bármit is mondok, alighanem elvesztem a maradék önuralmamat is. Aztán a lány hirtelen fölállt, és kurta meghajlás kíséretében közölte:

– Várjon itt, amíg átgondolom a dolgot.

– A fedőtörténetem szerint orosz tudós vagyok – feleltem. – Amennyiben határozatlan ideig fogva tartanak, remélem, biztosítják annak lehetőségét, hogy szükség esetén elhagyjam a terepet.

– Természetesen – felelte a lány. – Nem áll szándékunkban, hogy fölösleges kellemetlenséget okozzunk önnek.

Azzal ugyanolyan hirtelen, ahogy érkezett, elhagyta a szobát.

Pár másodperc elteltével visszajött a mosolygós, pisztolyos férfi.

– Ízlett a tea? – kérdezte, miközben ismét ráhúzta a zsákot a fejemre, és talpra állított. – Tudja, lassú tűzön kell főzni, az a titka!

Ugyanott raktak ki, ahol fölvettek, a Beihai Parknál. Fél órám maradt a tanítás kezdetéig, ezért lóhalálában futottam le a távot, és végül csak két percet késtem. A diákjaimnak eszükbe sem jutott szemrehányást tenni, inkább kuncogtak egy jót, én pedig zihálva-pihegve belefogtam a mezőgazdaság kollektivizálásáról, valamint a műtrágya jótékony hatásairól szóló előadásomba. A végén a szokottnál három perccel korábban eresztettem szélnek a társaságot, majd az óra előtti rekordomat is megjavítva eredtem futásnak a legközelebbi mellékhelyiség felé. Az álcázás avatott szakértői több figyelmet is szentelhetnének a húgyhólyag-problémának…

Négy napig vártam.

Négy dühítő, őrjítő nap telt el, és azt is tudtam, hogy mivel. Azzal, hogy a pekingi Kronosz Klub ellenőrzi az alibimet, és kivizsgálja a fedőtörténetem minden apró részletét. Biztosra vettem, hogy nem találnak semmit, mert sokszorosan bebiztosítottam magam. Egy emberöltő is kevés lett volna ahhoz, hogy összefüggésbe hozzanak Kornyika professzorral. Az ötödik napon éppen kijöttem az egyetemről, és elindultam a szállásomra, amikor egy ajtó árnyékából megszólítottak:

– Professzor!

A hang irányába fordultam.

A tinédzser lányka állt ott, akivel a tóparti házikóban találkoztam. Khakiszínű egyenruhát viselt, és a vállára vetett iskolatáska, meg az uniformishoz tartozó buggyos nadrág még gyerekesebb külsőt kölcsönzött neki.

– Beszélhetnék önnel, professzor? – kérdezte. Bólintottam.

Nyugodt léptekkel róttuk a város utcáit. A bőrszínem és a tagadhatatlanul horgas orrom máskor is vonzotta a kíváncsi tekinteteket, de most, a mellettem lépkedő lány társaságában még nagyobb érdeklődést váltottam ki.

– Hadd gratuláljak az alapos előkészítő munkájához – suttogta menet közben a lány. – Mert ön az összes dokumentum szerint az, akinek mondja magát, és ezt a kapcsolataink is megerősítették. Márpedig ez nem kis teljesítmény, tekintve, hogy amit állít, az nem igaz.

Vállat vontam, és közben az utcát vizslattam, hogy nem mutat-e valaki túlságosan nagy érdeklődést a társalgásunk iránt.

– Volt időm – mondtam.

– Lehet, hogy azért nem vált célponttá, mert ilyen ügyesen álcázta magát? – tűnődött hangosan a lány. – Lehet, hogy ez mentette meg a Feledéstől?

– A Watergate-botrány idején már halott voltam – feleltem. – Gyanítom, hogy inkább ez játszhatott közre.

– Valóban. Hiszen egészen 1965-ig semmi jel nem utalt arra, hogy bármi gond lenne. Abban az évben kezdtek eltünedezni a klubtagok. Először azt hittük, hogy egyszerűen meggyilkoltatták őket, mert a holttestük jeltelen sírba került. Ilyesmi azelőtt is előfordult, amikor a lineáris hatóságok túlzottan érdeklődtek irántunk, és azt hiszem, elő fog fordulni ezután is. De aztán a saját halálunk, illetve az életbe való visszatérésünk is baljós tendenciát mutatott. Azoknak, akiket elraboltak és meggyilkoltak, először az emlékezetét pusztították el, márpedig ezt a halálnemet a Klub nem tűrheti, és nem fogadhatja el. Itt, Pekingben tizenegy klubtagot veszítettünk el a Feledés folytán, kettő pedig még születése előtt meghalt.

– Abból ítélve, amit a többi Klubnál megtudtam – feleltem halkan –, ez eléggé átlagos adatnak tűnik.

– De vannak további adatok is – mondta merev biccentés kíséretében a lány. – Például az, hogy 1896 előtt senki sem halt meg az anyaméhben. Ez arra utal, hogy a gyilkos csak akkor lett cselekvőképes. Ha abból indulunk ki, hogy négy-öt éves korában került a tudata és a képességei birtokába…

– Akkor a gyilkosunk 1890 körül születhetett – mormogtam.

A lány ezt újabb szigorú bólintással rám hagyta, majd befordultunk a sarkon. Órára siető diáksereg jött szembe. Voltak, akik csoportosan masíroztak és az irdatlan méretű transzparenseik a közelgő katasztrófát előrejelző lózungokat harsogták: „DIÁKOK, TÁMOGASSÁTOK EGYESÜLT ERŐVEL A NAGY UGRÁST!”

– A jelek szerint a születés előtti akciók az idősebb klubtagok ellen irányultak – folytatta a lány. – Úgy tűnik, az volt a szándék, hogy kiiktassák a legaktívabbakat, akiknek a huszadik század elején módjukban állna közbeavatkozni. Az ő eltávolításuk természetszerűleg hatással van a század későbbi nemzedékeire is, akiket súlyosabban érint ezeknek az embereknek az elvesztése, mint ha, mondjuk, magát vagy engem iktatnának ki.

– Ne legyen ilyen szigorú magához – tréfálkoztam, de a lánynak szeme sem rebbent.

– 1931-ben megugrik a születés előtt elkövetett gyilkosságok száma – folytatta. – Addig a Klubok átlagosan hat tagot vesztettek el évente világviszonylatban, és ez a veszteség főként Európára és Amerikára korlátozódott, 1931-ben viszont tíz embert veszítünk el, ebből hármat Afrikában és kettőt Ázsiában.

– Tehát a gyilkos felnőttkorba lépett és aktívabbá vált – mondtam, de alig hagyták el az ajkamat a szavak, már el is vetettem az ötletet, mert eszembe villant egy kézenfekvőbb, egyszerűbb eshetőség. – Vagy bekapcsolódik a gyilkosságokba egy másik, később született kálacsakra – tettem hozzá nagy sóhaj kíséretében. És persze tudtam is, hogy ki az.

– Ez tűnik a legvalószínűbbnek – helyeselt a lány. – A gyilkosságok számának 1931-es tetőzése arra utal, hogy a gyilkos 1925 körül született.

Igen, abszolút hihetően hangzott, hogy Vincent akkor jött világra.

– És mi a helyzet a Feledésekkel? – kérdeztem. – Ott megfigyelhető valamiféle szabályszerűség?

– A Feledések 1953-ban a leningrádi Kronosz Klub tagjaival kezdődtek. Először arra gondoltunk, hogy politikai okokból tettek kárt a Klubban a lineárisok, de 1966-ban már Moszkvát és Kijevet is támadás érte. A két klub tagjainak nyolcvan százalékát elrabolták, kitöröltek az emlékezetükből mindent, és megsemmisítették a holttestüket.

– Nyolcvan százalék? – Nem tudtam leplezni mélységes döbbenetemet. – Ilyen magas volt az arány?

– Nyilvánvaló, hogy a tettes már régóta nyomon követte a Klub tevékenységét és figyelte a tagokat. 1967-ben már rajtaütött a legtöbb európai klubon, valamint öt amerikai, hét ázsiai és három afrikai klubon is. Azokat a tagokat, akiket nem ért támadás, rejtőzködésre utasították és elrendelték, hogy minden klubházat be kell zárni, és csak 2070-ben nyithatják meg újra kapuikat, mert addigra a támadó feltehetően elhalálozik. A jövő nemzedékeit kőbe karcolt üzenetekkel figyelmeztették a veszélyre, de egyelőre nem kaptunk tőlük választ.

Miközben a lány beszélt, lázasan dolgozott az agyam. Tudtam, hogy a helyzet súlyos, tudtam, hogy Vincent ténykedése elég nagy időintervallumot ölel fel, de hogy ennyire? Ez meg sem fordult a fejemben, mert el sem tudtam képzelni, hogy lehetséges.

– 1973-ban már ritkultak a magunkfajták elleni támadások, hála a védelmünkre alkalmazott módszereknek, de azokat a túlélőket, akik nem tartották be példamutatóan a biztonsági intézkedéseket, továbbra is fenyegette a lelepleződés, majd az azt követő Feledés. A pekingi Kronosz Klub 1975-ben kiadott egy utolsó közleményt, amelyben azt sürgeti, hogy minden túlélő klubtag azonnal kövessen el öngyilkosságot, hogy erre az életre megmeneküljön üldözőinktől. Azt viszont sajnálatos módon nem láttuk előre – a lány szája szeglete itt megrándult, és ez akár a szomorúság jele is lehetett –, hogy az ellenség a tömeges Feledések után ilyen sok tagunk születés előtti elpusztítására fog törekedni. Azt hittük, hogy a támadónk egy lineáris szervezet, netán egy ország kormánya, amely értesült a létezésünkről. Nem jutott eszünkbe, hogy akár közülünk való is lehet. Óriási veszteségek értek minket, és bár megpróbáltuk kideríteni, hogy ki tör az életünkre, ki akar térdre kényszeríteni minket, de ezt a… ezt a bűntényt olyan mérhetetlen brutalitással tervelték ki és hajtották végre, hogy kábán támolyogtunk a ránk mért csapás után. Azt hiszem, az idők folyamán önelégültek lettünk, ellustultunk. Még egyszer nem engedhetjük meg, hogy valami ennyire készületlenül érjen minket.

Egy kis ideig szótlanul ballagtunk tovább. Még mindig nem jutottam szóhoz a döbbenettől. Vajon mi mindenről maradtam le idő előtti halálom okán? És az is szöget ütött a fejembe, hogy Vincentnek a Kronosz Klub ellen intézett frontális támadása vajon milyen mértékben következik az én viselkedésemből? Mekkora szerepet játszhatott a dologban az, hogy én nem voltam hajlandó együttműködni vele, és azzal fenyegetőztem, hogy egyszer s mindenkorra leleplezem? Az nyilvánvaló, hogy már régóta tervezte az akciót, de vajon nem engem terhel a felelősség azért, hogy kenyértörésre vitte a dolgot?

– Ha a születés előtti gyilkosságok ebben az életben 1896-tól kezdve zajlanak – szólaltam meg nagy sokára –, akkor több mint ötven évük van a nyomozásra. Van valami nyomravezető jel?

– Nincs könnyű dolgunk – ismerte be a lány. – Igencsak korlátozottak az erőforrásaink. Nem ismertük a halottaink kiindulópontját, és a meggyilkolásukra is csak abból az egyszerű tényből következtethettünk, hogy nem születtek meg. De azért valamivel előrébb jutottunk: sikerült leszűkíteni a gyanúsítottak listáját. Mert az emberveszteségünk – itt torz, fanyar, síri mosolyra húzódott a szája – megkönnyíti annak előrejelzését, hogy ki lehet a gonosztevő. Hiszen ha egy konkrét időpontra és egy konkrét helyre összpontosítunk, véges a jelöltek száma.

– Neveket tud mondani? – kérdeztem.

– Igen, vannak a birtokunkban nevek, de mielőtt mindent elmondanék magának, professzor, meg kell kérdeznem, hogy mit szándékozik fölajánlani cserébe?

Egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy elmondok neki mindent.

Beszámolok Vincent Rankisről, a kvantumtükörről, a közös kutatásainkról…

De nem! Az túl veszélyes lenne. Hiszen ugyan honnan tudhatna valaki minderről, ha nem tőlem?

– Mit szólna egy egész világot behálózó bűnszervezethez, amely bárkit bárhol megtalál, és bármit bármilyen áron megvásárol? Az megfelel?

A lány átgondolta a dolgot.

Végül úgy döntött, hogy megfelel.

És mondott egy nevet.

64. fejezet

Akinleye-jel többször is találkoztam a Feledése után. Egyszer a közvetlenül azt követő életében elmentem az iskolába, ahol tanult, kezet ráztam vele és megkérdeztem, hogy megy a sora. Eleven, éles eszű, szépreményű tinédzser lány volt. Azt mondta, beköltözik majd a nagyvárosba és titkárnő lesz. Ennél nagyobb ambíciói egy fiatal lánynak nem lehettek, ez volt a csúcs. Sok szerencsét kívántam hozzá.

A következő életében ismét meglátogattam, ezúttal hétéves kislány korában. Azzal vonta magára az accrai Kronosz Klub figyelmét – akik egyébként is szemmel tartották azt a régiót –, hogy a szülei bolondnak tartották. Próbálkoztak ők mindennel, a sikítozó kuruzslóktól a kántáló imámokig, de Akinleye, az ő gyönyörű lányuk, még mindig meg van őrülve, panaszolták. Az accrai Klubban pedig kijelentették, hogy Akinleye-nél máris fennáll az öngyilkosság veszélye.

Elmentem hozzá, mielőtt erre sor kerülhetett volna. Kiderült, hogy egy olyan orvos gondjaira bízták, aki az ágyhoz bilincselte pácienseit. Egy kórteremben voltak az epilepsziások, a skizofrének, a gyermeküket eltemetett anyák, a végtagjukat vesztett emberek, akiket megőrjített a sebfertőzés meg a búbánat, az agyi malária végstádiumában agonizáló, rángatózó gyerekek, meg mindenki, és kezelés gyanánt félóránként kaptak egy kanál szirupot meg egy kanál citromlét. Úgy magára haragított az a doktor, hogy távozás után megkértem az accrai Klubot, hogy bontassák le a „kórházát.”

– Az egész országban ez megy, Harry – panaszkodtak. – Ilyen időket élünk!

De én nem hagytam annyiban, és végül, csak hogy megszabaduljanak tőlem, kénytelen-kelletlen elintézték, hogy az épület helyén takaros, tisztességes kórházat húzzanak fel, ahol egy kellően képzett pszichiáter foglalkozott a harminc beteggel – akiknek száma három hónap alatt csaknem négyszázra nőtt.

A korához képest kicsi, alultáplált Akinleye eszelős tekintettel meredt rám, amikor bementem hozzá.

– Segítsen rajtam! – zokogta. – Istenem, segíts, démon szállt meg!

Egy ültében kétségbeesetten hintázó hétéves kislány, akit démon szállt meg.

– Ez nem igaz, Akinleye – mondtam neki. – Ép vagy és egészséges. Önmagad vagy.

Még aznap este visszavittem Accrába, a Kronosz Klubba, amelynek tagjai régi barátként üdvözölték, hiszen az is volt, és olyan fejedelmi vacsorát kapott, mint addigi életei során még soha. Megismertették a fényűzéssel, és megnyugtatták, hogy épelméjű, egészséges és szívesen látják maguk közt.

Sok-sok évvel később egy Sierra Leone-i klinikán láttam viszont Akinleye-t. Gyönyörű, magas termetű doktornő volt, aki lila fejkendőt viselt. Emlékezett rám Accrából, és kihívott a teraszra egy kis limonádé melletti emlékidézésre.

– Azt mondják, úgy döntöttem, el akarom felejteni az előző életemet – magyarázta, miközben a rikoltozó őserdő fölött lenyugvó napot szemléltük. – Mert állítólag eluntam a régi önmagamat. Furcsa, hogy ez a sok ember több száz éve ismer engem, és mégis idegenek. De én erre azt mondom, hogy nem engem ismertek, hanem az előző, régi énemet, azt, amelyiket elfelejtettem. Te is ismerted azt az énemet, Harry?

– Igen – feleltem. – Ismertem.

– És… és közel álltunk egymáshoz?

Ezen elgondolkodtam.

– Nem – feleltem végül. – Nem igazán.

– De… de a te szemszögedből, az alapján, amilyennek ismertél, úgy gondolod, hogy én, azaz ő helyesen döntött? Igaza volt, amikor felejteni akart?

Ránéztem erre a szép, fiatal, eleven, reményteljes nőre, majd eszembe jutott a régi, magányosan haldokló Akinleye, meg az is, amikor nevetve nézte, ahogy a bekábítószerezett szolgálója a vízbe veti magát Hongkong partjainál.

– Igen – feleltem nagy sokára. – Azt hiszem, igazad volt.

65. fejezet

A tizenharmadik életem…

Pekingben kaptam egy nevet. Egy nevet, amelynek gazdája életkorban is, földrajzilag is stimmelt, és hozzá is fért olyan információkhoz, amelyek segítségével még születésük előtt legyilkolhatta a kálacsakrákat. Indítékot nem mondtak, és támpontot sem kaptam arra vonatkozóan, hogy mi lehetett az illető tetteinek mozgatórugója, de miután jó sokáig merőn néztem a megadott nevet, elkezdett motoszkálni bennem a félelem, hogy az információ igaz lehet.

A hétvégén leléceltem Kínából, és három nap múlva már otthon voltam New Jersey-ben a vastag szőnyegek és masszív téglafalak között, a feleségem és a szeretője társaságában.

Nem kapkodtam el a dolgot. Úgy nyomoztam, ahogy csak egy igazi mesterdetektív tud. Ravaszul, könyörtelenül, bestiálisan, a gátlástalan korrupciótól sem visszariadva. Egyre csak gyűltek a dátumok, helyszínek, időpontok, mendemondák, pletykafoszlányok, útlevélbe ütött pecsétek, és igen, mivel jó történész voltam, a szemem láttára forrtak össze, olvadtak eggyé az adatok, és rajzolódott ki annak a bizonyos személynek a mozgása, míg végül megállapíthattam, hogy talán valóban ő hozza ránk a pusztulást.

Rengeteg erőfeszítésembe, időmbe és pénzembe került, de miután szinte a végsőkig kifacsartam minden erőforrásomat, megtaláltam, amit kerestem, és 1960 februárjában Dél-Afrikába utaztam, hogy szembeszálljak egy gyilkossal.

Szürkületkor értünk oda a tanyára.

A kapu mellett tábla hirdette, hogy ez itt a MERRYDEW FARM, a szívós barna termőföld és a meg szívósabb narancsfák hazája. A teherautó zörömbölve zötyögött a perzselő nyári hőségben kőkeményre szikkadt földúton a farm diszkrét fényei felé. Az egyébként néptelen környéken ez volt az egyetlen fényforrás: parányi, volfrámszálas ablakocskák nyíltak a csillagokkal teleszórt, végtelen égbolt alatt. Máshol, máskor talán szépnek találtam volna ezt a képet, de most hét fizetett zsoldos meg egy mérnök társaságában zötyögtem a határtalan világegyetem eme kis zugában, és egy olyan találkozás várt rám, amely nagyon is véges számú lehetőséget tartogatott. A zsoldosaim maszkot viseltek, ahogy én is. Az érkezésünkre dühödt ugrándozásba és csaholásba fogott egy láncra vert kutya. Aztán kinyílt az ajtó, és egy rövid csövű puskát markoló férfi állta el a lámpa fényét, majd afrikaans nyelven odakiáltott, hogy állj, vagy lövök. Az embereim a fegyverüket magasba emelve leugráltak a teherautóról, és visszakiabáltak, hogy be van kerítve. Mire rádöbbent, hogy tényleg ez a helyzet, három másik emberem hátulról behatolt a házba, és könnygázzal elvakította az ott tartózkodókat: a fekete szolgálót meg a farmer fehér feleségét. A gazda ezt látva leengedte a fegyverét, és kegyelemért könyörgött, majd miután hátrakötözték a kezét és fölvonszolták az emeletre, esküdözni kezdett, hogy egyszer úgyis elkap minket.

Őt bezártuk az emeleti fürdőszobába, a szolgálót odabilincseltük mellé a mosdókagylóhoz, majd szélesre tártuk a ház ablakait, hogy kiszellőzzön a könnygáz.

A farmer feleségét lent tartottuk a földszinten. Öreg volt már, legalább hetvenéves, de láttam már öregebbnek is. Megkeményítette a száraz dél-afrikai forróság. Zsírpárnáknak nyomát sem láttam, pedig azt hittem, azok az öregkora elengedhetetlen tartozékát jelentik. A zsoldosok hátrabilincselt kézzel, bekötött szemmel leültették a szalonban az ócska kanapéra, én pedig körbejártam a házat, mint egy portyázó ragadozó, hátha találok valamit, ami nem stimmel. A családi fotókon a boldog farmer hol az első traktorukon, hol a tengerparton pózolt a feleségével. Voltak még a régi időket és a meglátogatott nevezetességeket idéző emléktárgyak, meg az egyik szomszéd saját kezűleg varrt ajándéka, amelyen ez a felirat díszelgett: „Barátsággal és szeretettel.” Találtam számlákat is, amelyekből arra lehetett következtetni, hogy a narancstermesztés mostanában nem éppen bombaüzlet, meg egy távoli nőrokon képeslapjait, aki udvariasan tudatta velük, hogy köszöni, jól van és a legjobbakat kívánja. A konyhai mosogató alatt nemrég vásárolt, gyorsan fogyó fájdalomcsillapító tablettákra bukkantam. Tehát a farmer vagy a felesége haldoklik. Volt is egy tippem, hogy melyikük. Megnéztem, kinek írták föl a gyógyszert: Mrs. G. Lill, Merrydew Farm. Nem tudtam, mit jelenthet a „G” betű, hiszen egy másik életemben Virginia néven ismertem őt. Igen, ő volt Virginia, aki megmentett Franklin Phearsontól. Virginia, aki bevezetett a Kronosz Klubba, és ez a Virginia most elárult mindannyiunkat, legyilkolászott minket az anyaméhben. Ha egy fikarcnyival is több információt adok ki Vincentnek, mint amennyi a birtokomban volt, engem is megölt volna még a születésem előtt.

Visszamentem a szalonba, ahol a technikusom már félig-meddig beüzemelte a berendezést, amelyet elcipeltünk ide, a világ végére. A zsoldosaimnak parancsba adtam, hogy ne szólaljanak meg, Virginia mégis fölkapta a fejét, amikor beléptem, mert a bakancsom alatt megnyikordult egy padlódeszka.

– Nem pénz kell? – szólalt meg végül afrikaans nyelven, miután nyakát tekergetve a zaj irányába fordította a fejét.

Leguggoltam elé, és nagyon halkan azt feleltem:

– Nem.

A kendő alatt megrebbent a szemöldöke, és próbálta elhelyezni a hangomat. Aztán kissé meggörnyedt a válla, és lehajtotta a fejét.

– Akkor ez nyilván a megtorlás – szólalt meg nagy sokára. – Kíváncsi voltam, mennyi idő kell neked.

– Elég sok kellett – mondtam, majd a gyógyszeres üveget rázogatva hozzátettem: – Most is majdnem elkéstünk.

– Az idegeim – felelte. – Szó szerint. Lassanként felmondják a szolgálatot, a perifériáról befelé haladva. Meg fogok fulladni vagy megáll a szívem, rögtön azután, hogy nyaktól lefelé megbénulok.

– Ezt sajnálattal hallom.

– Gondolom, a születésem dátumára vagy kíváncsi – folytatta sietve. – Most, hogy már tudod, én vagyok az, nem lesz nehéz kideríteni. Megkérhetlek, hogy ne kínozz érte? Mert a szívem villámgyorsan kipurcanna.

Akaratom ellenére elmosolyodtam.

– Rendben – mondtam. – Nem kell a születési dátuma.

– Semmilyen információval nem szolgálhatok – jelentette ki határozottan Virginia. – Nagyon sajnálom, drágám, de tényleg nem. Meg aztán nem is tudok olyan sok érdemlegeset.

– Azt azért tudnia kell, hogy miért csinálta? Hogy miért ölt meg közülünk oly sokakat?

Némi habozás után így válaszolt:

– Mi valami nagyobb szabású dolgot hozunk létre. Jobbá tesszük a világot. Egyfajta… egyfajta Istent hozunk létre, azt hiszem. Igen, pontosan ezt tesszük. Megalkotunk egyfajta istenséget.

(A kvantumtükör! A megfelelő technikával, Harry, és a megfelelő mennyiségű emberélet árán olyan gépet építünk, amely meg tudja oldani a világegyetem nagy rejtélyeit. Isten szemével nézhetünk mindent! Minő csábító gondolat!)

A technikus végzett az előkészületekkel. A jóváhagyásomat várva rám nézett, én pedig bólintottam és hátraléptem. Virginia arcizma megrándult, amikor elhelyezték a koponyáján az első elektródát.

– M-mit csinálsz? – hebegte. Nem igazán sikerült lepleznie a félelmét.

Nem feleltem. Amikor a következő elektróda felkerült a jobb szeme fölé, Virginia kibökte:

– Mondd el! Én leróttam a kötelezettségeimet, megtettem, ami tőlem telt! Mindig segítettem a fiataloknak, mindig elhoztam a gyerekeket, szolgáltam a Kronosz Klubot! Nem teheted meg, hogy… Kérlek, mondd el!

Sírva fakadt. Vékonyka, rózsaszín könnypatakok szabdalták vaskos sminkrétegét.

– Nem teheted meg, hogy… Nem feledtethetsz el velem mindent! Én erre… én erre még nem állok készen! Még látni akarom a… a… Ezt nem teheted!

Odabiccentettem az embereimnek, akik lefogták Virginiát, amíg a technikus ráerősítette az utolsó elektródákat. Virginia felszisszent, amikor tűt szúrtak a bőre alá. Receptorokat „megpuhító” kémiai koktélt fecskendeztek belé.

– Ha úgyis f-felejtenem kell – pihegte –, akkor nyugodtan megmondhatod a neved! Nyugodtan megmutathatod az arcodat!

De nem tettem.

– Kérlek, hallgass meg! Ő segíthet rajtad! Ezt mindenkiért csináljuk, az összes kálacsakráért! Jobbá tesszük a világot!

Odabiccentettem a technikusnak. A nagy, kövér gépezet, amely csupa elektromos alkatrészből állt, és csakis lopott technológiák felhasználásával készült, és amelyet végigzötyögtettünk Dél-Afrika úttalan útjain, zümmögve életre kelt, hogy elektromos töltést gerjesszen, és lesújtson vele Virginia agyára. Virginiát közben rázta a sírás, és kinyitotta a száját, hogy mondjon még valamit, de a gép kisült, mire ő előrebukott. Önmaga üres héja volt csupán, a tudata kiégett.

Az elkövetkező években sok vitát váltott ki a Kronosz Klubban, hogy mi legyen Virginiával, de végül nem hoztak semmiféle radikális döntést. Hiszen az a Virginia, aki oly sokunkat meggyilkolta, elpusztult, kitörlődött az agyából minden. Meghoztam a döntést a Klub helyett, úgyhogy kár lett volna több szót vesztegetni a dologra.

66. fejezet

A tizenharmadik életem azzal telt, hogy szép csöndben vadásztam Vincentre, de hiába.

Gyanítom, hogy a Kronosz Klub elleni támadása után szándékosan lapított, nehogy feldühített, bár meggyengült ellenségei figyelme ráirányuljon. Ezzel együtt folytattam a nyomozást, ahogy kétségkívül ő is nyomozott utánam, és olykor egészen valószínűtlen helyekre vezető nyomokat követtem, de egy kicsit mindig késtem, egy kicsivel mindig lemaradtam. Én is a paranoia egyértelmű jeleit mutató óvintézkedéseket tettem, de élek a gyanúperrel, hogy Vincent Rankis abban az életben egészen más szinten működött. Csak találgatni tudom, hogy vajon ő is olyan magányos volt-e, mint én.

Sokkal tovább éltem a szokottnál, mert a lehetőségek legvégső határáig kiszipolyoztam mind a testemet, mind az orvostudományt. A jelek szerint senkit sem lepett meg, hogy egy nagybani pénzmosó érdeklődik a csúcstechnika iránt, és a megfelelő összegű kenőpénzek leszurkolása után az orvosaim sem firtatták, hogy miért diktálok olyan határozottan a kezelésem menetére vonatkozóan, amikor lesújtanak rám az óhatatlan betegségek. Engem viszont meglepett, hogy milyen könnyű korrumpálni az embereket. Úgy tűnt, még a jó emberek is meginognak, ha hozzászoktatjuk őket a gondolathoz, hogy abszolút elfogadható, ha kapnak ajándékba egy üveg bort, meg valami új játékot a gyereknek, aztán egy kellemes családi kiruccanást, és egy egész hétvégét, aztán golfklub-tagságot, majd egy új kocsit… Ezen a ponton a már elfogadott ajándékok tömkelege megnehezítette a következő ajándék visszautasítását, és még a legjobb emberek is erkölcsileg kompromittálódott eszközzé váltak mind a bűnözők, mind a bűnüldöző szervek szemében.

A türelmes és hűséges Mei a végsőkig kitartott mellettem. A szeretője 1976-ban elhagyta, de ő nem keresett helyette másikat, inkább azzal töltötte az idejét, hogy dühödt levelekkel ostromolta a rossz hírű cégeket, és vehemensen kampányolt a demokraták mellett. A 2000-es évet New Yorkban köszöntöttük, mert életünknek abban a szakaszában már egyikünknek sem volt ereje ahhoz, hogy ennél messzebbre utazzon, és Mei úgy sírt, mint egy tősgyökeres amerikai, amikor George W. Bush nyerte meg az elnökválasztást.

– Pokolra jutott az ország! – kiáltott fel. – Nincs miről beszélni az emberekkel!

2001-ben csöndben néztük az összeomló ikertornyokat, és Mei az ország összes képernyőjén ismétlődő képsorok láttán így szólt: „Azon gondolkodom, hogy ki kéne tennünk a kertbe egy csillagos-sávos lobogót”, majd három hónap múlva meghalt. Addig egyszer sem értem meg a huszonegyedik századot. Az orvostudomány állapota nem nyűgözött le különösebben, a politikáé pedig pláne nem. Végül 2003-ban, nyolcvanöt éves, bölcs öregemberként beláttam, hogy egy újabb kemoterápiának nem lenne semmi értelme, a fájdalomcsillapítók pedig, amelyektől addigra fiziológiailag és pszichésen egyaránt függővé váltam, visszafordíthatatlanul elbutítanak, ezért ráhagytam a vagyonom egyik felét Mei kedvenc karitatív szervezetére, a másik felét pedig arra a kálacsakrára, aki megtalálja, majd egy hűvös októberi éjszakán túladagoltam magam.

Azt hiszem, létezik egy tanulmány a narkotikumoktól való függőség több emberöltőn keresztül érvényesülő hatásairól. A tizenharmadik életemben úgy haltam meg, hogy totálisan függtem egy egész sor, egymással olykor kölcsönhatásba lépő gyógyszertől, és mindmáig nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy mind fizikai, mind szellemi téren maradhatott valami utóhatásuk. Abszurd feltevés, hogy egy 2003-as eseménynek következményei lehetnek 1919-ben, tudom jól, de azt hiszem, egyszer szívesen tanulmányoznám az alany engedélye nélkül egy olyan kálacsakra-csecsemő fiziológiáját, akinek az előző életében kábítószer-függőség okozta a halálát. Érdekelne, hogy van-e ennek valami egyértelmű hatása a gyerekre.

Hogy rám a tizennegyedik életemben gyakorolt-e hatást a gyógyszerfüggőség, azt nem tudom megmondani, mert bár a megszokott életpályámat követtem, nem kezdtem el a szokott ütemben visszanyerni képességeimet. Ebben a gyerekkoromban nem is próbáltam kapcsolatba lépni a Klubbal. Az ifjú uroboroszok szokványos, elemi trükkjeire szorítkoztam: lopás, manipuláció és sportfogadás útján szereztem pénzt, ha szükségem volt rá. Az igazat megvallva továbbra is feltett szándékom volt, hogy lapítok, ezért nem tettem kísérletet sem a szökésre, sem arra, hogy megkeressem Vincentet. Patrick August inasaként dolgoztam a Hulne-birtokon, ahogy az első életeimben, amelyeknek még nem vált részévé a Kronosz Klub. 1937-ben pedig megpályáztam egy cambridge-i ösztöndíjat. Történelmet akartam tanulni, gondolván, mivel oly sok uroborosznak a kényszerű Feledés jutott osztályrészül, és a Kronosz Klub igencsak rozoga állapotban van, a múlt ismerete révén, illetve, ami még fontosabb, a múlt tanulmányozásához szükséges eszközök ismerete révén talán sikerül olyan törvényszerűségek nyomára bukkannom, amelyek hosszú évek múltán elvezethetnek Vincenthez. Amikor megkaptam az ösztöndíjat, a Hulne család szinte szóhoz sem jutott a döbbenettől, nem utolsósorban azért, mert Clement, az én tésztaképű unokatestvérem jelentkezését elutasították, márpedig ez akkoriban az ő vagyoni és társadalmi hátterével szinte elképzelhetetlen volt. Ekkor történt, hogy Constance nagyanyám a dolgozószobájába hívatott, pedig erre abban az életben még alig-alig volt példa.

Addigra már felfigyeltem bizonyos szabályszerűségekre a Hulne család tagjainak hozzám fűződő viszonyában. Biológiai apám, Rory, a legtöbb életemben tudomást sem vett rólam, valahogy úgy, ahogy egy kissé kínos természetű betegséget próbál ignorálni az ember, amely hozzá tartozik ugyan, de másokkal jobb nem tárgyalni róla. Alexandra nénikém a tiszteletreméltóság maszkja mögé rejtett, óvatos érdeklődést mutatott, a nővére, Victoria pedig ügyet sem vetett senkire, akinek nem vette hasznát, és ez alól én sem voltam kivétel. Nagyanyám, Constance a maga részéről kínosan került engem, de ennek dacára rendszeresen ő volt a rossz hírek hozója. Ha a tetteim valamilyen okból szégyenletesnek minősültek – márpedig akkoriban nem sok kellett ahhoz, hogy egy fattyú tettei szégyenletesnek minősüljenek –, akkor inkább Constance végezte el a piszkos munkát, mint Rory.

Így volt ez akkor is, amikor magához hívatott engem, a tizennyolc éves ösztöndíjas diákot. Szemmel láthatóan alig várta, hogy a fejemhez vághassa vádjait. Háttal állt az ajtónak, és a kemény vonalú álla mellett kétoldalt egy pár ezüst fülönfüggő fityegett. Vetett rám egy pillantást a tükörben, amely előtt fölékesítette magát, majd a szeme újabb villanása jelezte, hogy ismét a fülönfüggőit vizsgálgatja, és hátra sem fordulva megszólalt:

– Á, Harry! Hívattalak, nemdebár?

Meglepően könnyen túlléptem azon a tényen, hogy kiskoromban Constance mindig is vissza akart küldeni oda, ahonnan jöttem. Egyszerűen csak emlékeztetnem kellett magamat arra, hogy nála ez a késztetés, hiába ismertem én föl már több száz évvel ezelőtt, csak annyi idős, mint az én jelenlegi fizikai testem.

Nagyanyám babrált még egy kicsit a fülbevalójával, majd hirtelen sarkon fordult, mintha egy csapásra elvesztette volna az érdeklődését e tevékenység iránt, és rám szegeződött szúrós tekintete a hegyes orra fölött. Újfent megállapíthattam, hogy a gonosz manó, amely megajándékozott az arcberendezésemmel, nem a Hulne család nőágának génállományából dolgozott.

– Hallom, Cambridge-be készülsz – szólalt meg nagy sokára Constance. – Nem olyan divatos ugyan, mint Oxford, de gondolom, a magadfajta számára ez nagy dolog.

– Nagyon boldog vagyok, asszonyom.

– Boldog? Szóval az vagy? Hát, igen, lehetsz is. Amint hallom, annyira el voltak tőled ragadtatva, hogy szemet hunynak a származásod fölött, jól mondom? De az nem fog menni, hogy az apád a távozásod után anyagi segítséget kérő leveleket kapjon. Arról szó sem lehet.

– A kollégium roppant nagylelkűen támogat – feleltem –, és vannak más anyagi eszközeim is.

Erre megvetően fölszaladt a szemöldöke.

– Valóban? Más anyagi eszközeid is?

Magamba fojtottam a kikívánkozó választ:

– Igen, kedves biológiai nagyanyám. Ugyanis kívülről fújom a Grand National lóverseny győzteseit 1921-től 2004-ig, enciklopédikus ismeretekkel rendelkezem ugyanezen időszak legendás bokszmeccseinek és labdarúgó-bajnokságainak tárgykörében, sőt, ha minden kötél szakad, az agárversenyekről is tudok egyet-mást.

Valahogy nem tűnt alkalmasnak a pillanat arra, hogy ebbe beavassam nagyanyámat.

– Természetesen roppant alkalmatlan időpontban távozol – törte meg végül megfontolt hallgatásomat. – Hiszen apád már nem fiatal, és a birtok… Ugye, nem kell taglalnom, hogy milyen nagyra értékeli a munkáját a család? Elvártam volna tőled, hogy folytasd, amit ő elkezdett.

Ezt a beszélgetést minden alkalommal lefolytattuk Constance-szal, ha a katonai szolgálaton kívül bármilyen indokkal elhagytam Hulne Hallt. Először azt hittem, hogy csupán az esetleges sikereim miatt neheztel rám már jó előre, de idővel szöget ütött a fejembe, hogy nem valami mélyebben gyökerező szorongás áll-e a dolog hátterében. Nem arról van-e szó, hogy szeretné még most is ellenőrzése alatt tartani a fiúgyermeket, aki az ő fia életének legnagyobb baklövését testesíti meg? Eszembe jutott a Holy Island-i padlásszobában haldokló apám, és egy pillanatra váratlanul elfogott a szégyen amiatt, amiket ott mondtam neki.

– …tulajdonképpen súlyos hálátlanságnak tartom, ha egy magadfajta fiú csak úgy egyszerűen otthagy egy ilyen otthont.

E szavak zökkentettek vissza a jelenbe, a nagyanyám dolgozószobájába. Úgy képzelem, hogy az elhangzott állításnak kellett legyen valamiféle bevezetése, de ha az ember szolgaként él, egy idő után érzi, hogy mikor van jelentősége annak, amit mondanak neki, és mikor nincs.

– Hálátlanságnak, asszonyom? – visszhangoztam a szót kérdő hangsúllyal.

– Világéletedben a háztartás tagja voltál – felelte a nagyanyám. – Gyakorlatilag a birtok tartozéka vagy! Erre most fogod magad és elmész. Be kell vallanom, hogy egyáltalán nem erre számítottunk, Harry. Többet vártunk tőled.

– Többet, mint… mint egy cambridge-i ösztöndíj? – érdeklődtem.

– Igen! És amilyen bántó, lekezelő módon intézted az egészet! Semmi engedélykérés, semmi különóra, semmi tandíj! Ez nem így megy!

Csak bámultam Constance-t, és azon tűnődtem, hogy nem kifejezetten őrült-e a maga módján. Nem neurológiai betegségből fakadó őrületre gondolok, nem elmebajra, inkább amolyan kulturális őrületre: egyfajta ragályra, amelynek következtében hibásan érzékelte azt is, hogy minek kéne lennie, és azt is, hogy mi van valójában. Más körülmények között egy zseni lettem volna, egy igazi hős, egy gáncs nélküli lovag, sőt, nagyon is elképzelhető, hogy mintaként szolgáltam volna a társadalmi reform nehéz időkben történő megvalósítására, Constance szemében viszont lázadó voltam. Nem tudom, mihez kezdett volna a huszonegyedik századdal, nem tudom, sírt volna-e, amikor ledőltek az ikertornyok. Vajon értette volna azt a világot?

– Szóval arra kér, hogy maradjak? – érdeklődtem.

– Felnőtt fiatalember vagy! – csattant fel. – Ha itt akarod hagyni az apádat, és el akarsz menni valahova, ahol személyes véleményem szerint abszolút nem fogod megtalálni a helyed, akkor ez természetesen csak rajtad áll!

Átfutott az agyamon, hogy vajon milyen lett volna ez a beszélgetés, ha tényleg csak tizennyolc éves vagyok. Mert akkor, a nyolcszáznegyvenkilencedik életévemben már-már mulatságosnak hatott.

Közöltem a nagyanyámmal, hogy nagyon alaposan át fogom gondolni az álláspontomat.

Erre ő felhúzta az orrát, és néhány üres szóval meg egy kézmozdulattal elbocsátott.

Csak a folyosó végén tört ki belőlem a nevetés.

67. fejezet

A diákélet megint csak emlékeket idézett.

Elsősorban Vincenttel kapcsolatos emlékeket.

A szebb idők emlékét.

Amikor kitört a második világháború, és behívtak, sikerült elintéznem, hogy a hírszerzéshez osszanak be. 1943-ban már a szövetséges elterelő hadműveletek tervein dolgoztam. Azon gyötrődtem, hogy a kartonpapírból készült tankok rendes, háromdimenziós, méretarányos makettek legyenek-e, vagy kellőképpen megtéveszti a felderítő pilótákat a nap pillanatnyi helyzetéhez igazított, szépen megfestett, egydimenziós kivágás is. 1944-ben már annyira azonosultam a munkámmal, hogy szó szerint kihagyott egy ütemet a szívem, ha olyan pletyka jutott a fülembe, hogy egy felderítő gép eljutott a kenti tengerpartig, még mielőtt teljes csatarendbe állítottuk volna a makettjeinket, vagy a kelleténél alacsonyabban szállt el valamelyik áltáborunk fölött.

Vincentről egy kis időre meg is feledkeztem, mígnem 1944 áprilisában az egyik ál-leszállópályánkat szemrevételező amerikai csoport, mintha csak ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, megkérdezte tőlem, hogy készítettem-e már makettet az új sugárhajtású vadászgépről, amelyet hamarosan bevetnek.

Annyira meglepett a kérdés, hogy kételkedni kezdtem a saját memóriámban, pedig ez fölöttébb ritkán fordult elő. Sugárhajtású vadászgép? Ilyen hamar? Tudtam, hogy fejlesztés alatt áll a sugárhajtású motor és már tesztelik az új technológiát, de hogy élesben bevessék? Ha fontolgattak valaha ilyesmit, akkor ennek biztosan nem volt nyoma a háborúval kapcsolatos írott anyagokban, amelyeket olvastam, és nem is hallottam róla egyik életemben sem, pedig megfordultam olyan pozíciókban, ahol bizalmas információkhoz juthattam. Homályos, kitérő választ adtam az amerikai vendégeknek, majd sietve másra tereltem a szót. Megmutattam nekik a rádiósainkat, akik éjt nappallá téve dolgoztak, hogy minél nagyobb hívásforgalmat bonyolíthassanak le a Kentben állomásozó fiktív egységeink között. Kitértem arra is, hogy hálásak lennénk, ha az amerikai hadsereg a megfelelő hívójelek szélesebb skálájával látna el minket. A találkozó végeztével vendégeink távoztak, és én immár magányosan töprenghettem a mintegy mellesleg odavetett kérdésük talányán. Az ügybuzgóság álcája alatt kifaggattam néhány kapcsolatomat az amerikai légierőnél: információt kértem tőlük az új sugárhajtású motorról, mondván, ha többet tudok róla, eredményesebben tudom elhitetni az ellenséggel azt a hazugságot, amit a kormánypolitika az adott pillanatban diktál: hogy van ilyen motorunk vagy éppen nincs. Csörgedezni kezdtek a válaszok az éter hullámain. Igen, a műszaki szakik mintha dolgoznának valami ilyesmin… Vagy bocs, Harry, ez nem az én asztalom. A portsmouth-iakkal beszéltél? Ők talán többet tudnak. Miután nem jutottam semmire, már-már ejtettem a témát, mígnem 1945 decemberében egy barátom, akit meglátogattam a folkestone-i kórházban, felkiáltott örömében, hogy viszontlát, majd szívélyesen kezet rázott velem, és megkérdezte, hallottam-e már az új veséjéről. Még a műtéti heget is megmutatta, és én igencsak le voltam nyűgözve, nem utolsósorban azért, mert minden idők első szervátültetése csak öt év múlva volt esedékes.

68. fejezet

Változott a világ, és a változás forrása Amerika volt.

Más időkben a dolgok normál menetének ilyen kirívó, botrányos, ordítóan nyilvánvaló elfajzása azt eredményezte volna, hogy a Kronosz Klub nagy robajjal létrehozója fejére omlik, mint Babilon falai az eretnek papra. Csakhogy a Klubok akkor, a tagjaikat sújtó tömeges Feledésektől számított második életben, nem csupán meggyengültek, hanem az is történt, hogy a tagok százával ébredtek tudatára annak, hogy kicsodák-micsodák, méghozzá úgy, mintha most döbbennének rá először. Addig talán évszázadonként egy tagot kellett felvenniük a Kluboknak, most viszont, ebben a szép új világban, a túlélőkre az újoncok valóságos áradata zúdult.

– Jól jönne a segítséged, Harry – mondta nekem Akinleye.

A csodálatos Akinleye ugyanis, aki a Feledés mellett döntött, és aki főként a szerencséjének köszönhetően nem került a hálóját mindannyiunkra kivető Vincent karmai közé, magához ragadta az irányítást. Tizenhat éves fejjel London, Párizs, Nápoly és Algír közt ingázva kapta össze a túlélőket, és pátyolgatta az újakat, akik csak ekkor kezdték kapiskálni, hogy kik ők.

– A kálacsakra gyerekek közül sokan öngyilkosok lesznek – panaszkodott –, vagy elmegyógyintézetbe kerülnek, a felnőttek előtt pedig megjelenik Isten, vagy nem értik, miért nem szabad megölniük Hitlert, és tudod, Harry, én is csak a negyedik életemben csinálom ezt, mert ennyire emlékszem. Te viszont a szerencsés kevesek közé tartozol, akik még urai a helyzetnek. Kérlek, segíts!

Akinleye volt az egyetlen kálacsakra, aki tudta, mi az igazság. Tudta, hogy Vincent nem törölte ki a memóriámat. Rajta kívül senkinek nem mertem elmondani.

– Azt hiszem, aki ezt tette, még mindig szaladgál valahol a világban – feleltem. – És ha nem találom meg, újra lesújt a Klubokra.

– A bosszúállásra még lesz időnk bőven, nem?

– Talán igen. De az is lehet, hogy nem. Az idő mindig is problémát jelentett a Kronosz Kluboknak. Hiszen mindig olyan sok volt belőle, így nem tanultuk meg becsben tartani.

Otthagytam Akinleye-t, hadd kínlódjon tovább egyedül, és 1947-ben Amerikába repültem. Mestere voltam a stratégiai célú félrevezetésnek. Történésznek álcáztam magam, aki az 1720-as évek földközi-tengeri kalózait kutatja, és sajtóigazolvány is lapult a tárcámban, amely szerint egy kisebb, de bővülni szándékozó brit lap munkatársa voltam. Ezen fedőtevékenységek leple alatt lestem árgus szemmel Vincent Rankist, hátha előkerül valahonnan.

Bárhol is volt, biztosan nem unatkozott. Hiszen már a boltokba kerültek a színes tévék, és a tudósok azon vitatkoztak, hogy vajon mikor lép az ember a Holdra. A lelkesedésükből ítélve egyértelműen úgy tűnt, hogy erre az általam megszokottnál korábban fog sor kerülni. Az ország az ugrásszerű fellendülés korát élte, és a háború túlélőinek szenvedélyes ügybuzgalmát ezúttal az a mindent átható érzület is hevítette, hogy Amerika nem csupán győzött, hanem egymaga volt a megállíthatatlan, győzhetetlen bajnok, az ország, amely két fronton harcolt, és mindkét fronton bizonyította felsőbbrendűségét. Nyakunkon volt az atomkor, és úgy tűnt, csak idő kérdése, hogy reggelente mindenki szorosan testhez simuló hacukában, sugárhajtású hátizsákkal induljon munkába. A horizonton már gyülekeztek a szovjet veszedelem viharfelhői, de hát a francba is, a Jó Amerikaiak úgyis diadalmaskodnak a Rossz Amerikaiak törpe kisebbsége fölött, akiket letérít a helyes útról a gonosz tan, hiszen a Jó Amerikaiak eddig is rendre látványos diadalt arattak! Korábbi életeim során hosszú ideig éltem Amerikában, de még soha nem keltem át a vízen ilyen röviddel a második világháború után. A polgárjogi mozgalom, a vietnami háború, a Watergate-botrány még mind-mind a jövő zenéje volt, és ezúttal meglehetősen nagy hatást gyakorolt rám a meleg fogadtatás, a szívből jövő köszöntés, az őszinte dicséret, amelyben a legbanálisabb, leghétköznapibb tetteimért is részesültem, például azért, hogy fogkefét vásároltam a patikában („Remekül választott, uram!”), no meg a sok-sok intelem, hogy feltétlenül szerezzek be olyan háztartási cikkeket, amelyeknek nem lett volna szabad létezniük – igen, egyszerűen nem lett volna szabad! Amikor pedig színes tévén néztem a hotelszobámban McCarthy szenátort, eltűnődtem rajta, hogy tényleg olyan nagy sikere lesz-e ebben az új világban, hiszen a csodaszép, színes felvételen remekül látszott, ahogy nekivörösödik. Levontam a konklúziót, hogy a fekete-fehér kép bizonyos méltósággal ruházza fel az olyan procedúrákat is, amelyek ennek a méltóságnak alighanem híján vannak.

Amilyen az én szerencsém, nem én voltam az egyetlen, aki felfigyelt Amerika rendkívüli technológiai áttöréseire. Még a lineáris újságírók is olyan szalagcímekkel rukkoltak elő egy-egy semmiből jött nagy felfedezést méltatva, hogy AMERIKA MEGINT MEGCSINÁLTA! A magazinok „az invenció kora” jelzőt aggatták az 1945–50 közötti időszakra, amivel mind a bennem lakozó uroboroszt, mind a bennem lakozó tudálékos betűrágót elszomorították, miközben Eisenhower a tévében nem csupán a szárba szökkenő katonai-ipari komplexum veszélyeire figyelmeztetett, hanem arra is, hogy az acél, a réz és a drótnélküli technológia új korszakában veszendőbe mehetnek az Amerikai Értékek. 1953-ban már halogén gázzal működött az utcai közvilágítás, a Valium volt a legnépszerűbb antidepresszáns, és arra biztattak mindenkit, hogy cserélje be ormótlan, divatjamúlt szemüvegét puha kontaktlencsére, amelytől garantáltan újra csillogni fog a szeme sarka. Én meg csak néztem, és elképesztett a bohózatba, avagy rajzfilmbe illő folyamat, ahogy az 1953-as társadalom megemészti az 1960-as évek technikai vívmányait. Egyrészt mohón vetik rá magukat az újdonságokra, de a lelkesedésükbe némi habozás vegyül, mintha a lázadásra hangolódott nemzedékek még nem tudnák pontosan, mi ellen is kéne lázadniuk.

Az egészben az dühített a legjobban, hogy a robbanásszerű fejlődés forrása kinyomozhatatlan volt. A találmányok ugyanis nem egy vállalattól, egy helyről származtak, hanem az ország legkülönbözőbb pontjairól, többtucatnyi cégtől és egyetemről, amelyek elkeseredett szabadalomvitákat folytattak egymással, miközben a technológia megállíthatatlanul, megfékezhetetlenül, irányíthatatlanul terjedt elméről elmére. Csaknem két évig próbáltam helyhez kötni eme nagyszerű gondolatokat, és közben egyre jobban felbőszített az időhúzás, meg az üres vállvonogatás, amit az érdeklődésemre válaszként kaptam, miközben a kutatócsoportok azon dolgoztak, hogy az egyszerű, földhözragadt készülékek, szerkentyűk mögött rejlő alapelveket extrapolálva valami egészen új dolgot hozzanak létre, amely teljes mértékben a saját munkájuk gyümölcse, és sokkal, de sokkal megelőzi korát. Az pedig talán még ennél is riasztóbb volt, hogy valahányszor az amerikaiak előrukkoltak egy új eszközzel, a szovjetek mindig újabb ügynököket küldtek, hogy lopják el az ötletet, és a saját embereiket is űzték-hajtották, hogy keressék a válaszokat a problémákra, így a technológiai verseny igencsak felgyorsult.

Végül egy bizonyos Adam Schofieldtől, az MIT kutatójától, a kémia doktorától kaptam meg a választ, amit kerestem. Egy „Innováció, kísérletezés és a New Age” című előadáson találkoztunk, majd utána iszogattunk egy kicsit a szálloda bárjában. Miután eldiskuráltunk rossz autókról, jó könyvekről, csalódást keltett sportolókról meg a küszöbön álló elnökválasztásról, végre-valahára terítékre kerültek a biomassza-energia felhasználásának legújabb fejleményei.

– Mondok valamit, Harry – hajolt közelebb Schofield a zavarba ejtően üres borosüvegünk fölött. – Hazug disznónak érzem magam, amiért a saját érdememnek állítom be ezt a dolgot.

Ó, valóban? De hát miért, professzor úr?

– Értem, miről van szó, el is tudom magyarázni, és elképesztő, igen, a kurva életbe, egyszerűen elképesztő, hogy mire vagyunk képesek a segítségével, Harry, valóságos paradigmaváltás… De hogy honnan jött maga az ötlet? Azt szoktam mondani, hogy álmomban jutott eszembe, de ugye, egy pillanatig sem hiszi el ezt a hazugságot?

Ó, dehogy, professzor úr, hát persze, hogy nem, professzor úr, de akkor honnan jött az ötlet?

– Levelet hozott a posta! Ötoldalnyi tudományos fejtegetést, de olyat ám, hogy kurvára el sem hinné, mert ilyet még a büdös életbe’ nem látott! Négy napig tartott, mire felfogtam, aztán csak néztem, Harry, mert az a levél, akárki küldte, valóságos aranybánya volt.

Tudja, kitől jött?

Nem, de…

– Megvan még ez a levél?

– Hát persze! Egy fiókban őrzöm. Én mindig nyitott voltam, ha valaki kérdezősködött, mert a francnak se hiányzik, hogy ez a fazon bepereljen, vagy mit tudom én, de a tanszék utasított, hogy tartsam a számat.

Eljött hát a nagy pillanat…

– Láthatnám a levelet?

A professzor valóban egy fiókban őrizte, ahogy mondta. A borítékon ez állt: Dr. A. Schofield. A faburkolatú irodája antik hangulatot volt hivatott árasztani, de az épület hamar lerombolta ezt az illúziót. Az asztali lámpa diszkrét fényét zöld lámpaernyő szűrte meg. Leültem, és végigolvastam az öt vaskos, kissé sárga papírlapot, amelyekre különböző ábrákat, számokat, egyenleteket körmöltek. Olyanokat, amelyekkel bármely egyetem elsőéves kémia szakosai találkozhattak – 1991-ben. Mi, kálacsakrák sok mindenen tudunk változtatni, de az furcsamód csak ritkán jut eszünkbe, hogy megmásítsuk a kézírásunkat. Márpedig Vincent sietős macskakaparását játszi könnyedséggel fel lehetett ismerni.

Megvizsgáltam a papírt. Vízjelet kerestem, de hiába. Néztem a tintát, a borítékot, hátha találok valamit, bármit, amiből kiindulhatok. De nem találtam semmit: sok-sok évet késtem. Megpróbáltam kikalkulálni, hány éves lehet Vincent, és arra jutottam, hogy huszonöt körül járhat – azaz nem lóg ki a sorból egy egyetemi campuson. Ha viszont az a módszere a technikai fejlődés felgyorsítására, hogy ösztönzi a jelenkor élenjáró elméit, akkor talán máshol is lecsaphat…

Harvard, Berkeley, Caltech. Szükség volt a rábeszélő-képességemre, és nemegyszer bőséges mennyiségű, meglehetősen borsos áron beszerzett alkoholra is, de végül előkerültek az évekkel azelőtt kapott, sárga papírra írt levelek. Akadt egy-két tanszék, ahol a címzett professzor azt hitte, tréfát űznek vele, és nem foglalkozott az irománnyal – most viszont, látván, hogy hasítanak a riválisai, legszívesebben a fejét verte volna a falba, és italba fojtotta akadémikus bánatát.

Vincent trükkje azonban csak a cél szolgálatába állított eszköz volt. Azért kívánta felgyorsítani a modern technika fejlődését, hogy az eljusson arra a pontra, amikor újrakezdheti a saját munkáját, választ kaphat a kérdéseire, és megépítheti a kvantumtükrét, feltehetően huszonegyedik század eleji technológiák felhasználásával. Most már tudtam, hogyan fogja ezt elérni, de azzal is tisztában voltam, hogy az általa szétküldött gondolatok terjedését már nem akadályozhatom meg. Azzal elkéstem, ezért azt kell kiderítenem, hogy hol kerül majd sor a következő lépésre, mert ott találom meg Vincentet. Míg én kutakodtam, a technika továbbra is ijesztő gyorsasággal fejlődött. 1959-ben piacra dobták az első személyi számítógépet, amelynek saját zsenialitásától megrészegült feltalálója a fölöttébb optimista csengésű „Jövőgép” nevet adta. A kisebb ruhásszekrény méretű szerkezet élettartama megközelítőleg négy hónap volt, mert a belső alkatrészei ennyi ideig bírták a gyűrődést, majd nemes egyszerűséggel megolvadtak. De így is az eljövendő nagy dolgok ígéretét hordozta a „Jövőgép,” és ha nem kötötte volna le a figyelmemet a Vincent utáni hajsza, talán jobban tudtam volna méltányolni, hogy milyen jelentős szerepet játszott a technika a politikában egy kicsivel odébb. Addig sosem tűnt fel, hogy Izrael megszállta volna Szíriát és Jordániát, de nem nagyon lepett meg, amikor a helyi erők elkeseredett ellenállása visszaszorította a zsidó állam technikailag jobban felszerelt hadseregét egy könnyebben védhető határvonal mögé. Az iráni sah az átlagosnál korábban bukott bele a közel-keleti szent háború meghirdetésébe, de az utána maradt hatalmi vákuumot világi erős emberek töltötték ki a katonai eszközök új, nyolcvanas éveket is megszégyenítő generációjával. A hadseregek rendszerint hamarabb kiaknázzák a tudományos eredményeket, mint a civilek, igaz, csak azért, mert rendszerint égetőbbek a szükségleteik.

A szovjetek már 1964-ben felszámolták a Varsói Szerződést, az USA pedig a kapitalizmus, a konzumerizmus és a kereskedelem újabb nagy diadalát ünnepelte, miközben a technika továbbra is rohamléptekkel haladt előre. Én mindeközben egy washingtoni magazin tudományos szerkesztőjévé avanzsáltam, és ezen minőségemben szép csöndben az FBI-nak is jelentgettem az akkoriban felbukkanó újfajta bűncselekményekről, így a telefonos csalásról, valamint a világtörténelem első hackertámadásáról is, amelyre 1965-ben került sor. Ha a főszerkesztőmnek tudomására jut, hogy kettős játékot játszom, alighanem elvből kirúgott volna, majd az általam felhajtott szenzációkra és a sajátos kapcsolatrendszeremre való tekintettel visszavett volna.

Tudtam, mi zajlik a világban, de a közönyös szemlélődő álcáját öltöttem magamra, miközben forrongott körülöttem az indulatok dúlta Kronosz Klub. A szemünk láttára pusztították el a jövőt, hiszen a huszadik század hatásai szökőárként hömpölyögtek tovább az időben. Tudtuk, hogy emberek milliárdjainak élete változhat meg gyökeresen, és azzal is számolni kellett, hogy kálacsakrák milliárdjai meg sem születnek vagy egy felismerhetetlenségig szétszaggatott világba születnek bele. És ezt mi, a huszadik század gyermekei műveltük a világgal, méghozzá lezserül, önfeledten, a következményekről tudomást sem véve, ahogy a bálna sem vesz tudomást a tengerben nyüzsgő planktonikus élőlényekről.

– Harry, muszáj csinálnunk valamit!

Ez Akinleye volt.

– Már késő – feleltem.

– Hogy történt ez az egész?

– Úgy, hogy feladtak pár levelet, amelyek okos gondolatokat tartalmaztak. Ennyi.

– Kell, hogy legyen valami…

– Már késő, Akinleye. Már rég elkéstünk.

Meg kell találnom Vincentet!

Már csak ez maradt.

Kit érdekelnek a következmények, kit érdekel az idő?

Meg kell találnom Vincentet!

Körbejártam minden létező technológiai céget, egyetemet, kivallattam az összes kapcsolatomat, utánajártam minden pletykának, kiszivárogtatott hírnek. Fuvarlevelek közt kotorásztam, ott kerestem a komponenseket, amelyekről tudtam, hogy nem hiányozhatnak a bevásárlólistáról, ha valaki kvantumtükröt szándékozik építeni. Lenyomoztam minden létező természettudóst és filoszt, aki hasznára lehetett Vincentnek, mert rendelkezett a megfelelő tudással – és közben szép csöndben írogattam cikkeimet a változó világról, meg a heroikus amerikai technikai fejlődésről.

Nem feledkeztem meg az óvatosságról. Álcák egész sora mögé bújtam, és a valódi személyazonosságomat csak nagyon ritkán fedtem fel, miközben utánajártam egy-egy témának. Ha a műtrágyák Arizona mezőgazdaságában játszott szerepéről írtam, akkor Harry August voltam, de ha valaki éjszaka felhívott egy atomtudóst, hogy az elektronmikroszkópokkal kapcsolatos legújabb fejleményekről érdeklődjön, annak sem a neve, sem a hangja nem az enyém volt. Vincent, ugye, abban a tudatban élt, hogy a korábbi életeimet már mind elfelejtettem, leszámítva azt, amelyik rögtön a Feledésem után következett, így csupán másodszor vagyok jelen ezen a földön. Ha tehát a kutatásaim során belebotlok Vincentbe, az az ő tudomása szerint a véletlen műve lesz. A vélt tudatlanságom és gyengeségem volt a legfőbb fegyverem, amelyet féltő gonddal őrizgettem és a végső csapásra tartogattam.

Aztán egyszer csak minden előjel nélkül ott állt előttem Vincent.

Történt, hogy elmentem a „Nukleáris technológia az atmoszférán kívüli hatósugarú rakéták korában” című előadásra, amelyről a főszerkesztőm reményei szerint „Rakétalövedékek az űrben” címmel kellett volna tudósítanom. Meglehetősen szakmaiatlannak éreztem, hogy a címet több felkiáltójelnek kellett volna követnie, a nyitó bekezdés pedig így alapozta volna meg a későbbi, egyre dagályosabb szónoki frázisokat: „Vannak gondolatok, amelyek túl szörnyűek ahhoz…” Az előadás után felhoztak a szállodai szobámba egy levélkét, amelyben meginvitáltak, hogy diskuráljak még egy kicsit a szóban forgó kérdésekről a rendezvény szponzorával, egy bizonyos Mrs. Evelina Cynthia-Wrighttal, aki hangot adott a feletti kitörő örömének is, hogy a média érdeklődést mutat eme iszonyatos dolgok iránt.

A csalódottság érzése már jócskán befészkelte magát a csontjaimba, mire megérkeztem a Louisiana folyótól úgy öt kilométerre lévő hatalmas, fehér falú rezidenciához. Nyirkos, meleg, madárcsicsergéstől hangos este volt. A nagy területen terpeszkedő birtokon úgy kókadozott a buján tenyésző növényzet, mintha már nem bírná a hőséget, hiába okádta bőszen a párafelhőket a gyártószalagról épphogy legördült légkondicionáló rendszer kisteherautó méretű kültéri egysége, amely a technológia piócájaként tapadt a méltóságteljes, tiszteletet parancsoló műemlék épület egyik oldalfalára. Az algalepte tavacska körül sorakozó autók egyértelműen jelezték, hogy nem én vagyok az egyetlen vendég, és a szobalány, aki már rég ajtót nyitott, mire bekopoghattam volna, rögtön megkínált jeges-mentás julep koktéllal, meg egy mágneskártyával. A magas mennyezetű helyiséget, ahonnan szolid, udvarias társalgás, no meg kevésbé szolid, gyermekkezek által produkált zene hangjai szűrődtek ki, csak bálteremnek tudtam nevezni. Széles ablakai a hátsó kertre nyíltak, amely még a ház előtt burjánzó, kókadozó dzsungelen is túltett. A már említett zenét egy hét és fél éves, alighanem kínvallatónak készülő kislány szolgáltatta fájdalmasan cincogó hegedűjén. A büszke családtagok és udvarias barátaik kis kört alkotva ültek a gyerekkel szemben, és szemmel láthatóan csodálták a kitartását, ő pedig, mintha csak bizonyítani akarná, hogy az erőtartalékai kimeríthetetlenek, belekezdett egy újabb egyvelegbe. Miután több mint nyolcszáz évig éltem egész tűrhetően, az ifjú nemzedék erőfeszítései iránti csodálatom eléggé megkopott. De biztosra veszem, hogy nem én vagyok az egyetlen fura alak a földön, aki szerint biztonságosabb módja a fejlődésnek a meghosszabbított inkubáció, mint a pubertáskor.

Mrs. Evelina Cynthia-Wright pontosan olyan volt, amilyennek egy előkelő louisianai hölgynek lennie kell: végtelenül udvarias, roppant szívélyes és kemény, mint a grandiózus rezidenciáját összetartó rozsdás szögek. És az is rögtön kiderült, hogy nem csak a légkondicionálás területén tart lépést a korral, ugyanis miközben én körbehordoztam tekintetemet a teremben, és azon tűnődtem, hogy vajon eleget időztem-e már itt alibiből, meg azon is, immár nem először, hogy az újságírás vajon megfelelő válasz-e az illetéktelenül betolakodó világvégére, ő lecsapott rám, mint az olvadó gleccser, és így kiáltott:

– Nahát, Mr. August! – Sikerült úrrá lennem a fájdalmas grimaszomon, és mosolyba fordítanom, sőt, félig-meddig még oda is hajoltam a felém nyújtott, csuklóban behajlított kéz fölé. Úgy tűnt, hogy ebben a hőségben még az ember ujjai is kókadoznak. – Mr. August, de jó, hogy eljött! Lelkes követője vagyok a munkásságának…

– Köszönöm a meghívást, Mrs. Wright…

– Te jó ég, maga brit! Hát nem elragadó? Drágám! – A megszólításra egy olyan férfinak rándult meg kötelességtudóan az arcizma, akinél három rész bajuszra jutott egy rész arcvonás, és aki már szemmel láthatóan elhatározta, hogy nem száll harcba az elkerülhetetlen végzetével. – Mr. August brit, gondoltad volna?

– Nem, asszonyom.

– Rengeteg cikkét olvastam, de gondolom, már a vérében van az amerikai stílus.

Valóban? És szabad ezt kimondanom? Olyan összejövetel ez, ahol a szerénység hamis, a hencegés elviselhetetlen? Vajon mi lehet a gyors társasági siker és a sietős menekülés titka?

– Muszáj találkoznia Simonnal – folytatta a ház asszonya. – Simon nagyon kedves fiú, és eped a vágytól, hogy megismerhesse magát. Ó, Simon!

A mosolyom mozdulatlanná dermedt, és ha belegondolok, alighanem ez mentette meg a helyzetet.

A Simon nevű férfi megfordult. Ő is bajuszt viselt, amely nagy, barna hullámként omlott le a felső ajkáról, meg egy kisebb kecskeszakállat, amellyel azt a hatást érte el, hogy a beszélgetőpartnerei szeme egy icipicit félrehordott a bal kulcscsontja felé. Egyik kezében jeges poharat tartott, a másikban pedig annak a magazinnak egy példányát, amelyiknél dolgoztam, méghozzá összetekerve, mintha le akarna csapni vele egy legyet, és az áldozat szerepére volt is jelentkező bőven. Amikor meglátott, jókora „O” betűt formált a szája a meglepetéstől, mert ez egy olyan összejövetel volt, ahol mindennek legalábbis „jókorának” kellett lennie. Ezután a hóna alá csapta a magazint, majd az ingébe törölte a kezét, talán azért, hogy eltüntesse róla az agyoncsapott szárnyas nyüvek szétkenődött maradványait, és így kiáltott:

– Mr. August! Már nagyon régóta várom, hogy megismerhessem!

Simonnak hívták.

Avagy Vincent Rankisnek.

69. fejezet

Azért nekem is voltak szövetségeseim.

Hiszen Charity Hazelmere nem halt meg.

Eltartott egy ideig, mire rátaláltam. Csak a tizennegyedik életem közepén botlottam bele már-már véletlenül a Kongresszusi Könyvtárban, miközben egy jelentést böngésztem a modern tudomány legújabb fejleményeiről. Aztán fölpillantottam egy különösen unalmas passzusból, amelynek semmi köze nem volt a Vincent, illetve a tevékenysége utáni szüntelen nyomozásomhoz, és ott állt előttem Charity. Megöregedett, méghozzá nem csak belül, hanem kívül is. Akkor láttam először járókeretre támaszkodni. Úgy bámult rám a szomszéd asztal mellől, mint aki nem tudja, hogy az ellensége vagy a barátja vagyok-e.

Körülnéztem a könyvtárban, majd miután közvetlen veszélyt nem észleltem, becsuktam a könyvemet, és annak rendje-módja szerint visszahelyeztem a tálcára. Rámutattam a CSENDET KÉRÜNK! táblára, és mosolyogva elindultam az ajtó felé. Nem tudtam, utánam jön-e Charity, és szerintem ő sem tudta. De utánam jött.

– Helló, Harry.

– Helló, Charity.

Vágott egy kis grimaszt. Fájdalom gyötörte ősöreg testét, és olyan jeleket ismertem föl rajta, amelyek már nem csupán az előrehaladott korára utaltak, mint a ritkuló haja. Bizony, a baloldalt elég lomhán mozgó száját, meg az ólomsúlyként cipelt bal lábát már nem lehetett az általános „állagromlás” velejárójának tekinteni…

– Szóval emlékszel – motyogta. – Manapság ez nem sokakról mondható el.

– Igen, emlékszem – feleltem szelíden. – Mi járatban erre?

– Gondolom, ugyanolyan járatban, mint te. Általában nem élek ilyen sokáig, de még nekem is feltűnt, hogy valami nem stimmel az idővel. Ez a sok… ez a sok változás… – köpte epésen a szót. – Ez a híres… fejlődés. Ezt én már nem bírom. – Aztán élesebb lett a hangja: – Látom, újságíró lettél. Olvastam pár cikkedet. Mégis, mi a jó büdös francot képzelsz te, hogy így felhívod magadra a figyelmet? Hát nem tudod, hogy háború zajlik köztük és köztünk?

Azaz Vincent és a Kronosz Klub között. Egy röpke pillanatra megcsapott a szégyen szele a gondolatra, hogy Charity még mindig „közülünk” valónak tekint. Hiszen több mint egy évtizeden át Vincenttel dolgoztam, és a Kronosz Klub elleni támadásokat jó eséllyel éppen ez a kollaboráció, majd az azt követő dezertálásom váltotta ki. De nemigen hittem, hogy erről bárki is tudna, én pedig nem siettem elárulni.

– Ha az ellenség tudja a nevedet, a nyomodba eredhet! Élet-halál kérdése, hogy lapíts, Harry – kivéve, persze, ha szántszándékkal keresed a bajt.

Charity nem kis meghökkenésére, és talán magamat is meglepve, elmosolyodtam.

– Az igazat megvallva pontosan ezt teszem – mondtam halkan. – Mert ez hosszú távon megkönnyíti a helyzetet.

Charity szeme gyanakvóan összeszűkült.

– Mire játszol, Harry August?

Elmondtam neki.

Hogy mindenkinek jól jön egy szövetséges.

Különösen egy olyan szövetséges, aki még 1900 előtt született.

70. fejezet

Titkosszolgálati pályafutásom során megtanultam két fontos dolgot. Egyrészt azt, hogy egy unalmas, hallgatag fráter, aki csak figyel, tízből kilencszer sokkal, de sokkal hatékonyabb kém, mint egy elbűvölő, szellemes társalgó; másrészt pedig azt, hogy a célszemély „vakon,” azaz ismeretlenül történő megközelítésének nem a direkt kapcsolatfelvétel a legjobb módja, hanem őt kell meggyőznünk arról, hogy föl akarja venni velünk a kapcsolatot.

– Mr. August, nagyon örvendek!

Ott állt tehát előttem Vincent Rankis, és mosolyogva kezet nyújtott nekem, és bár hosszú éveken át készültem erre a pillanatra, hosszú éveken át tervezgettem, hogy mit csinálok majd, ha egyszer elérkezik, a sok-sok töprengésnek most vajmi kevés hasznát vettem. Épp csak sikerült visszafognom magam, hogy ne mélyesszem a julep koktélos poharam peremét a pulzáló, puha, rózsaszínű nyakába.

Vincent Rankis biztatóan mosolygott rám, mint egy barátkozásra invitáló idegen.

És közben pontosan tudta, mit művelt velem. Hibátlanul emlékezett minden apró részletre, ahogy egy mnemonikushoz illik.

Azt viszont nem tudta – nem tudhatta –, hogy én is ugyanígy emlékszem az egészre.

– Én is nagyon örvendek, Mr…?

– Ransome – felelte vígan, majd megragadta a kezemet, és szívélyesen megrázta. Hidegek voltak az ujjai a pohártól, amelyet most átvett a másik kezébe, és nyirkosak a poháron kicsapódott párától. – Nagyon sokat olvastam magától – mondta. – Úgy is mondhatnánk, hogy figyelemmel kísértem a pályafutását.

– Ez igazán figyelmes öntől, Mr… Ransome? – Egy röpke pillanatra elakadtam, mert fontos volt, hogy tisztázzam: nem ismerem őt. De vigyáznom kellett, mert a túljátszott hazugság könnyen inogni kezd. – Ugyanabban utazunk?

Ez a kérdés, legyen szó a világ bármely népesebb foglalkozási ágáról, mindig azt jelenti, hogy szakmabeli-e az illető.

– Te jó ég, dehogy! – felelte Ransome, és elkuncogta magát. – Én amolyan semmittevő vagyok, bármilyen borzalmas dolog ez, de őszintén csodálom magukat, újságírókat, akik járják a világot, helyreállítják az igazságot, meg minden.

Vincent Rankis és az ő fedetlen, verejtékező nyaka…

– Rólam ez aligha mondható el, Mr. Ransome. Én épp csak megkeresem a kenyeremet, ahogy mondani szokás.

– Ez korántsem igaz! Hiszen a témáihoz fűzött kommentárjai roppant lebilincselőek, sőt mondhatni, sebészi pontosságúak.

Vincent Rankis ott ült az ágyam mellett, amikor az ereimben szétáradt a patkányméreg.

És elegánsan kisétált, amikor a kínzómester elkezdte kihúzgálni a lábujjaimból a szögeket.

Együtt csónakáztunk a Cam folyón.

Egy másik kísérlet alatt pedig szinte ugrált izgalmában. Feszegethetjük a határokat, Harry! Választ kaphatunk mindenre, bárhol is történjen! Isten szemével láthatunk!

Nem fordult vissza az üvöltésemre.

Vigyék, mondta, és el is vittek. Szétloccsantotta az agyamat a golyó, és most itt vagyok, és soha nem felejtek.

Vincent nézett engem.

Istenem, de még hogy nézett a ragyogó mosolya meg az üres, elbűvölő hazugságai mögül! Tüzetesen szemügyre vette minden egyes arcvonásomat, és buzgón kereste a szememben a hazugság árulkodó jeleit, a felismerés, az ellenérzés, a lázadás jeleit, bármit, ami arra utalhat, hogy ugyanaz vagyok, aki voltam, hogy tudom, mit művelt. Én pedig mosolyogva, a kelleténél kicsivel szaporábban dobogó szívvel ismét a ház asszonya felé fordultam, mert már nem bíztam meg a testemben, nem tudtam, képes leszek-e megakadályozni, hogy kikotyogja azt, amit az elmém mindenáron meg akar tartani magának.

– Nyilvánvaló, hogy ön mind a barátait, mind az olvasmányait kiváló ízléssel válogatja meg, asszonyom – mondtam –, de azért bízom benne, hogy nem csupán a szövegeim sebészi pontosságának köszönhetem a szíves meghívást.

Mrs. Evelina Cynthia-Wright-nak, áldja meg érte az Isten, valóban volt velem egyéb szándéka is, így aztán ebben a válságos pillanatban, amikor engem nem sok választott el attól, hogy ismét elforduljak tőle, és végképp elveszítsem az önuralmamat, így kiáltott:

– Mr. August, az ön észjárása tényleg vérbeli zsurnalisztára vall! Ami azt illeti, van itt még pár ember, akivel szeretném összeismertetni…

Azzal átkarolta a vállamat, és én legszívesebben megcsókoltam volna azt a kart, legszívesebben belezokogtam volna a patyolatfehér ruhaujjába, miközben eltávolított Vincent Rankistől, és segített elvegyülnöm a népes társaságban. És ahogy Vincent nem nézett hátra, úgy nem néztem hátra én sem.

71. fejezet

Megvolt!

Megvolt, megvolt!

És ami a lényeg, úgy volt meg, hogy még csak nem is kellett felfednem a kártyáimat.

Hiszen ő keresett meg.

Ő jött oda hozzám!

És megvolt, megvolt!

Végre-valahára megvolt.

Abszolúte csigavér, ahogy az amerikaiak mondanák.

Igen, most így kellett játszanom ezt a játékot.

Hallgattam Mrs. Cynthia-Wright barátait, akik roppant komolyan, olykor már-már őrjöngve tárgyalták a nukleáris háború veszélyeit, meg az ideológiai zsákutca veszélyeit, meg a konfliktushelyzetbe betolakodó technológia veszélyeit, és közben, bár tudtam, hogy Vincent ott áll a hátam mögött, tőlem alig pár lépésnyire, egyszer sem néztem hátra. De azért nem vittem túlzásba a rideg, fagyos távolságtartást: kifelé menet rámosolyogtam, még egyszer megdicsértem a kitűnő irodalmi ízlését, és kifejeztem abbéli reményemet, hogy rendszeres előfizetője a magazinunknak. Az volt. Milyen derék ember, micsoda erős bástyája a művelődésnek, az ismeretszerzésnek ebben a folyton változó korban!

Persze, nem vittem túlzásba a szívélyes gesztusokat sem.

Távozáskor nem fogtam vele kezet, és miközben a kocsim felé lépkedtem az immár csillagos égbolt alatt, nem fordultam hátra, hogy megnézzem, ott áll-e az ajtóban.

Megtaláltam!

Visszamentem a szállodába, és bezárkóztam a második emeleti szobámba, ahol az esőáztatta város minden zugába befészkelődött penész bűze terjengett. Leültem az ágyra, és jó tizenöt percen át nem tudtam úrrá lenni a remegésemen. Az ölemben reszkető kezemet nézve eltűnődtem rajta, hogy vajon miféle eltorzult, tudatos reakciója ez az elmémnek, miféle megnyilvánulása annak a számos különböző érzelemnek, amit éreznem kéne ez iránt az ember iránt, akire több mint száz éve vadászom, és aki oly közel jutott ahhoz, hogy elpusztítson. De akármilyen reakció volt, nem tudtam kontrollálni. Így aztán, miközben gépiesen elvégeztem a lefekvés előtti mozdulatsorokat, mindvégig remegett a kezem, olyannyira, hogy a fogpasztából az államra is bőven jutott.

Ha úgy gondoltam volna, hogy érdemes, azonnal hívtam volna a Klubot. Zsoldosokat fogadtam volna fel, vagy magam fogtam volna fegyvert, és ott helyben lebonyolítottuk volna Vincent Feledését. Nem lett volna semmiféle kérdezősködés, semmiféle tárgyalás, nem nyomoztunk volna fölöslegesen a kiindulópontja után – mert biztosra vettem, hogy ezt az információt nem szednénk ki belőle egykönnyen. Hiszen mnemonikus, ezért, legalábbis a saját tapasztalataimból ítélve, az efféle próbálkozások kudarcra lettek volna ítélve, és odalett volna minden esélyünk Vincent megállítására.

Egy szó, mint száz, most, hogy megtaláltam, ideje volt odébbállnom.

Hiszen tudja, hol talál meg, ha ez a szándéka.

Három hónap.

Rosszabb volt minden kínzásnál.

Végeztem az újságírói munkámat, méghozzá teljes odaadással. Most már szigorúan kerültem a legkisebb látszatát is annak, hogy Vincent után nyomozok. Ezen túlmenően pedig fokoztam az olyan tevékenységeket, amelyek szimptomatikusnak mondhatók egy olyan uroborosznál, akit csak két élet választ el a Feledéstől. Különböző felekezetek templomait látogattam, bejelentkeztem különböző lelki tanácsadókhoz, majd lemondtam az időpontokat, Klub-társaimtól teljes mértékben elszigeteltem magam, és minden tekintetben Harry August, az ártatlan kálacsakra életét éltem, aki egy zavarba ejtő, érthetetlen világban küszködik. Még spanyolórákat is vettem egy magántanártól, pedig folyékonyan beszéltem a nyelvet. Játszi könnyedséggel haladtam, de ezt azzal lepleztem, hogy az alsó szomszédom gyerekével írattam meg a leckémet némi zsebpénz fejében. Továbbá rövid, de igen élvezetes viszonyba bonyolódtam a tanárnővel, aki azért vetett véget a románcunknak és az óráknak is, mert bűntudata támadt, amiért megcsalja a mexikói barátját, bár az nemigen adott életjelt magáról.

Hogy muszáj volt-e ennyit fáradoznom az illúzió fenntartásán, azt nem tudom. Hiszen Vincent, ha nyomozott is a jelenlegi körülményeim után, zseniálisan leplezte eme tevékenységet. A múltamban viszont kétségkívül kutakodott, hiszen érdekelte a kiindulópontom. Szövetségeseim, Charity és Akinleye azonban a helyükön voltak, így a rendszerben maradt dokumentumok egybehangzóan azt hirdették, hogy én, Harry August, Leedsben elhagyott árva gyerekként jutottam a britek tudomására, és a városban maradtam, amíg egy helybeli házaspár, Mr. és Mrs. August örökbe nem fogadott. Tudtam, hogy Vincent a végére jár ennek az információnak, és valóban talál egy Mr. és Mrs. Augustot, akik Leedsben örökbe fogadtak egy nagyjából megfelelő korú kisfiút, akinek életét szép csöndben mindig is hasznos alibinek tekintettem. A fiú ugyanis autóbalesetben halt meg 1938-ban – még épp időben ahhoz, hogy a magamévá tehessem a papírjait. Váratlan halála sok szempontból igen szerencsés körülmény volt, hiszen ha nem következik be, kénytelen lettem volna megölni őt, hogy továbbra is álcázhassam magam.

Ki tudja, miként próbálta kibogozni Vincent a hazugságok eme gondosan szőtt hálóját, de tény, hogy három hónapig nem jelentkezett, én pedig nem kerestem. Amikor végül újra fölbukkant az életemben, hajnali kettőkor hívott a washingtoni lakásomban, a vezetékes számon.

Kótyagosan, zavartan szóltam bele a kagylóba – pontosan úgy, ahogy ő akarta.

– Mr. August?

Egyből felismertem a hangját, és minden átmenet nélkül rám köszöntött a teljes éberség állapota. Magamhoz szorítottam a telefont, és a fülemben úgy száguldozott a vér, hogy átfutott az agyamon, nem hallja-e Vincent is.

– Ki az? – mordultam föl, miközben a villanykapcsoló felé kúsztam az ágyon.

– Simon Ransome – hangzott a válasz. – Mrs. Cynthia-Wright estélyén találkoztunk.

Szóval estély volt? Lehet.

– Ransome… Elnézést, de nem egészen…

– Bocsásson meg, valószínűleg nem emlékszik rám. Én vagyok az a lelkes olvasója…

– Hát persze! – Lehet, hogy egy kicsit eltúlzott, erőltetett volt az örömujjongásom? De hiszen Amerikában vagyunk, az erőteljes önkifejezés hazájában, és a telefon mint kommunikációs eszköz amúgy sem kedvez a kifinomultságnak. – Ne haragudjon, Mr. Ransome, természetesen emlékszem önre, csak egy pindurit korán van még, ennyi az egész…

– Te jóságos ég! – Nem volt ez a bűnbánó felkiáltás egy kicsit erőltetett, egy kicsit túlhajtott? Ha ennek vége lesz, talán eszmét cserélhetnénk egymás trükkjeinek színvonaláról, merengtem. E tekintetben jobban adtam Vincent véleményére, mint bárki máséra. – Ezer bocsánat! – folytatta. – Hány óra van ott?

– Hajnali kettő.

– Te jóságos ég! – Már megint… Most már tényleg kezdtem úgy érezni, hogy ezért pontlevonás jár, pedig Vincent amúgy hibátlanul teljesített. Gondolatban följegyeztem, hogy az ilyen dolgokban sokkalta helyénvalóbbak az üres, banális hangeffektusok, mint a nagyívű felkiáltások. Ugyanakkor, ha abból indul ki, hogy második életében rekedt, traumatizált ártatlan vagyok, akkor akár azt is gondolhatja, hogy rendben van, ha úgy bánik velem, mint egy hülyével… – Jaj, Harry, annyira sajnálom! – Tessék, már megint kicsúszott a száján a keresztnevem, pedig még nem voltunk olyan viszonyban, hogy így szólítson. – Azt akartam javasolni, hogy tartson velem a jövő héten egy-két italra, mert úgy sejtem, a környéken leszek. Milyen figyelmetlen vagyok! Hogy is feledkezhettem meg az időeltolódásról? Majd később visszahívom, és még egyszer, ezer bocsánat!

De mire elfogadhattam volna a szabadkozását, már le is tette.

Találkoztunk.

A bár lobbisták és újságírók tanyája volt. A kis teljesítményű villanykörték alatt, a lassú dzsessz hangjaira röpke fegyverszünet köttetett: a katonák átléphették a frontvonalat, és idegenekkel tárgyalják ki az amerikai futball, a baseball, valamint a polgárjogi mozgalom legújabb fejleményeit.

Vincent tíz percet késett, és formabontó öltözékben jelent meg. Fehér öltönyben és nadrágtartóban. Elmondta, hogy egy igazi here, aki nemigen kezdett az életével semmit, de lenyűgözi az a világ, amelyikben én mozgok, és reméli, nem baj, ha egy kicsit kifaggat. Csöppet sem, feleltem, ő pedig ragaszkodott hozzá, hogy a vendége vagyok.

A nagy pillanatra készülve irdatlan mennyiségű sajtot és vizet fogyasztottam. A szolgálatban való lerészegedésnek megvan a maga művészete, és én szentül eltökéltem, hogy Vincent nem érhet „sunnyogáson,” de óvatlanságot sem fogok elkövetni az ital miatt. A módszerem egyetlen hátránya az volt, hogy sűrűn kellett kiszaladgálnom a vécére, de fizettem én már ennél nagyobb árat is.

Miután beszélgetni kezdtünk, hamar világossá vált, hogy Vincent nem feltétlenül ugyanazt érti „gazdag semmittevő” alatt, mint mások.

– Apám sok mindent hagyott rám – magyarázta egy vállrándítás kíséretében. – Például egy diplomát, amelyet nem használok, egy házat, amelyben nem lakom, és egy gyárat, ahova soha nem látogatok el, de engem mindez abszolút hidegen hagy.

Hát, persze, hogy hidegen hagy, Vincent. Hát persze.

– Az édesapja bizonyára gazdag ember.

– Szo-szó.

A dúsgazdagok halhatatlan szavajárása ez, akiknek pénzügyi telítettségi pontja magasan a közönséges halandóké fölött lebeg, így olyan fokú jómód is felérhető számukra ésszel, amire a kisebb halak legmerészebb álmaikban sem gondolnának. Szóval ez a „szo-szó” a még fel nem fedett vagyon ígéretét rejtette.

Ott lógott a levegőben Vincent apjának kérdése, ott fityegett az orrom előtt, de mivel oly puha, porhanyós, zamatos csalinak tűnt, nem haraptam rá.

– Szóval, miért vesztegeti az idejét egy magafajta fickó egy magamfajta zugfirkászra? – érdeklődtem.

– Nem mondtam volna? Nagy rajongója vagyok a munkáinak.

– Ennyi? Úgy értem, nem abban töri a fejét, hogy… hogy saját lapot alapítson vagy dolgozzon a szakmában, vagy ilyesmi?

– Te jó ég, dehogy! Azt sem tudnám, hogy kezdjek hozzá. Viszont mondok magának valamit…

És most jött a cinkos kacsintás. Vincent fészkelődött egy kicsit a kanapén, majd közelebb hajolt hozzám, és lehajtott fejjel, lopva vetett egy-egy oldalpillantást a szomszédainkra:

– Nem hallott esetleg valamit amúgy bennfentesen?

Ugyan mit, kisnaccsád, ugyan mit?

– A fickó szerint, aki könyvel nekem, be kéne vásárolnom magam egy technológiai cégbe, amelyik a harmonikus rezonanciával bűvészkedik, bármi is legyen az. Általában ráhagyom az ilyesmit, de most elég magas a befektetendő összeg, és nem vagyok biztos benne, hogy az a cég jut is valamire. Maga mit gondol?

Azt gondolom, Vincent, hogy egy kicsit túllőttél a célon, amikor úgy döntöttél, hogy bedobod „a fickó, aki könyvel nekem” fogalmát.

Azt gondolom, hogy most könnyedén kinyírhatnálak.

És azt gondolom, hogy mindezek dacára mosolygok.

Mosolygok azon, ahogy játszod a szerepedet. A könnyed, elbűvölő modorodon, meg a kis disznó vicceiden. Mosolygok, mert tíz éven át dolgoztunk együtt mosolyogva, és amikor megkíséreltél elpusztítani, az csak pár napig tartott. Mosolygok, mert a szokás hatalma így rendezi el az arcvonásaimat a jelenlétedben, pedig ép ésszel felfoghatatlan mértékben gyűlöllek. Mosolygok, mert a hazugságok dacára, meg mindannak dacára, amit tudok rólad, kedvellek téged, Vincent Rankis. Még most is kedvellek.

– Mi a neve annak a cégnek? – kérdeztem. – Lehet, hogy utána tudok nézni.

– Megtenné? Nem szeretném, ha azt hinné, hogy csak erről szólt ez az egész. Tudom, hogy az emberek szeretnek kihasználni másokat, de én őszintén mondom, Harry – szólíthatom Harrynek? –, hogy egyszerűen csak találkozni akartam magával, mert nagy rajongója vagyok, és ezt a másik dolgot tényleg csak mellékesen…

– Semmi probléma, Mr. Ransome – Simon, ugye? Szóval Simon, nincs itt az égvilágon semmi gond.

– Nagyon nem szeretném kellemetlen helyzetbe hozni.

– Szó sincs itt kellemetlenségről. Csak a munkámat végzem.

– Legalább hadd fizessem meg a ráfordított idejét! Költségtérítést elfogad? Legalább a költségeit hadd térítsem meg!

Eszembe jutott, milyen könnyű megvesztegetni egy jó embert. Ez a Harry August, akinek a szerepét játszom, vajon jó ember volt? Azt válaszoltam a saját kérdésemre, hogy igen, annak kellett lennie, ezért el kell buknia – ahogy az oly sok jó emberrel megtörtént Vincent Rankis társaságában.

– Maga fizeti a vacsorát, és kvittek vagyunk – feleltem.

A végén hagytam, hogy kifizesse az útiköltségemet is.

A cég pont olyan volt, amilyenre számítanom kellett volna. A normál menetrend szerint a következő tévégeneráció kifejlesztésén kellett volna munkálkodnia. Finomítgathatták volna a katódsugár-oszcilloszkópot, tanulmányozhatták volna az elektromágneses interferenciát és indukciót. Csakhogy a cég, sok más amerikai intézménnyel együtt, kapott öt darab sárga papírlapot, tele részletes műszaki leírásokkal, diagramokkal, ábrákkal, amelyek korukat jó húsz évvel megelőző technológiákat ismertettek. Így aztán a cég most…

– Nagyon izgalmas témába vágtuk a fejszénket, Mr. August, komolyan mondom, az egyrészecskés sugárnyaláb-rezonanciát kutatjuk.

És az vajon mit jelent? Mármint a megírandó cikkemre gondolva, persze, hogy az olvasók is megértsék.

– Nos, Mr. August, ha veszünk egy fénysugarat, mármint egy magas intenzitású fénysugarat, például lézersugarat…

Hát persze, lézersugár a hatvanas években! Közismert háztartási eszköz…

– …és kilőjük egy elektronra…

Persze, mi sem természetesebb, mint hogy a hatvanas években magányos elektronokra lődözzük a lézert. Hát hol jártam én az utóbbi nyolcszáznyolcvan évben?

– …azt látjuk, hogy energiaátadás történik, és… ismerős önnek a hullám-részecske kettősség fogalma?

Képzeljük azt, hogy igen.

– F-fantasztikus! Tehát nyilván tudja, hogy amit fénynek nevezünk, az mai fogalmaink szerint részecske is – azaz foton –, de egyúttal hullám is, és a hullámok, azaz egyben részecskék közötti harmonikus rezonancia révén kezdjük látni… Biztos, hogy érti, amit mondok, Mr. August? Mintha súlyosan aggasztaná valami…

Valóban? Talán az ebéd lehet az oka. Igen, fogjuk rá, hogy az ebéd miatt van.

– Jaj, annyira sajnálom, Mr. August! Nem foglalna helyet?

Utána megírtam a jelentésemet Vincentnek. Egyből világossá vált előttem az alkalmazás módja, és ami még fontosabb, az is, hogy miért a szóban forgó céget választotta Vincent. Azért, mert a kutatásaik roppant hasznosnak bizonyulhattak az ő nagy álma, a kvantumtükör szempontjából, amely egyetlen részecskét vesz szemügyre, és abból származtatja a válaszokat minden létező kérdésre. Egyszerű dolog ez, Harry, igazán pofonegyszerű – ha van hozzá bátorságod.

Tudtam, hogy még mindig dolgozik rajta valahol Amerika szívében – hiszen erről szólt ez az egész akció. Én azonban nem adhattam jelét, hogy tudok erről, ezért a Vincent számára írt elemzéseimet nagyrészt nem a tudományos eredményekre alapoztam, hanem azoknak az embereknek a személyiségére, akikkel találkoztam, meg arra, hogy életképesnek tűnt-e a pénzügyi tervük.

Együtt vacsoráztunk – ő fizetett –, és dudorászva, ámuldozva, szájtátva pörgette végig az irományomat, majd az asztalra dobta, megtapsolt, és így kiáltott:

– Maga a tökély! Harry, ez maga a tökély! Pincér! Hozzon még szakét!

1969-et írtunk, és Amerikában a szusi volt az új divat. Már olvadoztak a sarki jégsapkák, citrom- és narancsszínűre maszatolta az eget a gyáripar, összeomlóban volt a szovjet blokk, és az a szóbeszéd terjengett, hogy a polgárjogokért küzdő amerikai feketék számára kifejlesztettek egy tablettát, amely hófehérré varázsolja a bőrüket. Ez az egyetlen út, amely elvezethet az igazi egyenlőséghez, jelentette ki Nixon. Leszűrtem a konklúziót, hogy a világot csak azért nem pusztította még el egy atomtámadás, mert senki sem látta értelmét, hogy megpróbálkozzon vele.

– Meséljen magáról, Harry. Maga brit, ugye? – Helyben vagyunk! Olyan leheletfinoman, olyan nyájasan pöttyintette el két fogás között a kiindulópontomat firtató kérdést, hogy szinte észre sem vettem. – Nagy a rokonsága?

– Nem – feleltem elég őszintén. – A szüleim már meghaltak, testvérem pedig nincs.

– Ezt sajnálattal hallom. A szülei bizonyára büszkék voltak önre, ugye?

– Azt hiszem, igen. Illetve szívből remélem. Jó emberek voltak, de így, hogy én itt dolgozom, ők meg ott éltek… Tudja, hogy van ez.

– Nem mondhatnám, hogy tudom, Harry, de azt hiszem, értem, mire gondol. Londoni?

Tipikus amerikai kérdés. Ha nem vagy biztos a dolgodban, indulj ki abból, hogy a britek általában londoniak. – Nem, északabbról származom, Leedsből.

– Nem mondhatnám, hogy hallottam erről a városról.

Istenem, de gyönyörűen hazudott! Mesterkurzust tarthatott volna! Ha nem koncentrálok olyan erősen önmagam álcázására, felállva tapsoltam volna. Így viszont csak egy fél vállrándítással reagáltam, mint egy vérbeli, visszafogott angol, aki nem ugrik fejest ész nélkül a nehéz témákba. Vincent felismerte a jelzést, és volt annyi esze, hogy sietve továbblépjen.

Ezután még több hasonló megbízatást vállaltam amúgy mellékesen.

Elutaztam egy-egy céghez, interjút készítettem a potenciális „befektetőkkel.” Egyértelműen kirajzolódott Vincent koncepciója, és én minden egyes akció után egyre jobban belenyúltam a zsebébe. A módszerei sok szempontból hasonlítottak az enyémekre, amelyekkel az előző életemben másokat korrumpáltam. A vacsorából hétvégi kiruccanás lett, a hétvégi kiruccanásból rendszeres találkozások az egészségklubjában. Beöltöztünk a majdnem egyforma fehér sortunkba-pólónkba, és fallabdáztunk, ahogy a társadalom a magunkfajta, gyorsan középkorúsodó férfiaktól elvárja, majd elkávézgattunk a többi klubtaggal, és kitárgyaltuk a legújabb híreket, a politikát, meg azt is, hogy tényleg a magfúzió-e a jövő útja. Amikor egy libanoni radikális csoport végül ledobta Bejrútra a kémiai bombát, éppen a rekreációs szobában üldögéltem Vincenttel. Néztük a páncélozott járműveik mögé bújó, gázálarcos újságírókat, meg a füstölgő romok alól előmászó élőket és félholtakat, és én tudtam, hogy ezt a technológiát én szabadítottam rá a világra, és mintha a hátamon futkostak volna a kikerülhetetlen sorsszerűség jéghideg ujjai. 1975-ben megvásároltam az első mobiltelefonomat, 1977-ben pedig már a telefonos csalásokról, a számítógépes hackelésről, az e-mailben elkövetett szélhámoskodásról, meg a modern média korruptságáról írtam cikkeimet. Túl gyorsan ment előre a világ. A Vincent társaságában töltött idő alatt idilli körülmények között kapcsolódhattam ki mindebből, hiszen elegáns partikra hívott, amelyeket a Maine állam szívében lévő pompázatos rezidenciáján rendezett, távol a káosztól, meg a gyors ütemben növekvő hullahegyektől. A kutatásait, a munkáját egyszer sem hozta szóba, én pedig nem faggattam.

Kiderült, hogy a gazdagsága titokzatos forrása, az apja valós személy volt, aki a csendes-óceáni hadszíntér hőseként halt meg 1942-ben. Az, hogy jeltelen sírban, kinyomozhatatlan helyen nyugszik, kimondottan kapóra jött Vincentnek, de miután szép csöndben átböngésztem az élete írott nyomait, vajmi kevés kétségem maradt afelől, hogy ha lenne is vizsgálható holttest, genetikailag nagyjából annyi köze lenne Vincenthez, mint az én DNS-emnek a titokzatos leedsi Mr. és Mrs. Augustéhoz. Ennél tehát több, sokkal több kell ahhoz, hogy kiszedjem Vincentből a kiindulópontját.

1978-ban, amikor leomlott a berlini fal, és a megépítésére tett első kísérlet során beomlott a Csalagút is, maga alá temetve tizenkét embert, és rövid időre megakasztva az európai gazdaságnak a dotcom-lufi kidurranása utáni fellendülését, szokás szerint meghívást kaptam Vincent újabb maine-i partijára. Az aranyszegélyű meghívón egyértelműen látszott, hogy nagyszabású társasági eseményre szól az invitálás, és ez az én malmomra hajtotta a vizet. Az ilyen összejöveteleken ugyanis Vincent kénytelen volt jó sokszor és jó nagy hangon elszajkózni a hazugságait, ami megkönnyítette a dolgomat, hiszen így feltűnőbbek voltak a szövegébe becsúszott kisebb-nagyobb következetlenségek, anomáliák. A meghívókártya semmit sem árult el az eseményről, de az alján a következő, kézzel írott üzenet állt: „Ne felejtsd otthon a pizsamádat!”

Vincent nagy élvezettel játszadozott velem, én pedig a magam módján élveztem, hogy játszadoznak velem. Az évek során valamelyest alábbhagyott a gyanakvása, egyre inkább el merte engedni magát a társaságomban. Talán elhitte, hogy tényleg olyan ártalmatlan vagyok, amilyennek mondom magam, hogy tényleg a behatárolt memóriájú, kétes hírű Harry August vagyok – és partit rendezni, azt marhára tudott!

Behajtottam a jól ismert, murvás kocsibejárón a jól ismert, impozáns, vörös téglás rezidenciához, amelyet Vincent az „április-májusi és augusztus–októberi” otthonának nevezett, mert úgy találta, hogy Maine-ben ezek az év legszebb hónapjai. Hogy hol szokta tölteni a november–márciusi, valamint a június-júliusi időszakot, azt csak találgatni tudtuk, de nekem önkéntelenül eszembe jutott, hogy ez akár olyan hely is lehet, ahol sugárzásmérő kitűzőt kell viselnie. Ha egy Geiger-Müllerszámláló nem csupán a gyanúmat erősítette volna meg, hanem ennél több hasznát is vehettem volna, akkor eldugtam volna egyet a szmokingom alá, de beláttam, hogy ha tudok a létezéséről, az bőven elég ahhoz, hogy levonjam a konklúziót: Vincent még mindig dolgozik a kvantumtükrön. Vajon mire jutott?

Öt élet, Harry. Még öt élet, és azt hiszem, meglesz!

Két élettel ezelőtt hallottam tőle ezeket a szavakat. Vajon az ütemterv szerint halad?

– Harry! – üdvözölt az ajtóban, és franciás báját jenki lelkesedéssel ötvözve átölelt. – A rózsaszín szoba a tiéd. Mert maradsz, ugye?

– A meghívóra azt írtad, hogy hozzak pizsamát. Ebből pedig csak arra tudtam következtetni, hogy egész hétvégére szól az invitálás.

– Pompás! Gyere be, már kezdenek szállingózni a vendégek. Ugye, megbocsátod, ha velük is beszélgetnem kell? Hiszen tudod, hogy van ez: kapcsolatok, kapcsolatok, kapcsolatok!

Az említett rózsaszín szoba egy kis helyiség volt az épület oldalsó tornyában – a rezidenciát ugyanis egy olyan építész tervezte, aki fejébe vette, hogy a középkori stílus valójában modern. A szobához parányi vécé- és zuhanyfülke is tartozott, a falat díszítő képen pedig, amely jóval fiatalabb kiadásban ábrázolta őt, Vincent büszkén emelt magasba egy akkora vadászpuskát, amekkorát életemben nem láttam, és a lábát egy tigris tetemén nyugtatta. Jó húsz percig kellett analizálnom a képet, hogy megállapítsam hamisítvány, mint a ház legkülönbözőbb pontjain felbukkanó, Vincentet ábrázoló képek többsége.

A földszintről valóban egyre hangosabb csevej hallatszott föl, és miután lenyugodott a nap, az ablakom alatti pázsitot csíkokban árasztotta el a ház összes helyiségében kigyúló villanyfény. A húrok közé csapó zenekar lélekemelőnek szánt countrydallamokat játszott, de a kurjongatást bölcsen mellőzték, mert kínosan hatott volna a méltóságteljes környezetben. Fölvettem az öltönyömet, és lementem a földszintre.

Volt a társaságban néhány ismerős arc. Olyan férfiak és nők, akiknek a Vincenttel kötött, immár többéves múltra visszatekintő ismeretségem alatt bemutattak. A házigazdát rajtam kívül mindenki Simon Ransome néven ismerte.

Szívélyes kézfogások következtek, meg udvarias érdeklődés a közös ismerősökről, barátokról, családtagokról – és az életkorunk előrehaladtával immár egymás egészségi állapotáról is.

– Istenem, én már otthon méregetem a vérnyomásomat, mert ha orvoshoz megyek, mindig égbe szökik!

– Nekem meg azt mondták, vigyázzak a cukorral.

– Nekem a zsírról mondták ugyanezt.

– Koleszterin, koleszterin! Az az én nagy álmom, hogy egy kicsivel több koleszterint viszek az életembe!

Azon merengtem, hogy a testem pár éven belül rá fog állni a megszokott leépülési pályára, és a csontvelőtől kifelé haladva lassanként elenyészik. Ha tehát pár éven belül nem jutok közelebb Vincent Rankis titkaihoz, akkor ez az életem egyszerűen pocsékba megy?

Egyszer csak üveget kocogtató ezüstkanál csilingelése ütötte meg a fülemet, majd udvarias tapsra verődtek a tenyerek, és az időközben elnémult zenekar mellett ott állt a poharát magasba emelő, büszkén mosolygó Vincent.

– Hölgyeim és uraim! – fogott bele a beszédébe. Istenem, hogy gyűlöltem a beszédeket! – Köszönöm, hogy eljöttek. Nyilván furdalja az oldalukat a kíváncsiság, hogy miért…

Életeim során részt vettem nyolcvanhét esküvőn, hetvenkilenc temetésen, huszonkilenc bár micván, tizenegy bát micván, huszonhárom konfirmáláson, harminckét keresztelőn, valamint nyolc válóperben voltam valamelyik fél tanúja, további tizenhárom válóperben közös barát, akinek a vállán mindkét fél kisírhatta magát, és végigcsináltam hétszáznyolcvannégy születésnapi partit is, amelyek közül száztizenegyen sztriptíztáncosnő is fellépett – méghozzá tizenkét alkalommal ugyanaz a sztriptíztáncosnő! Volt továbbá százhuszonhárom házassági évfordulós parti, valamint hét párkapcsolati problémákat követő újraházasodás, és a felsorolt alkalmak közül talán tizennégyszer hangzott el olyan beszéd, amely legalább nagyjából elviselhető volt…

– …akkor hát, hölgyeim és uraim, ezennel bemutatom önöknek a menyasszonyt!

Tapsoltam, mert automatikusan ezt tette mindenki, és fölnéztem, hogy szemügyre vegyem a lineáris halandót, akivel Vincent ezúttal múlatni szándékozik az idejét. Vajon egy Frances lesz az, akinek az a dolga, hogy féltékennyé tegye a füves pályán teniszező, láthatatlan Hugh-t? Vagy talán egy csinoska, de üresfejű Leticia? Netán egy Mei, aki a tiszteletre méltó kisugárzásával leplezi az ő becstelen, alávaló viselt dolgait vagy egy Lizzy, aki hű társa a sötét napokon, és a vonzerejét kilencven százalékban a puszta jelenléte adja, és csak tíz százalékban a kémia? De már elő is lépett a nő, akinek egy icipicit már kezdett őszbe csavarodni a haja, és tejfölszínű sellőruhát viselt, és aki nem más volt, mint Jenny.

Az én Jennym!

Feldolgozhatatlan sebességgel tolultak föl az emlékek.

Az én Jennym, akit szerettem, akit feleségül vettem, és aki sebész volt Glasgow-ban egy olyan korban, amikor a nők ilyesmivel még egyszerűen nem foglalkoztak, pláne nem ott. Szerettem őt, elmondtam neki mindent, és ez már sok volt neki. Az én Jennym, akit soha, de soha nem hibáztattam a sorsomért. Nem írtam a rovására a halálomat, amelyet Franklin Phearson házának padlóján szenvedtem el felhasított combartériával, mosolyogva. Az én Jennym, akinek egy másik életemben ezt súgtam a fülébe: „Szökj meg velem!”, mire ő rám mosolygott, és úgy nézett ki, mintha csábítaná ez a lehetőség, bár aligha tudta volna megmagyarázni, hogy miért.

Az én Jennym, akiről meséltem is Vincentnek. Még Pietrok-112-ben történt. Egy este vodka mellett kártyáztunk, és amikor egy kicsit már berúgtunk, Vincent kibökte:

– A francba is, Harry, lehet, hogy a Kronosz Klubbal nem értek egyet, abban viszont őszintén hiszek, hogy egy egészséges férfinak időnként kényeztetnie kell magát egy kicsit!

Máris beugrott a következő emlékkép.

Egy ideje már nézegettem Annát, a laboránst, aki mindig hat tizedesnyi pontossággal dolgozott, és a szemüvege fölött szokott rám mosolyogni, nem is sejtve, hogy ezt a közhelyes gesztust épp a közhelyessége teszi még gyönyörűségesebbé. Vincent a vállamra csapott, és azt motyogta:

– Jaj, Harry, hát ki mondta, hogy a zseniknek szenvedniük kell? Én azt mondom, vágj bele!

Hímeztem-hámoztam, és aggodalmaskodtam egy sort a dolog politikai vonatkozásai miatt, meg hogy mit szólnának az emberek, Vincent pedig, miközben kártyáztunk és vodkáztunk tovább, nevetség tárgyává tette az aggályaimat, mondván, hogy egy tizenhét éves kölyökhöz is méltatlanok, hát még egy tizenkettedik életét, méghozzá szép, hosszú életét élő férfihoz!

– Biztos volt az életedben egy-két lány, ugye, Harry?

– Az igaz szerelemre nem volt érkezésem, mert mindig más dolgok foglalkoztattak. Tudod, hogy megy ez.

– Badarság! – torkolt le Vincent, és ököllel akkorát csapott az asztalra, hogy a kártyalapok a levegőbe emelkedtek. – Mert szent meggyőződésem, hogy ez a projekt, a kvantumtükör, amelynek révén a teremtő szemével láthatjuk a világegyetemet, és választ kaphatunk az ember által feltett legnagyobb kérdésekre, a legnagyobb vállalkozás, amibe ember belefoghat, de arról is meg vagyok győződve, hogy ha valaki pihenés, szünet és kikapcsolódás nélkül egyetlen dolognak szenteli magát, abból csak migrén lesz, nem pedig eredményesebb munka. Biztosra veszem, hogy az itteni bürokratáknak van erre valami statisztikai adatuk. Valami olyasmi, hogy mondjuk, 15 százalékkal javul a hatékonyság, ha engedélyeznek a dolgozónak nyolcóránként fél óra pihenést. Hogy ellensúlyozza-e a 15 százalékos javulás a kiesett munkaidőt? Abszolút!

– Szóval… terápiás szexet javasolsz?

– Terápiás célú társas életet javaslok. Te magad is sokszor rámutattál, hogy még a legnagyobb elmék sem tölthetik minden másodpercüket a világegyetem nagy rejtélyeinek fürkészésével, hanem muszáj, igen, muszáj nap mint nap egy kis időt fordítaniuk arra is, hogy miért van olyan hideg a vécében, miért olyan silány minőségű a sampon, és miért olyan darabos a menzán a káposzta. Én nem várom el a tudósaimtól, hogy szerzetesek legyenek, Harry, pláne nem tőled!

– Neked van valakid? – kérdeztem. – Mert nem vettem észre, hogy…

Vincent egy laza csuklómozdulattal hárította el a kíváncsiskodásomat.

– Azt egy szóval sem mondtam, hogy a kellemetlen, kínos kapcsolatok javítanák a hatékonyságot – éppen ellenkezőleg! Ezért nem pocsékolom az időmet arra, hogy hasztalan kergessek egy szexuális tárgyat, csak mert érzek némi kémiai stimulációt! Ha viszont találkozom valakivel, akiről úgy gondolom, hogy…

– Hogy ő lehet a félórás pihenő a nyolcórás munkanap után?

– Pontosan! Na, azt majd tudatom veled.

– Voltál valaha nős? – kérdeztem, miután bedobtam a lapjaimat. Nem volt különösebb hátsó szándékom, csupán a kíváncsiság vezérelt, ezért udvariasan érdeklődtem a barátom élettörténete iránt.

– Egyszer-kétszer – vallotta be Vincent. – Ha volt alkalmasnak tűnő jelölt. Egyszer, még a legelső életemben volt egy nő, akiről azt hittem… De az utólagos visszatekintés fantasztikus dolog, és a halálom óráján rájöttem, hogy remekül megvagyok nélküle is. Olykor összeszedek valakit, hogy ne legyek egyedül, mert az öregkor gyötrelmesen unalmas tud lenni, ha nincs az embernek egy hűséges társa. És veled mi a helyzet?

– Nagyjából ugyanez – ismertem be. – Hozzád hasonlóan úgy vélem, hogy az egyedüllét… Szóval, a hátrányai számosabbak, mint az előnyei, különösen a kései életszakaszban. Úgy tűnik, a késztetés, hogy együtt legyünk valakivel, még akkor is jelentkezik, ha az ember tisztában van vele, hogy mennyire hazug, mennyire üres egy ilyen kapcsolat, már amennyiben valóban üres… Jobban belénk van ivódva ez a késztetés, mint gondoltam volna.

És én ekkor, anélkül, hogy tudtam volna, miért teszem, meséltem neki Jennyről.

Jenny.

Naivan hangzana, ha „életem szerelmének” nevezném őt.

Talán inkább az egyik életem szerelme volt.

Bolondság lenne azt feltételezni, hogy a vonzalom ilyen sokáig kitarthat.

Ez egy tévképzet, amelyet a sok-sok éven át űzött hazudozás, önbecsapás, meg a jobb híján folytatott különállás alakított ki. Mert nem volt más választásom, mint a különállás. Távol tartottam magam a Kronosz Klubtól, nehogy lelepleződjek, távol tartottam magam Vincenttől, nehogy rájöjjön az igazságra, távol tartottam magam azoktól, akik éltek és haltak, de nem emlékeztek egyikre sem, távol tartottam magam mind az örökbe fogadó, mind az igazi családomtól, távol tartottam magam a világtól, amelynek folyását már le tudtam írni, távol tartottam magam…

Mindentől.

A szapora szívverésemtől.

Az elakadó lélegzetemtől.

A kipirult arcomtól.

Ez nem szerelem.

Ez egy tévképzet.

Jenny.

Aki éppen Vincent kezét fogja.

A másik kezével pedig lehelyezi az ujjai közt tartott poharat a fekete nagyzongorára, majd ezek az ujjak ismét Vincent tarkójára vándorolnak és beletúrnak a gallérjára lógó, ritkás hajába. Jenny majdnem ugyanolyan magas, mint Vincent, de azért egy kicsit lábujjhegyre áll, és teljes súlyával rádől leendő férjére. Megcsókolja, Vincent pedig visszacsókol, hosszan, szenvedélyesen, és tapsol az egész terem, és amikor szétválik az ajkuk, Vincent szeme rám villan.

Egy pillanatra.

Csak egy röpke pillanatra.

Vajon mit látott?

Én is tapsolok.

Csak később, sokkal, de sokkal később engedem meg magamnak, hogy kivonszoljam magam a kert legtávolabbi zugába, lerogyjak a nedves talajon négykézlábra, és heves zokogásban törjek ki.

72. fejezet

Vincent.

Az ellenségem.

A barátom.

Kettőnk közül én hazudok jobban.

Te viszont… te viszont mindig is jobban ítélted meg az embereket.

Ez lenne a végső próbatétel? A perdöntő bizonyíték? Vajon bele tudok-e nézni a feleségem szemébe, aki az imént egy másik férfit csókolt meg, képes vagyok-e arra, hogy mosolyogva kezet rázzak vele, és sok boldogságot kívánjak mindkettőtöknek, és ne lepleződjek le, amikor puszit nyom az arcomra, és hallom a hangját, miközben tudom, hogy ő a tiéd? Képes vagyok-e arra, hogy mosolyogva nézzem, ahogy az oltár elé vezetik, hogy teli torokból énekeljem a zsoltárokat, hogy fényképezzem, ahogy fölvágja a tortát? Mert Harry, ugye, újságíró, biztos ért a fotózáshoz is, nem igaz? Végig tudom-e nézni, ahogy a fülébe sugdosol, és ő kacag, és beleivódik a szagod a bőrébe, végig tudom-e mindezt nézni úgy, hogy ne gerjedjek éktelen haragra, amiért elvetted őt, és még csak nem is szerelemből? Mert nem a szenvedély vezérelt, és nem is az egyedülléttől való félelem, sőt még csak nem is arra a félórás terápiára vágytál a nyolcórás műszak végén. Nem, te azért vetted el Jennyt, mert az enyém volt. Tudok-e ezen mosolyogni?

Úgy tűnik, tudok.

És most már azt is tudom, hogy valami elhalt bennem, de hogy ez mikor történt, arra nem emlékszem pontosan.

73. fejezet

Közeleg a vég. Igen, hamarosan végünk lesz. Neked is, nekem is.

Most döbbentem rá, hogy nemigen szóltam még az örökbe fogadó apámról, Patrick Augustról, illetve a halála körülményeiről. Harriet, a kedves Harriet, mindig a hatodik és a nyolcadik születésnapom között hagyja itt ezt az árnyékvilágot, míg Rory Hulne, amint azt már tudod, szegénységben hal meg, bár nem mindig ugyanott. Patrick pedig, a csöndes Patrick, aki szótlanul üldögélt velem a kandallónál, és egyre az elhunyt feleségét gyászolta, szintén elégedetlen a sorsával, amikor a hatvanas években megtér az Úrhoz. Soha egyik életemben sem nősült újra, és a Hulne család lassú hanyatlása sokszor őt is magával sodorja. Szegényen, nyugdíj nélkül, magányosan hal meg. Pénzt szoktam küldeni neki, és minden alkalommal kapok egy merev hangvételű válaszlevelet, amelyben mindig szinte szóról szóra ugyanaz áll.

Kedves Harry!

Megkaptam a pénzt. Remélem, nem hozott kényelmetlen helyzetbe, hogy küldted. Nemigen van szükségem pénzre, hiszen megvan mindenem, ami kell, és az öregeknek elsősorban a fiatalok jövőjét kell szem előtt tartaniuk. Nagy sétákat teszek, vigyázok az egészségemre. Bízom benne, hogy te is ezt teszed. A legjobbakat kívánva üdvözöl:

Patrick

Ha küldök neki pénzt, legalább fél évig nem nyúl hozzá. Egy dobozban őrizgeti az ágya alatt, és gyanítom, hogy úgy tervezi, egyszer majd visszaadja, de aztán térdre kényszeríti a szegénység, és végül kénytelen a saját megélhetésére, jobban mondva a puszta túlélésére fordítani az összeget. Egyszer annyi pénzt küldtem neki, hogy akár új házat is vehetett volna belőle, de ő visszaküldte a csekket, és udvariasan közölte, hogy ezt a busás vagyont a fiatalokra kell költeni, neki pedig van annyi pénze, hogy jó egészségben eléldegéljen. Arra mindig ügyelek, hogy a nagylelkű adakozás után legalább két hónapig ne látogassam meg, nehogy úgy értelmezze a felbukkanásomat, hogy látni akarom hálája jeleit. Még most, ennyi év után sem vagyok egészen biztos abban, hogy így tudok a legtöbbet segíteni apámon öreg napjaira.

Apám.

Mindvégig Rory Hulne-t emlegettem apámként, és szigorúan genetikai értelemben az is. Mindvégig jelen volt az életemben, kikerülhetetlenül húzódott meg a háttérben, és mivel nem tudtam rá jobb szót, mint hogy „az apám,” hát így emlegettem. Talán nevezhetném katonának, gazdának, uracsnak, féltékenységtől elemésztett férfinak, töredelmes bűnbánónak, vagy erőszaktevőnek, de mivel mindegyik jelző korlátozott érvényű, inkább maradok annál, ami feltétel nélkül elmondható róla: az apám.

És mégis, feleannyira sem az apám, mint amennyire Patrick hitem szerint volt. Nem áll szándékomban letagadni Patrick fogyatékosságait. Rideg ember volt, aki távolságtartóan viselkedett, és Harriet halála után durván, kíméletlenül bánt velem. Egy kedvesebb ember nem nyúlt volna annyiszor a botért, és egy szerető szívű apa mellett nem kellett volna oly sokszor egyedül boldogulnom, de tény, hogy egyetlenegyszer sem, egyik életemben sem követte el a létező legnagyobb kegyetlenséget: nem mondta el rólam az igazat. Egyetlenegyszer sem állította, hogy ne lenne az apám, még akkor sem, amikor az arcvonásaim kezdtek hasonlítani a férfiéra, aki tagadta, hogy bármi köze lenne hozzám. Soha nem találkoztam Patricknél igazabb, szavatartóbb emberrel.

A tizennegyedik életemben ellátogattam oda, miután szemtanúja voltam annak, hogy Jenny hozzámegy Vincenthez, és természetesen – hát hogyne! – ott is maradtam náluk, és eljátszottam a házibarát szerepét. Mosolyogtam, alakoskodtam, nevetgéltem a vicceiken, mosolyogva néztem a szeretetteljes megnyilvánulásaikat, a kedvükben jártam, és csak hat-hét hónap elteltével (amikor már biztosra vettem, hogy hiteles volt az alakításom) jelentettem be szomorúan, hogy egy kis időre vissza kell térnem Angliába. Vincent felajánlotta, hogy fizeti a repülőjegyemet – akkor már nagyon mélyen benne volt a kezem a zsebében, és bízvást elmondhattam, hogy az ő embere vagyok –, de udvariasan elhárítottam az ajánlatát, mondván, magánjellegű ügyről van szó. Amikor elindultam a londoni reptérről a pályaudvar felé, észrevettem, hogy két férfi árnyékként követ. Ha úgy akarunk lerázni valakit, hogy ne legyen túl feltűnő, hogy éppen le akarjuk rázni, az elég nehézkes. Kétféle módszert kombináltam. Egyrészt úgy tettem, mintha elintéznivalóim lennének – ez garantáltan hibára kényszeríti a megfigyelőket –, másrészt gondosan kiterveltem, hogy milyen zártkörű rendezvényeken bukkanhatnék föl „spontán módon,” aláásva követőim kitartását és harci szellemét. Amikor végül fölszálltam a Berwick-upon-Tweedbe induló vonatra, biztosra vettem, hogy nyomomat vesztették, és ezt úgy sikerült elérnem, hogy egy lépést sem kellett futnom.

Patrick már nem élt, ahogy Rory Hulne sem, meg Constance és Alexandra sem. Az ifjúkoromból ismert arcok nem voltak sehol, és Hulne House új gazdája egy olyan ember volt, aki abból gazdagodott meg, hogy az „Arany Félhold” néven ismert területről, azaz Afganisztánból, Pakisztánból és Iránból importálta a heroint, de most igazi vidéki úriembernek képzelte magát. Tartott egy csomó kutyát, és a ház hátsó részét óriási, fehér csempés úszómedencévé alakíttatta át a felesége és a vendégek részére. A fenséges öreg fák többségét kivágták, helyettük groteszk ember- és állatfigurákat formázó, sűrű sövény ékesítette a régi gyalogutakat, kerteket. Hogy elkerüljem a szerencsétlen félreértéseket, bekopogtam a ház ajtaján, és megkérdeztem, hogy körülnézhetnék-e a birtokon. Elmondtam, hogy annak idején itt szolgáltam, mire a drogdíler, aki odavolt a gyönyörűségtől, hogy betoppant valaki, aki majd mesél neki a dicső múltról, meg a régi vidéki életről, személyesen vezetett körbe. Elmondta, mennyivel szebbé varázsolta a helyet, és milyen jó, hogy most már minden szobában van tévé, én pedig cserébe réges-régi indiszkréciókról, megszegett ígéretekről meséltem neki, majd szót ejtettem az alattomos pletykálkodásról, amely az 1920-as és 1930-as években folyt a közelgő háború árnyékában rendezett partikról. Végül pedig, amikor már megszolgáltam a szíves fogadtatást, leosontam a régi házikóhoz, ahol Patrick lakott, és amelyet már teljesen benőtt a borostyán. Egy-két bútordarab még megmaradt – egy régi asztal, egy matractalan ágy –, de aminek volt valami értéke, azt már rég eltüntették a tolvajok vagy a természet. A tüskés szederbokrok közt üldögélve néztem a naplementét, és fejben lejátszottam a beszélgetést, amelyre egyszer majd sort kerítek az én szótlan apámmal. Ott ülünk majd egymással szemben a kandalló előtt, és szokás szerint jó ideig egyikünk sem szól egy szót sem, mígnem nagy sokára kibököm:

– Tudom, hogy nem maga az apám.

Hangosan is kimondtam e szavakat, hogy kipróbáljam, milyen érzés.

– Tudom, hogy nem maga az apám, de sokkal inkább az volt, mint a biológiai apám. Befogadott, pedig nem kellett volna, itt tartott, pedig nem volt hozzá kedve, és soha nem roppant össze, soha nem szaladt ki a száján az igazság. Tönkretehetett volna engem, a gazda zabigyerekét, és biztosra veszem, hogy sokszor erős volt a kísértés – bár talán nem is emlékszik rá, miként jelentkezett –, hogy véget vessen az egésznek és visszalökjön oda, ahonnan jöttem. Mégsem tette meg soha. És elsősorban ezért volt az apám, nem azért, mert ételt tett a tányéromra és melegedhettem a tűzhelyénél.

Igen, azt hiszem ezt mondtam volna, ha egyszer összeszedem a bátorságomat és megtöröm Patrick August síri csöndjét. Ha van értelme mindezt hangosan kimondani.

Talán majd egy másik életben.

74. fejezet

1983-ban égő fáklyaként zuhant a földre az első nemzetközi űrhajó, és a fedélzetén tartózkodók egytől egyig odavesztek. Ezzel tragikus véget ért a fantasztikus, újszerű tudomány eme nagyszabású nekibuzdulása, és miközben a földgolyó nemzetei nagy rössel igyekeztek lefőzni egymást e téren, a Maldív-szigeteken és Bangladesben minden idők legnagyobb nyári árvizeinek pusztítása tízezrek életét követelte. A sarki jégsapkák körül felmelegedett a tengerek vize, és már a legkonzervatívabb megfigyelők számára is nyilvánvaló volt, hogy „a technológia nagy rohama,” mert Vincent kontárkodásának eredményét egyre gyakrabban emlegették így, több kárt okoz az emberiségnek, mint amennyi hasznot hajt. Egy tudósító ezt mondta a kamera előtt a wisconsini mezőn, ahol egyszerre öt tornádó lejtette őrült, pörgő-forgó táncát a villámló égbolt alatt: „Az emberiség már megtanulta a természet vésőjével farigcsálni a környezetét, de hogy milyen szobrot fog létrehozni, azt még nem látja.” Amikor pedig a Közel-Keleten és Közép-Ázsiában kitörtek az első vízháborúk, végre-valahára kezdtem kapiskálni, hogy a kis Christa több száz évvel ezelőtti próféciája, amelyet a berlini kórházban mondott el, valóra válhat.

Közeledik a világvége, mert ennek így kell lennie. De most egyre gyorsabban közeleg.

És ez Vincent műve volt, de sajnos hiába álltam ki a legvégső próbatételt, hiába bizonyítottam be, hogy nem lehet ép a memóriám (hiszen ha az lenne, abba beleőrülnék), továbbra sem avatott be a kutatásaiba, a világot lassanként elpusztító művének titkába. Nem kizárt, tűnődtem el némi öniróniával, hogy úgy véli, az elszenvedett emlékezetvesztés után már nem lehetnék hasznára az ő nagy vállalkozásában. És meg kell adni, hogy ha így vélte, akkor logikusan okoskodott. Ha mindent elfelejtek, tényleg nem lehettem volna hasznára.

Mégis ott tartott maga mellett, bűvkörébe vont a gazdagság, a kellemes élet csábításával. Idővel felhagytam az újságírással, és az ő mindenes lótifutija lettem. A magánnyomozója, a tanácsadója és alkalmanként a titkára is. Mások alighanem úgy definiálták volna a szerepkörömet, hogy személyi asszisztens vagyok, aki egy kicsit kinőtte magát, maga Vincent pedig úgy hívott, hogy „az én államminiszterem.”

Röpködtem ide-oda, hogy találkozzak azokkal, akiknek a cégébe be akart fektetni, szenátoroknál lobbiztam, hízelegtem a tudósoknak, akiknek a munkája iránt érdeklődött, sőt párszor még a parkolócédulától is megmentettem, amikor a városközpontban, a dupla piros vonalon szottyant kedve megállni. Úgy tűnt, tiszteletben tartja a munkámat és a véleményemet, ezért azokból a projektekből, amelyeket esztelennek minősítettem, kihátrált, azokat pedig, amelyeket érdekesnek vagy hasznosnak ítéltem, keblére ölelte. Be kell vallanom, hogy olykor egészen lebilincselőnek találtam a munkámat. 1983-ban már olyan technológiák jelentek meg a piacon, amelyeket addig még 2003-ban sem láttam. Minden szabad percemet ezek megemésztésére és elemzésére fordítottam, mert biztosra vettem, hogy Vincent is így tesz. Mindketten arra törekedtünk, hogy a következő életeinkben felhasználható előnyre tegyünk szert. Jenny állandó résztvevője volt a társasági eseményeknek. Lepleztem érzelmeimet, de biztosra veszem, hogy ő érzékelt valamit, mert egyszer, amikor a vacsoraasztalnál üldögéltünk, és Vincent kiment a konyhába egy újabb üveg borért, odafordult hozzám, és megszólalt:

– Harry, muszáj megkérdeznem. Tetszem neked?

A gerincoszlopom tövéig hatolt a kérdés, és meg is telepedett ott, és rágta a csont alatti idegeket, mint valami élősködő.

– M-miért kérded? – hebegtem.

– Felelj a kérdésemre. Gyorsan, ha kérhetem.

– Igen – böktem ki. – Igen, tetszel nekem. Mindig is… mindig is tetszettél, Jenny.

– Akkor jó – mondta nyugodtan. – Akkor minden rendben.

És úgy tűnt, ennél több szót nem is kell vesztegetni a dologra.

1985-ben kezdtem fájdalmat érezni, és elnehezültek a lábaim. Pár hétig nem vettem tudomást a dologról, majd elkocogtam az orvoshoz, és megkaptam a megszokott diagnózisomat: myeloma multiplex, azaz csontvelődaganat. Tisztelettel adóztam a doktornő előtt, aki nagyon ügyesen, több fázisban adagolta az információt. Először rendellenességekről beszélt, amelyek előfordulhatnak, aztán arról, hogy mintha csomókat látna, végül pedig, miután két lépésben megalapozta a szörnyű hírt, higgadtan közölte, hogy amiről beszélt, az tényleg van, és nehéz küzdelemre kell felkészülnöm. Ahogy ezt a legvégső, kulcsfontosságú fázist elővezette, az annyira megindított, hogy a végén fölálltam, kezet nyújtottam neki és gratuláltam a szakavatott, méltóságteljes produkciójához. A doktornő erre elpirult és zavartan motyogva elköszönt tőlem. A higgadtságnak, amellyel közölte, hogy haldoklom, már híre-hamva sem volt.

Vincent tombolt dühében, amikor tudomására hoztam a hírt.

– Muszáj csinálnunk valamit! Mire van szükséged, Harry? Hogyan segíthetnék? Máris hívom a Johns Hopkins Kórházat, tuti, hogy finanszíroztam náluk mostanában egy kórtermet vagy tudom is én, mit…

– Nem kell, köszönöm.

– Na, ne hülyéskedj! Ragaszkodom hozzá.

És ragaszkodott is.

Én pedig fáradtan, lélektelenül eljátszottam a szerepemet.

Ott feküdtem a fehér kórházi hálóingemben, amely arra van kitalálva, hogy minél gyorsabban megtörje és intézményesítse a szabad szellemű pácienseket, és fontolgattam a következő lépésemet.

Mindenképpen elmondható, hogy ebben az életemben előreléptem. Megfigyeltem, hogyan dolgozik Vincent, tanulmányoztam a kapcsolatait, a módszereit, megismertem az embereit, és ami a legfontosabb, meggyőztem arról, hogy teljesen ártalmatlan vagyok. Pár élettel ezelőtt meggyilkolt, most pedig az asszisztense, a bizalmasa és a barátja lettem.

Annak a létfontosságú információnak azonban, amelyre szükségem lett volna, hogy ártalmatlanná tegyem őt, és leállítsam a kvantumtükör gyártását, még nem voltam birtokában. Két választásom volt: vagy elviselem a hosszú évekig tartó, kétes hatékonyságú orvosi procedúrát, és közben tovább nyomozok, vagy meghalok és veszni hagyok egy lehetőséget.

Mindezeket figyelembe véve elhatároztam, hogy hazardírozni fogok. Soha egyik életemben sem űztem még ilyen veszélyes játékot.

– A kemoterápiát nem csinálom végig.

1986-ot írtunk. Vincent egyik New York-i lakásának erkélyén üldögéltünk. A tőlünk délre fekvő Central Park mögött, a szürkésbarna felhőkkel pettyezett égbolt alatt már látszottak Manhattan fényei. Az utcaszinten akkoriban már nem volt túl kellemes a levegővétel, de hát a legtöbb nagyvárosban ugyanez volt a helyzet. Túl sok ragyogó elképzelés vált valóra egyszerre, így túl sok lett az autó, a légkondicionáló berendezés, a fagyasztó, a mobiltelefon, a tévé, a mikrohullámú sütő, és a következmények átgondolására nem volt idő. New York barnás színű salakanyagot böfögött az égre, meg zöldes nyálkát a sziget körüli vizekbe, és hasonló volt a helyzet a földkerekség többi részén is.

Közeleg a világvége.

És mi nem tehetünk ellene semmit.

– A kemoterápiát nem csinálom végig – ismételtem meg valamivel hangosabban, miközben Vincent a citromhéjreszeléket kavargatta a pohár fenekén.

– Ne légy nevetséges, Harry! – vágta rá kapásból. – Dehogynem csinálod végig, még szép, hogy végigcsinálod!

– Sajnálom, de nem.

Vincent leült a szomszédos nyugszékbe, és letette a két poharat a kettőnk közt álló alacsony fémasztalkára. Aztán fölnézett az égre, kivárt egy kicsit, majd azt kérdezte:

– Miért?

– Azért, mert a kemoterápia olyan, mint a börtön. Olyan, mintha hat hónap házi őrizetre ítélnének, meg állandó hányingerre úgy, hogy képtelen vagyok hányni, meg őrjítő hőségérzetre, amelyet nem enyhít a hideg, meg csillapíthatatlan fájdalomra, meg elszigeteltségre és rossz közérzetre. És a végén ugyanúgy itt leszek, és ugyanúgy haldokolni fogok.

– Ezt nem tudhatod!

– De igen – feleltem határozottan. – Tudom, hogy ez lesz.

– De Harry…

– Tudom – ismételtem. – A szavamat adom rá, hogy tudom.

Csönd. Gondolom, Vincent várt valamire. Vettem egy nagy levegőt és megszabadultam a terhemtől. Mivel csak nagyon kevés emberrel osztottam meg a titkomat – a Kronosz Klub elleni támadás óta pedig senkivel –, a félelem és az idegesség, amit éreztem, valódi volt, és valószínűleg csak használt.

– Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy nem először támad meg ez a betegség?

– Azt szólnám, hogy ezt meg hogy érted, öregem?

– Úgy, hogy én ezen egyszer már átmentem – feleltem. – Végigcsináltam a kemoterápiát, a radioterápiát, a gyógyszeres kezelést, meg mindent, de áttét képződött az agyamban.

– Jézusom, Harry! És mi lett veled?

– Egyszerű a válasz – mondtam. – Meghaltam.

Csönd.

Alattunk morajlott a forgalom zaja, fölöttünk száguldottak a felhők. Én meg csak ültem a nyugszékben, és szinte hallottam, ahogy Vincent agya kattog, ahogy fontolgatja, mit lépjen. Hagytam önállóan gondolkodni. Gondoltam, tanulságos lesz, hogy mire lyukad ki.

– Harry – szólalt meg végül –, van neked tudomásod az úgynevezett Kronosz Klubról?

– Nincs. Figyelj rám. Én csak azt próbálom elmondani neked…

– Azt próbálod elmondani nekem, hogy nem először élted le ezt az életet – szakított félbe fáradt, mély hangon. – Árva gyerekként világra jöttél, aztán éltél, meghaltál, majd újjászülettél, és megint te voltál, méghozzá pontosan ugyanott, ahol ez az egész elkezdődött. Ezt akarod mondani, ugye?

Most rajtam volt a sor, hogy mélyen hallgassak.

És gondolkodjak.

Hagytam, hogy jó hosszúra nyúljon köztünk a csönd.

– Hogy jöttél rá? Kérlek, mondd el!

Erre megint sóhajtott egy nagyot, és ahogy nyújtózott egyet, recsegtek-ropogtak az ízületei. Bizony, Vincent Rankis nem volt már olyan fiatal, sőt idősebbnek tűnt, mint valaha.

– Gyere velem, Harry – mondta. – Mutatnom kell neked valamit.

Azzal fölállt és bement a lakásba, én pedig követtem. Az italunk ott maradt a fémasztalkán. Vincent egyenesen bevonult a hálószobájába, majd kinyitotta a ruhásszekrényét, és benyúlt a kabátok, ingek mögé. Átsuhant az agyamon, hogy mindjárt fegyvert ránt, mert természetesen átkutattam a lakást, amikor nem volt otthon, és két pisztolyt is találtam. Az egyiket az éjjeliszekrény fiókjában, a másikat az ágyneműtartóban. De nem lőfegyvert húzott elő, hanem egy elöl lelakatolt, négyszögletes fémdobozt. A doboz új volt – legalábbis amikor utoljára átkutattam a lakást, nem találtam meg –, és Vincent a kíváncsi arckifejezésem láttán nyugtatólag rám mosolygott. Átvitte a dobozt az ebédlőbe, ahol a hosszú üvegasztal körül nyolc kényelmetlen üvegszék sorakozott. Intett, hogy foglaljak helyet az egyiken, majd kinyitotta a dobozt, és előhúzta, ami benne volt.

Összerándult a gyomrom és elakadt a lélegzetem. A furcsa hangra, amit kiadtam, Vincent tekintete rám villant, és én e szavakkal próbáltam palástolni a baklövésemet:

– Még nem mondtad el, hogy jöttél rá.

Erre alig észrevehetően megrázta a fejét, és letette az asztalra a doboz tartalmát.

Egy drótokból és elektródákból összerakott fejtető volt az. Hátul vezetékek lógtak ki belőle, és a felületét keresztül-kasul behálózó csatlakozók kusza szövevénye a Medusza hajában tekergő kígyókra emlékeztetett. Igen fejlett technológiával készült, fejlettebbel, mint amit valaha láttam, de a rendeltetését elég könnyen ki lehetett következtetni. Agykéreg-stimulátor volt, amolyan mentális bomba – a Feledés roppant fejlett eszköze.

– Mi ez? – kérdeztem.

Vincent óvatosan letette elém, hogy megnézhessem magamnak.

– Megbízol bennem? – kérdezte.

– Igen, teljes mértékben.

Feledés! Tényleg megtenné? Lenne hozzá mersze?

– Harry – kezdte halkan. – Azt kérdezted, honnan tudok a… balsorsodról. Honnan tudok a múltbeli életedről, miért hiszek neked, amikor azt mondod, hogy egyszer már meghaltál?

– Mondd el.

– Mi van, ha… – motyogta –, mi van, ha mi már találkoztunk? Mi van, ha tudtam, ha már akkor is tudtam, amikor megismerkedtünk, hogy ez nem az első életed, hogy te… hogy te különleges vagy? Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy mi barátok vagyunk, méghozzá nem tíz, húsz vagy harminc éve, hanem évszázadok óta? Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy már nagyon, nagyon régóta próbállak megvédelmezni téged? Elhinnéd?

– Hát… nem is tudom. Nem is tudnám, mit mondjak.

– Megbízol bennem? – tette föl izgatott hangon másodszor is a kérdést.

– Öö… igen. Igen, megbízom benned, de figyelj, ez az egész…

– Ezt föl kell tennünk rád – mondta, finoman megérintve a drótfejet. – Benned sokkal, de sokkal több van, mint amennyiről tudsz, Harry. Azt hiszed, hogy a mostani a… második életed? Hát tévedsz. Mert már több száz évet éltél. Rengeteg… rengeteg tapasztalatot szereztél, rengeteg mindent tudnál adni a világnak. Ez a szerkezet majd segít fölidézni mindezt.

Micsoda őszinte őzikeszemek, micsoda szenvedélyes aggodalom!

A drótfejre, majd ismét Vincentre néztem.

Nyilvánvaló volt, hogy nem az emlékidézésben akar segíteni.

Nyilvánvaló volt, hogy el akar feledtetni velem mindent.

Kárba veszne az a rengeteg idő, az a sok-sok év – és ami még rosszabb, fölmerült bennem egy nyugtalanító kérdés.

1966-ban Vincent az akkori idők technikai eszközeit felhasználva Feledésre kényszerített, de az emlékeim nem vesztek el. Az asztalra helyezett eszköz tervezői viszont legalább ötven évvel előrébb jártak 1966-nál, és nekem halvány fogalmam sem volt róla, hogy épségben átvészelheti-e a tudatom ezt a folyamatot.

– Megbízol bennem, Harry?

– Ezt így hirtelen elég nehéz megemészteni.

– Ha gondolkodási időre van szükséged…

– Azt mondod, hogy…

– Elmagyarázhatok mindent, és így emlékezni is fogsz rá.

Büszkeség.

Hogy merészel ennyire hülyének nézni?

Tébolyult düh.

Hogy merészeli megint ezt művelni velem?

Rémület.

Vajon túlélem?

Fogok utána emlékezni?

Akarok egyáltalán emlékezni?

Közeleg a világvége.

Most rajtad áll a dolog, Harry.

Bosszú!

Harry August vagyok, 1919-ben, újév napján születtem.

Hatvannyolc éves vagyok.

Azaz nyolcszázkilencvenkilenc.

Hetvenkilenc embert öltem meg közvetlenül, ebből ötvenhárom valamilyen háborúban halt meg, közvetve pedig legalább négyszázhetvenegy ember halálát okoztam, legalábbis ennyiről tudok. Szemtanúja voltam négy öngyilkosságnak, száztizenkét letartóztatásnak, három kivégzésnek és egy Feledésnek. Láttam felépülni, leomlani, újra felépülni, majd újra leomlani a berlini falat, láttam a lángnyelvek és porfelhő közepette összeomló ikertornyokat, beszéltem emberekkel, akik kúsztak a Somme folyó völgyének sarában, hallgattam olyanokat, akik a krími háborúról meséltek, hallottam a jövőről szóló pusmogást, láttam a Tiananmen térre begördülő tankokat, végiggyalogoltam a hosszú menetelés útvonalát, Nürnbergben belekóstoltam az őrületbe, végignéztem Kennedy halálát és láttam atomvillanást.

De mindez most nem számít.

– Megbízom benned – mondtam. – Mutasd meg, hogy működik ez az izé.

75. fejezet

A konyhában üzemelte be. Úgy éreztem, túl hétköznapi, földhözragadt helyszín ez ahhoz, hogy itt radírozzanak ki egy ember agyából mindent, ami benne van. Leültem egy kényelmetlen fémszékre, Vincent pedig úgy piszmogott, mint aki tiszta porzsákot keres a porszívózáshoz. Amikor elhelyezte a koponyám oldalán az első elektródát, eltorzult az arcom, ő pedig rögtön azt kérdezte:

– Minden oké?

– Igen – morogtam. – Megvagyok.

– Nem innál valamit?

– Nem, kösz.

– Oké.

Gyöngéden följebb tolta a tarkómra lógó hajamat és közvetlenül a kisagyam alatt beszúrt a bőröm alá két újabb bemeneti vezetéket. Egyértelmű volt, hogy a Pietrok-112-ben alkalmazott kezdetleges módszernél sokkal fejlettebb technológiával állok szemben. Hideg volt a fém, amikor kétoldalt, a szemem fölött a halántékomba nyomta, és ha felszisszentem, mindig megállt. Jól vagy, Harry?, kérdezgette. Biztos végig akarod csinálni?

– Igen, biztos – feleltem. – Nincs semmi bajom.

Nem tudtam uralkodni magamon, nem tudtam lelassítani a légzésemet. Ahogy közelgett az igazság pillanata, egyre szaporábban szedtem a levegőt. Vincent szigszalagot vett elő az egyik fiókból.

– Azt hiszem, biztonságosabb lenne, ha leragasztanánk a kezedet – mondta. – Nem gond?

Hát persze, miért is ne.

– Nagyon idegesnek látszol.

Nem szeretem az orvosi procedúrákat.

– Nem lesz semmi baj. Hamarosan mindenre emlékezni fogsz.

Hát nem pompás?

Vincent vastagon betekerte szigszalaggal a szék karfájára szorított kezemet. Már-már azt kívántam, hogy bárcsak szemen köpne, bárcsak közölné, hogy mennyire gyűlöl, mert akkor lenne okom ordítani, lenne okom dühöngeni. De nem tette. Még egyszer ellenőrizte, hogy jó helyen vannak-e a koponyámat, arcomat behálózó drótok, majd olyan mélyre hajolt, hogy teljesen egy szintbe került a fejünk.

– Így lesz a legjobb, Harry – bizonygatta. – Tudom, hogy neked mindegy, de hidd el, ennek így kell lennie.

Képtelen voltam válaszolni. Pedig tudtam, hogy kellene, de képtelen voltam rá. Akkora erőfeszítésembe került a lélegzés, hogy hiába kerestem a szavakat. Vincent a hátam mögé lépett, hogy megigazítsa a vezetékeket, én pedig jó szorosan lehunytam a szemem és egész testemben remegtem, igen, még a lábujjaim is remegtek a zoknim alatt, és a térdem is remegett, mint a kocsonya, ó, Istenem, jaj, Istenem…

Sötétség borult rám.

76. fejezet

Amire az ember nem emlékszik, az nem hiányozhat neki.

Lehet, hogy Vincentnek igaza volt. Lehet, hogy tulajdonképpen jó volt hozzám.

Az új kütyüjének, a Feledés céljára használt új játékszerének számos hátránya volt. Azt hiszem, nem nyílt módja rá, hogy rendesen tesztelje, mert az első alkalmazásakor úgy kinyírt engem, mint a sicc.

A nevem Harry August, 1919. újév napján születtem a Berwick-upon-Tweed-i vasútállomáson. Emlékszem. Mindenre.

Charity hatéves koromban jött el értem. Ezúttal szép csöndben, diszkréten intézte a dolgot. A Hulne családon keresztül oldalazott be az életembe, készen arra, hogy kikérdezzen a Vincent társaságában töltött évekről – és semmi csillogás, semmi kiabálás, semmi gazdagság, semmi Kronosz Klub. Fél évig tartott, mire rábeszélte Hulne-ékat, hogy „adjanak örökbe,” és miután kiléptem a házból, villámgyorsan elvittek Leedsbe, ahol egy újabb Mr. és Mrs. August várt, hogy busás pénzadomány fejében, valamint jótékony céllal fölneveljenek. A papírjaim rendben voltak, az akció előkészítő fázisa eredményesen zárult. Vincent tudta, hol talál, ha kellek neki.

Charity óva intett:

– Tudod, Harry, tényleg nem muszáj így csinálnod. Van ennek más módja is.

Hát persze, hogy van más módja is. Hajtsuk föl Vincentet újra, szíjazzuk le, csapjuk le kezét-lábát, szúrjuk ki a szemét, véssük bele a szignónkat a bőrébe, etessünk vele forró szurkot, törjük el egyenként a lábfejében az összes kis csontot, amíg csak…

…amíg csak meg nem hal, anélkül, hogy bármit is elmondott volna nekünk.

Vincent Rankis nem Victor Hoeness. Ő pontosan tudja, mit csinál, és mindhalálig védelmezni fogja a titkát. Ennyit a kínzásról.

– És ha Feledésre kényszerítenénk?

A tengerparton álló, kislánykorát élő Akinleye homlokát a több évszázados aggodalom ráncai szabdalták. Milyen gyorsan utolérték az évszázadok, milyen roppant súllyal nehezedtek rá! Lehet, hogy ez azért van, mert az újjászületése időben oly közel esett a Kronosz Klub elleni támadáshoz? Lehet, hogy ezek az események kényszerítették felelősségvállalásra? Vagy egyszerűen csak arról van szó, hogy azonosak vagyunk az emlékeink összességével, így ez az új Akinleye sem más, mint az emlékei?

– Mnemonikus vagyok. – E szavakat addig sosem mondtam ki hangosan. – Emlékszem… mindenre. Egyszerűen mindenre. Vincent kétszer is kipróbálta rajtam a Feledést, de mindkétszer kudarcot vallott. Ő is mnemonikus, úgyhogy nála sem működik a dolog. Vagy ami még rosszabb, úgy tenne, mintha elfelejtett volna mindent és elpusztítana minket.

A tizenötödik életemben a Kronosz Klub már nem az a Klub volt, mint életem első nyolcszáz vagy hány évében. Már kezdtek visszaszivárogni azok a tagok, akik túlélték Virginia tisztogató akcióját. Akiket akkor Feledésre kényszerítettek, azok immár a harmadik életüket élték, és lassanként újra csörgedezni kezdtek a nemzedékről nemzedékre szálló üzenetek. Újjáéledt a huszadik századi Klub, és szörnyű, baljós dolgokra kell figyelmeztetnünk mindenkit. Kőbe vésett üzeneteket kaptunk a 19. századból. Érdeklődtek utánunk, és faggatóztak, hogy mi történt a Klubbal, miért csöndesedett el hirtelen a huszadik század. A huszonegyedik századból érkező, gyermekről nyugdíjasra szálló üzenetek pedig még vészjóslóbbak voltak, mint a mieink.

A legutóbbi életünkben, suttogták a hangok, a világ már nem az a világ volt, amelyet ismertünk. Más lett a technológia, más lett maga a kor, és sok társunk egyszerűen meg sem született. A huszonkettedik századiak felől pedig egyáltalán nem hallottunk. Fogalmunk sincs, mi történhetett velük.

Kérünk titeket, hogy véssétek kőbe a választ!

A bennünket ért csapások hatásai tehát továbbgyűrűztek az időben. Nem mertem válaszolni a jövő Klubjainak, még ötszáz évre lezárt időkapszulában sem, mert túl nagy volt a rizikó, hogy Vincent még a jelenben rábukkan, és megtudja, milyen közel jártunk hozzá, hogy üldözőbe vegyük és megbüntessük. Nem voltam hajlandó egy sosem látott évszázad iránti együttérzésből kockára tenni mindazt, amiért küzdöttem.

Ennélfogva szigorúan korlátoztam a Klubhoz fűződő kapcsolatomat. Eleinte kizárólag Akinleye-jel kommunikáltam, mert senki másra nem mertem rábízni a titkomat. Később Charityt is a bizalmamba fogadtam. Az ő szerepe kulcsfontosságú volt, hiszen ő gyártotta a fiktív életemmel kapcsolatos papírokat. A dokumentumokat, amelyek alátámasztották az előző életemben Vincentnek előadott történetemet, mely szerint árva gyerek vagyok, akit a leedsi August házaspár nevel. Igen, Charity műve volt minden, amivel bizonyíthattam Vincentnek, hogy az vagyok, akinek mondom magam. Most, hogy a memóriámat újra kitörölték, a hétköznapi, lineáris kisfiúk életét kellett élnem. Azonosulnom kellett a fedőtörténetemmel, így nap mint nap iskolába jártam Leedsben, és megtettem minden tőlem telhetőt, hogy ne hozzak kínos helyzetbe másokat, no meg önmagamat sem. Tizenhét éves koromig erős négyes tanuló voltam, de a végén már muszáj volt esélyt adnom magamnak arra, hogy bekerüljek az egyetemre és tanuljak valamit, amihez addig nem volt szerencsém. Esetleg jogot. Úgy éreztem, könnyen bele tudnék feledkezni e tudományág száraz, de vaskos kötetekre rúgó ismeretanyagába.

A jó négyes átlag – várakozásaimra rácáfolva – szinte magától jött, mivel a tizennégy éves elméknek szánt kérdések igencsak feladták a leckét öreg fejemnek. Amikor például esszét kellett írnunk a spanyol armadáról, hatezer szavas irományban taglaltam létrejöttének okait, módját és következményeit. De nagyon erősen próbáltam visszafogni magam, és mielőtt beadtam volna a dolgozatot, csaknem háromezer szót kihúztam belőle, de minél többet törtem a fejem a kérdésen, annál kevésbé értettem, mit akar a tanár. Talán írjam le az eseményeket töviről hegyire? Ez tűnt a legkézenfekvőbb megoldásnak, így meg is próbálkoztam vele, de képtelen voltam kihagyni, hogy miért lépett szövetségre II. Fülöp Parma hercegével, és miért küldött az angol flotta égő hajókat az armada ellen Calais-nál. Végül a tanár, bár nem szívesen, jelest adott a művemre, de a margóra írt széljegyzetben megkért, hogy máskor szorítkozzak a megadott témára. Attól kezdve nem törődtem ezzel a tanárral, és inkább mással foglaltam el magam az óráin. Először egy szanszkrit alapú gyorsírást, majd egy koreai alapú folyóírást dolgoztam ki. A célom az volt, hogy a betűk között a lehető legkevesebbet mozogjon a toll, és bizonyos típusú betűk között a lehető leglogikusabb kalligrafikus egység jöjjön létre. Amikor végül rajtakaptak, a világ lustájának kiáltottak ki, aki értelmetlen zagyvaságokat firkál, és hátraültettek a szamárpadba.

Az incidens után két fiú (egy leendő alfahím meg egy nehéz felfogású omega, aki a kelleténél lassabban jött rá, hogy a falkavezérnek szüksége van a talpnyalói csodálatára, mert attól érzi magát felsőbbrendűnek), megpróbált belém kötni a játszótéren. Mivel a nevem nem rímelt semmilyen trágárságra, amivel ifjú elméjük elő tudott hozakodni, beérték egy kis taszigálással meg ordítozással, majd amikor eluntam a szövegüket, és a szemükbe nézve, udvariasan közöltem, hogy aki mostantól egy ujjal is hozzám ér, annak letépem a fülét, az omega sírva fakadt, én pedig kaptam három vonalzóütést a bal kezemre, meg némi elzárást. Kicsinyes bosszút álltam a tanáromon. A következő hetet arra szántam, hogy megtanuljak mindkét kezemmel egyformán ügyesen írni, és ezzel nem kis zavart okoztam, hiszen nem tudták eldönteni, melyik kezemre lehet nyugodtan rácsapkodni, ha azt akarják, hogy a másikkal azért meg tudjam írni a leckét. A tanárom végül rájött, hogy mindkét kezemmel egyformán írok, és ez éppen akkor történt, amikor az egyetemi felvételire gondolva kezdtem komolyabban venni a tanulást, és akkor…

– Te vagy Harry?

Gyerekhang volt. Üde, érdeklődő, még mutálás előtt álló gyerekhang. Én tizenhat éves voltam, a kisfiú pedig talán kilenc lehetett. Szürke sapka, szürke zakó, fehér ing és tengerészkék csíkos nyakkendő volt rajta, no meg fehér zokni, amelyet majdnem rózsaszínű térdkalácsáig felhúzott. Az egyik kezével a vállára vetett iskolatáskáját fogta, a másikban egy zacskó összeragadt savanyúcukorkát szorongatott. Vincent Rankis arcberendezésén látszott, hogy még sokat kell nőnie, és az is egyből nyilvánvalóvá vált, hogy a tíz és tizennyolc éves kora közti időszak nem lesz kegyes hozzá ebből a szempontból. A sapkája alól kikandikáló, már most eléggé ritkás haja sejteni engedte, hogy korán kezd majd kopaszodni, csillogó szemében viszont a régi, jól ismert intelligencia bujkált.

Merőn néztem ezt a több száz, vagy talán több ezer éves gyereket, és eszembe jutott, hogy én még csak tizenhat esztendős vagyok. Egy árva gyerekként született, vagánykodni próbáló leedsi tinédzser.

– Ja – vettem elő a legélethűbb helyi akcentusomat. – Miért érdekel?

– Az apukám küldött – felelte határozottan. – Ezt elejtetted.

És nagyon óvatosan a kezembe adott egy olcsó, silány, kissé foszladozó kék füzetet, amely valami szerencsétlen gyerek francialeckéjét rejtette. Átpörgettem a lapokat, amelyek a nagy műgonddal, vonalzóval meghúzott margó mellett olyan kifejezésekkel voltak teleírva, mint je m’appelle, je suis meg je voudrais. Végül fölnéztem, és így szóltam:

– Ez nem…

De a kisfiú már nem volt sehol.

77. fejezet

Vincentet csak 1941-ben láttam viszont.

Tényleg joghallgató lettem. Az Edinburgh-i Egyetemen cidriztem a nagy, vaskos kötetek fölé görnyedve, amelyeknek lapjaiból az ítéletek között élő, szaporodó és kimúló, mikroszkopikus méretű papírcsócsáló rovarok számos nemzedéke falatozott már. Mivel tudtam, hogy úgyis behívnak, inkább elébe mentem a dolognak és jelentkeztem a skót-felföldi ezredbe. Három hónapig tartott a bábuk elleni rohamra kihegyezett kiképzésem. A biztonságot adó domb mögül tüzeltem, és már csengett a fülem, annyiszor ordítottam el magam, hogy „Tűz!” Úgy rémlett, hogy az egységemnek csak a konfliktus vége felé fogják hasznát venni, és addig, ha nem csal az emlékezetem, a téli hadviselés művészetére képeznek ki bennünket, de a Norvégia ellen tervezett támadásra végül nem kerül sor, majd Normandiába vezényelnek minket, de csak hetekkel a partszakasz birtokba vétele után. A neheze az Ardennekben várt ránk, és nekem feltett szándékom volt, hogy lapítok, ha eljön a nagy pillanat. Immár hetedszer vettem részt a második világháborúban.

Vincent Rankisszel mintegy véletlenül találkoztam, bár, mint tudjuk, véletlenek nincsenek. Egy csöndesebb időszakban történt, amikor éppen parancsra vártunk a leithi laktanyában. A napjaink azzal teltek, hogy olyan területek térképét tanulmányoztuk, amelyeket végül nem támadtunk meg, olyan hadműveleteket gyakoroltunk, amelyeket aztán nem hajtottunk végre, és olyan parancsokra vártunk, amelyeket nem szerettünk volna megkapni. Aztán egy szép napon haptákba vágtuk magunkat, mert éles hangon előadott „Vigyázz!” vezényszó jelezte az őrnagy és sleppje érkezését. Jómagam kelletlen alhadnagyként tengettem napjaimat. (Én is kelletlen voltam, mert nem leltem különösebb örömömet a tiszti rendfokozatomban, és azok is, akik megadták, hiszen a katonai érdemeim és képességeim aligha feleltek meg a szokásos követelményeknek.) Mindössze három hete avattak tisztté, amikor a századparancsnokom panaszt emelt, mondván, hogy egyszerűen nem tudok rendesen beszélni, én pedig ahelyett, hogy minden átmenet nélkül áttértem volna a hadseregben megkövetelt sztenderd angolra, még rá is tettem egy lapáttal, olyannyira, hogy vaskos északi akcentussal előadott jelentéseimet sokszor le kellett fordítani a szerencsétlen századosnak, és ez az ő igencsak glasgow-i őrmesterét igencsak mulattatta.

Azon a bizonyos napon az említett glasgow-i őrmester volt az, aki vigyázzba állított minket, utána viszont az őrnagy beszélt hozzánk. Az őrnagy rendes ember volt, igazán nem szolgált rá a mozsárágyú által okozott halálra, ami várt rá, de a rendessége soha nem járt kéz a kézben a kedvességgel. Mindössze annyit jelentett, hogy nagyon ügyelt arra, hogy ha valaki az ő irányítása alatt hal meg, annak ne az ő tétlensége legyen az oka.

– Jól van, uraim – morogta a szavakat fogai közt szűrve, mintha az arcszőrzete roppant súlya meggátolná abban, hogy jobban kinyissa a száját. – Csak körülnézünk. August alhadnagy, ismerkedjen meg Rankis hadnaggyal.

Kis híján hangosan felnevettem, amikor megláttam a tiszti egyenruhába bújtatott Vincentet. Csillogtak-villogtak a gombjai, szépen ki volt tisztítva a sapkája, elegáns volt a csizmája, a tisztelgésre emelt keze pedig olyan merev, olyan szálfaegyenes, hogy nyulat lehetett volna forgatni rajta a tűz fölött. Tizenhat éves gyerek volt még, de a pelyhedző állával meg a nadrágját és ingét kibélelő zoknikkal sikerült rászednie a hadsereget, és elérnie, hogy megadják neki a tiszti rangot. Soha nem voltam még ennyire hálás a sorsomnak az ifjú hadnagyocskaként leélt évekért, hiszen a sok nevetséges parancs címzettjeként igen jól megtanultam pókerarcot vágni. Vincent egy ragyogó, kivillanó fogsorú, csillogó szemű mosollyal jutalmazott meg.

– Rankis hadnagy nem sokáig lesz velünk – folytatta az őrnagy –, úgyhogy szeretném, ha elkápráztatnák. Ha bármire szüksége van, Harry a maga embere. Hadnagy!

Újabb össznépi tisztelgés következett. Ha az embernek magas rangú tisztekkel akadt dolga, nem ártott, ha rugóra járt a könyöke. A Vincent mögött álló őrmesterre pillantva azt láttam, hogy erőnek erejével próbálja visszafojtani a nevetést. Talán neki is feltűnt, hogy a kölyökképű tisztecske nadrágja a combjánál kissé kidudorodik, mert kibélelte az egyenruháját, hogy férfiasabb benyomást keltsen? Én arra összpontosítottam, hogy hibátlan legyen a pókerarcom és a tisztelgésem, majd miután az őrnagy távozott, kezet ráztam Vincenttel.

– Szólítson Harrynek – mondtam neki.

78. fejezet

Van egy rituálém, amelyre mindegyik életemben sort kerítek. Richard Lisle meggyilkolása.

Az első alkalom óta vagy saját kezűleg intézem el, vagy másokat küldök oda, hogy végezzenek vele, mielőtt elkezdhetné gyilkolászni a nőket a Battersea negyedben, így Rosemary Dawsett meg a többi lány mindig egy kicsivel tovább él, és nem is tudják, hogy leendő gyilkosuk halott. Így volt ez mindig, leszámítva egyetlenegy életemet, amikor nem küldtem oda senkit, és én magam sem találtam alkalmas időpontot, így Rosemary Dawsett összeszabdalt holttestét a fürdőkádban találták meg. Annyira hozzászoktam, hogy mindig megölöm Richard Lisle-t, hogy a dolog már eléggé rituális jelleget öltött. Már nem vesződöm holmi előkészületekkel, nem szaporítom a szót és nem tétovázom. Egyszerűen bemegyek a fickó lakásába, helyet foglalok egy ablaktól távol eső ülőalkalmatosságon, megvárom, míg belép az ajtón, és eresztek a fejébe két golyót. Soha nem éreztem úgy, hogy ennél többet érdemelne.

Most szöget ütött a fejembe, hogy az, ahogy Vincent bánik velem, talán nem is különbözik gyökeresen attól, ahogy én viszonyulok Richard Lisle-hoz. Hiszen nem jelentettem veszélyt Vincentre nézve, így nem szolgáltattam okot arra, hogy ismét megkeressen, mégis megtette, mint a kedvenc állata hogylétét szívén viselő gazdi. Ahogy én nem tévesztettem szem elől Lisle-t, úgy ő is mindig a közelében akart tudni életeink során. Talán úgy gondolta, hogy a vasakaratomnak köszönhetően egyszer még veszélyessé válhatok, vagy attól félt, hogy visszanyerem az emlékezőtehetségemet? Vagy talán csak amolyan győzelmi trófea voltam a szemében, a sikere élő bizonyítéka? Vagy esetleg egy barátra vágyott, akinek a természetét életről életre a saját igényeihez alakíthatja. És én mindvégig együttműködő, segítőkész és képlékeny voltam! De az is lehet, hogy – folyton változó mértékben – mindegyik tényező szerepet játszott.

De bármi is volt az indítéka, tény, hogy Vincent nem tágított mellőlem. 1943-ban már százados volt, és engem nagy meglepetésemre áthelyeztek a különleges egységéhez, amelyet az őrnagyunk úgy emlegetett, hogy „műszaki szakik, könyvmolyok és más gyanús alakok.” Az már kevésbé lepett meg, ami az érkezésem után hamarosan kiderült, hogy a műszaki tudományok terén Vincent Rankis első számú szakértővé nőtte ki magát.

– Miért pont én? – kérdeztem. – Miért engem hozott ide? Hiszen én jogász vagyok, egyáltalán nem konyítok a maguk tudományához.

– Ne értékelje le magát, hadnagy – felelte, mert rangban fiatalabb voltam nála. – Amikor Skóciában megismertem, az egyik legügyesebb embernek mutatkozott, akivel valaha találkoztam, márpedig ennek a hadseregnek éppen az ügyes emberekre van a legnagyobb szüksége.

Valóban hasznára tudtam lenni az egységnek, hiszen a sok tudós koponya nem foglalkozott olyan banális, hétköznapi részletkérdésekkel, mint hogy van-e elég pokróc a barakkokban, elegendő ellátmány a kantinban vagy éppen benzinjegy, hogy eljussanak az értekezleteikre, meg vissza.

– Látja, Harry! – kiáltott fel Vincent a hó végi adminisztratív megbeszélésünkön. – Mondtam, hogy itt a helye!

Így esett, hogy miközben a régi ezredem a francia erdőségekben ontotta vérét, én megint csak Vincent Rankisnek, illetve az ő gyorsan növekvő, lángelmékből álló magánbirodalmának titkáraként működtem. Nyilvánvaló volt – diszkréten, de egyértelműen nyilvánvaló –, hogy Vincent már most nagyon gazdag, de a vagyona forrása nem volt ismert az emberei előtt. Aztán, ahogy adminisztratív asszisztensként egyre bővült a feladatköröm, úgy bővült a számomra hozzáférhető információk köre is. Idővel még a számla adatai is a tudomásomra jutottak, ahol Vincent fizetését rendszeresen letétbe helyezték. Ezen információk birtokában, mivel hibátlanul tudtam hamisítani Vincent aláírását, mi sem volt egyszerűbb, mint besétálni a bankba, és elkérni a Vincent számláján lebonyolított tranzakciók visszamenőleges listáját – természetesen az adóhatóság részére, hiszen tudják, hogy megy ez. Elmondhatom, hogy szerencsém volt, ugyanis az előző életemben a Vincent pénzügyeinek felgöngyölítésére irányuló, aprólékos nyomozásom csak offshore számlák és komplikált biztonsági intézkedések kusza szövevényét tárta fel, és ez a kusza szövevény a legkiválóbb törvényszéki számviteli szakértőket is föld körüli pályára állította. Ha nyomába eredtek egy-egy bevételi tételnek, a szálak hol egy bangkoki szaunához, hol egy párizsi indiai étteremhez, hol a Harrods áruház élelmiszerosztályára vezettek.

Most viszont, mivel Vincent még csak tizenkilenc éves volt (igaz, elment volna huszonötnek), sem ideje, sem lehetősége nem volt arra, hogy szétszórja pénzügyeit a földkerekségen széltében-hosszában, így a bankszámlájára vonatkozó néhány adat elégnek bizonyult ahhoz, hogy eljussak egészen az 1920-as évekig. Minden önuralmamra szükségem volt, hogy leplezni tudjam az izgalmamat, no meg magát a titkos tevékenységet, amit folytattam. A katonai bázison semmiféle kézzelfogható nyomot nem mertem tárolni, ezért az eltávozásaimat egy kis hastingsi panzióban töltöttem, amelynek ablakai a kötelező elsötétítés miatt le voltak függönyözve, és pislákoló gyertyafénynél tanulmányoztam át a talált iratokat betűről betűre, majd elégettem őket, a hamut pedig a mosdókagylóba szórtam és vízzel lemostam. Vincent viselkedése sok szempontból kiszámítható volt. Ha megszorult, szerencsejátékkal hozta egyenesbe magát. Ahogy az egy jó kálacsakrához illik, tudta, ki fogja megnyerni a nagy lóversenyeket, és elég nagy összeget tett föl ahhoz, hogy busás haszonra tegyen szert, ugyanakkor sok helyen fogadott, nehogy bárhol is fölmerülhessen a kérdés, hogy miért megy ennek a fiúnak ilyen jól. Szemet szúrt azonban egy apróság. Úgy tűnt, hogy a legkorábbi években, amikor még követni tudtam a mozgását, Délnyugat-London volt az élete fő színtere, és a lóversenyből származó pluszbevételen kívül havi tizenhat font rendszeres jövedelme volt egészen a háború kezdetéig. Ennek persze sokféle ártatlan oka is lehetett, de én nem tudtam nem élni a gyanúperrel, hogy egy rokonától kapott apanázsról van szó. Még az is lehet, hogy egy igen közeli rokontól kapta.

Apróság, gondoltam, de akkor is egy támpont, amely alapján elkezdhetem a kutakodást. Csak csöndben, szép csöndben.

Amikor eljött az európai győzelem napja, én, mint Vincent egységének egyetlen olyan tagja, aki meg tudott szervezni egy ivászatot a sörfőzdében, megszerveztem, kicsinyes módon emlékeztetve társaimat arra, hogy bármilyen okosak, intelligensek, bármilyen ragyogó elmék, bármennyire ők jelentik a tudományos fejlődés jövőjét, mégis valaki másnak kell megszerveznie helyettük a mindennapi életüket, mert ők képtelenek erre. Két hétre rá Vincent bedugta a fejét az irodám ajtaján.

– Harry! – kiáltotta. – Megyek, találkozom egy pipivel. Beugrana ezekkel a postára?

És a kezembe nyomott egy nagy marék borítékot. Vetettem egy pillantást a címzésükre: MIT, Harvard, Oxford, Cambridge, Sorbonne.

– Hogyne, uram.

– Az ég szerelmére, Harry, nem hagyhatnánk már ezt az „uramozást”?

Miután elment, felgőzöltem az egyik borítékot. A vastag, sárga, vízjel nélküli papíron nagyon részletes, nagyon jól megrajzolt ábrák illusztrálták a mikrohullám előállítására szolgáló magnetron felhasználási módjait, funkcionalitását és műszaki leírását.

Aznap este sokáig törtem a fejem azon, hogy mitévő legyek ezekkel a dokumentumokkal. Hiszen halálos veszélyt jelentettek, és Vincent az előző életében is hajszálpontosan ugyanígy, postai terjesztés útján adta meg a kezdőlökést a globális méreteket öltő technikai fejlődésnek – csakhogy ezúttal nem érte be korukat húsz-harminc évvel megelőző elgondolásokkal. Azokban a borítékokban olyan tudásanyag lapult, amelyhez, ha ő nincs, leghamarabb hatvan év múlva jutott volna hozzá az emberiség.

Végül Charityhez fordultam tanácsért.

Egy Sheringham nevű észak-norfolki, tengerparti kisvárosban találkoztunk, ahol mindig friss a hal, és könnyen el tudja képzelni az ember, hogy az aznapi zsákmányt a partot ostromló, roppant erejű hullámok repítették át a zsindelytetős házak fölött. A robajló víztömeg a levegőbe spriccelt, sós permetétől percek alatt kicserepesedett az ember szája, kiszáradt a szeme, és kikristályosodott minden egyes szőrszála. Az én drága szövetségesem már kezdett öregedni, és tudvalevő volt, hogy hamarosan szembe kell néznie a halállal. Én pedig leszerelés előtt álltam, de pár napig még egyenruhában kellett járnom-kelnem. Szorongattam is a sapkámat a kesztyűs kezemmel, nehogy elvigye a vaskos, szürke égbolt alatt süvöltő szél.

– Nos? – szólalt meg Charity, miközben föl-alá járkáltunk azon a pár méteres partszakaszon, ahol nem tajtékzott a tenger. – Mi jót hoztál nekem?

– Leveleket – feleltem. – Vincent megint leveleket küldözget. És most már nemcsak Amerikába, hanem Európába, Oroszországba, meg Kínába is – bárhová, ahol megvannak a szükséges erőforrások és koponyák. A borítékokban Scud-rakétákat ábrázoló diagramok lapulnak, meg a hullám-részecske kettősség illusztrációja, a hőellenálló kozmikus védőpajzs elemzése, a tolóerő-súly arány elemzése…

Charity csöndre intett fehér kesztyűs kezével.

– Azt hiszem, látom a problémát, Harry.

– Vincent meghagyta, hogy adjam postára a leveleit.

– És meg fogod tenni?

– Nem tudom. Ezért akartam találkozni veled.

– Hízelgő, hogy ilyen nagyra értékeled a véleményemet – mondta Charity, majd várt. Arra várt, hogy én magam gondoljam át hangosan a dolgot, úgyhogy megtettem.

– Ha feladom ezeket a leveleket, a történelem megint más pályára áll. Gyorsabb pályára, mint eddig bármikor. Nem tudom megjósolni, hogy pontosan mi fog történni, de az biztos, hogy ezek a levelek forradalmasítani fogják a tudományt, és negyven-ötven évvel előrelendítik a technikai fejlődést. A jövő Klubjai…

– A Kronosz Klub már most is olyan, mint egy felbolydult méhkas, Harry. Amikor Vincent ezt legutóbb megcsinálta, megváltoztatta a történelmet. És ne áltasd magad azzal, hogy pár emberöltő alatt visszafordul a folyamat.

– Ha viszont nem adom postára a leveleket, azzal leleplezem magam Vincent előtt. Rá fog jönni, hogy emlékszem mindenre, és nem jutunk közelebb a kiindulópontjához.

– Én még mindig azt mondom, hogy egyszerűen le kell nyisszantanunk a fülét. A régi szép időkben bevált ez a módszer.

– Úgysem fog beszélni.

– Látom, ebben nagyon biztos vagy, Harry.

– Én sem beszéltem, nem igaz?

Charity ajkbiggyesztve elfordította a fejét, mert megint jött egy nagy permetfelhő. – Én nem dönthetek helyetted. Ha nem adod fel a leveleket, akkor nem lesz más választásunk, mint azonnal elkapni Vincentet, és megpróbálni kiszedni belőle az igazságot. Ha viszont postázod őket, akkor a világ, legalábbis ebben az életben, ismét káoszba fog fulladni. Felbomlik a rend, hanyatlásnak indul a dolgok természetes menete, és az emberiség soha többé nem lesz a régi. De…

– De most még jól állok Vincentnél, így még elérhetem valami trükkel, hogy beavasson a titkaiba.

– Pontosan. Én nem ismerem ezt az embert, soha nem találkoztam vele, és nem is tehetem meg, mert nem kockáztathatom, hogy rájöjjön, kiféle-miféle vagyok. Afelől nincs kétségem, hogy már most is a Feledést elősegítő technológiát csiszolgatja arra az esetre, ha további Kronosz Klub-tagokkal hozná össze a sors. A te kezedben van a döntés, Harry. Csak te tudod megítélni, hogy mi a legjobb megoldás.

– Igazán nagyon sokat segítettél – morogtam.

Charity vállat vont.

– Ez a te keresztes háborúd, Harry, nem az enyém. Tedd, amit jónak látsz. A Kronosz Klub… mi már nem tudjuk ezt megítélni. Volt egy esélyünk, de nem éltünk vele.

Másnap reggel postára adtam a leveleket, és az első vonattal elhagytam Sheringhamet, hogy ne legyen időm meggondolni magam.

79. fejezet

A háború után Vincent ismét amolyan minden lében kanál „befektetőként” kezdte meg működését. Nem volt fedőcége erre a célra, csak úgy csatangolt a világban, mint lelkes, dúsgazdag műkedvelő, és jártában-keltében összecsipegetett ezt-azt, ami éppen fölkeltette az érdeklődését. Én pedig a magántitkára voltam.

– Azt akarom, hogy mindig a közelemben légy, Harry – magyarázta. – Nagyon jó szolgálatot teszel nekem.

A titkáraként olyan információkhoz is hozzájutottam, amelyeknek a legutóbbi életemben a közelébe sem kerültem. A bankok, az egyetemek, a különböző cégek vezérigazgatói, a befektetőt kereső jótékonysági szervezetek, a kormányzatok, a tőzsdei alkuszok olyan dokumentumokkal láttak el folyamatosan, amelyek létezéséről Vincent nem is tudott, mert nem vette a fáradságot, hogy utánuk nézzen. Én ezt nem tudom másnak nevezni, mint végzetes mulasztásnak. Az az igazság, hogy megszokott engem. Megszokta, hogy az abszolút megbízható, abszolút ártalmatlan, teljes mértékben tőle függő kis kutyusa vagyok. Én pedig alázatosan, engedelmesen viselkedtem, hálás voltam neki, amiért ilyen kevés munkáért ilyen sokat fizet. Lelkesedtem, ha bemutatott valakinek, és ha a munkakörömről érdeklődtek, büszkén azt feleltem, hogy valójában nem is titkár vagyok, inkább amolyan cégvezetőként dolgozom Mr. Rankisnek. Én vagyok az ő egyszemélyes sleppje, aki amolyan mindent helyrehozó ezermesterként járja vele a világot. Vincent nagyon jól bánt velem, úgy is, mint alkalmazottjával és úgy is, mint barátjával. Ezúttal is a megszokott potya vacsora – potya nyaralás – potya golfozás szentháromsággal vásárolta meg a szeretetemet – Istenem, hogy gyűlöltem golfozni! –, sőt rendszeresen magával vitt a kedvenc karibi klubjába is. Mindezekkel korrumpálni akart, én pedig belementem a játékba, hogy lássa rajtam az igyekezetet. Szívesen hízelgek magamnak azzal, hogy jó golfjátékos lehettem volna, ha csak egy kicsit is érdekel a dolog, de lehet, hogy egyszerűen arról van szó, hogy a tapasztalat nem mindig válthatja ki a tehetséget.

Háborúról, barátokról, ismerősökről, ivászatokról sztorizgattunk. Az éjszakai vonatutakon egy kupéban aludtunk, az Atlanti-óceánt átszelő repülőgépeken egymás mellett ültünk, amikor pedig autóval mentünk az Amerika keleti, majd nyugati partján lebonyolított üzleti megbeszélésekre, felváltva vezettünk. Együtt álltunk a Niagara-vízesés fölött, amely a földgolyó azon kevés nevezetessége közé tartozik, amelyektől mindig eláll a lélegzetem, hiába emlékszem rájuk hajszálpontosan. Üzleti útjaink során mindig egymásba nyíló hotelszobákban laktunk, hogy ha éjfélkor megszáll minket az ihlet, iszogathassunk egy kicsit. Sokan azt hitték, szeretők vagyunk, és én el is gondolkodtam rajta, hogy mit tennék, ha Vincent tényleg ilyen ajánlattal rukkolna elő. Annyi mindenen túl voltunk már, hogy igazán nem lett volna nagy ügy, ha vele kell hálnom, és gondolkodás nélkül meg is tettem volna. Csak az volt a kérdés az üggyel kapcsolatban, hogy miként igazolhatnám a viselkedésemet, tekintve, hogy pillanatnyilag éppen egy Harry August nevű derék leedsi fiúnak álcázom magam, aki olyan időkben nőtt fel, amikor a homoszexualitás nem csupán törvényellenes, hanem abszolút tabu volt. Úgy határoztam, hogy ha szóba kerül a téma, jóféle, nyilvánosan is vállalható, ódivatú, vallásos alapú lelki válságba kerülök majd, és ha a kérdés továbbra is kérdés marad, akkor csak jó adag bűntudat árán, és valószínűleg egy boldogtalan szerelmi viszonyt követően adom be a derekam. Annak nem volt semmi értelme, hogy túlságosan megkönnyítsem Vincent dolgát. De szerencsére soha nem került szóba a dolog, pedig úgy tűnt, hogy ezt várja mindenki, magamat is beleértve. Vincent a jelek szerint tényleg szigorúan terápiás jellegű dolognak tekintette a szerelmet, ahogy azt el is mondta. A pusztító szenvedélyt őrültségnek tartotta, az esztelen vágyat időpocsékolásnak, és mindig nagyobb horderejű dolgok kötötték le a gondolatait.

Eme nagyobb horderejű dolgok szele először 1948-ban csapott meg, amikor is Vincent, ahogy oly sokszor, besétált a londoni irodámként szolgáló kis szobába, lerogyott az íróasztalommal szemközti fotelbe, felpakolta a lábát a bejövő postát tartalmazó, súlyos tálcám meg a színes tintákból felhalmozott tekintélyes gyűjteményem közé, és így szólt hozzám:

– Holnap szemrevételezek valamit, amin a műszaki szakik ügyködnek. Velem tartasz?

Félretettem a kezemben lévő iratot, és óvatosan összeillesztettem az ujjaim hegyét. Ha üzleti útra mentünk Vincenttel, annak rendszerint súlyos macskajaj, még súlyosabb számla, valamint elsöprő erejű déjà vu érzés lett a vége, de most felcsigázta az érdeklődésemet, hogy ilyen homályosan fogalmazott, és ilyen lezserül adta elő a dolgot.

– És hol van ez a projekt? – kérdeztem.

– Svájcban.

– Tehát holnap Svájcba mész?

– Igazság szerint nem holnap, hanem már ma délután – hangzott a válasz. – Biztos írtam neked emlékeztetőt.

– Két éve nem írtál nekem emlékeztetőt – mutattam rá szelíden. – Általában csak csinálod, amit csinálsz, és megvárod, míg utolérlek.

– És nem működött remekül? – vont kérdőre.

– És mi van Svájcban?

– Ja, nehézvíz-részecskékkel meg effélékkel dolgoznak. Tudod, hogy az ilyesmivel nem sokat törődöm.

Igen, nagyon is tisztában voltam vele, hogy az ilyesmivel ő nem törődik, hiszen mindent elkövetett, hogy egyértelművé tegye, mennyire nem törődik ő az ilyesmivel. Most azonban, úgy is, mint a Vincent életének szinte minden vonatkozását tervező személyt, roppant kíváncsivá tett, hogy vajon miért éppen Svájcban pillantotta meg a tünékeny Szent Grált, mert ezt addig titokban tartotta előttem. Felfigyeltem ugyan bizonyos lyukakra a programjában, láttam, hogy jó néhány hét van félretéve „szabadság,” „családi ügyek,” vagy éppen „esküvő” – de még mennyi esküvő! – céljára, de mivel az utazását soha nem kellett megszerveznem, részletes információim nem voltak. Így aztán most igencsak furdalta az oldalamat a kíváncsiság, hogy rejthetik-e a svájci nehézvíz-részecskék meg effélék a rejtély kulcsát. Lehet, hogy ez az a fekete lyuk, amely szép csöndben elnyelte Vincent pénzének jó részét, amikor azt hitte, nem figyelek oda?

– Nem hinném, hogy ma délután el akarnék utazni Svájcba – mondtam.

Olyan jól hazudtam, hogy szinte nem is kellett hallanom a saját, fennhangon kimondott szavaimat. Akkora rutinom volt mások félrevezetésében, meg abban, hogy engem vezetnek félre, hogy már előre tudtam, mit fog felelni Vincent.

– Ugyan már, Harry! Tudom, hogy nincs semmi dolgod.

– Pedig lehetnek terveim. Lehet, hogy egy csodaszép ifjú hölggyel találkozom, akit fölöttébb érdekelnek a felső tízezer pénzügyeiről meg a piszkos lebujokról szóló történeteim.

– Elvileg valóban lehetnek terveid. Sokféle opciód lehet, akár még herpeszed is, de a szikár tapasztalati tények azt mutatják, Harry, hogy nincs semmi dolgod, úgyhogy ne szórakozz itt velem, inkább vedd a kalapod.

Nem szórakoztam vele tovább, inkább vettem a kalapomat – és szívből reméltem, hogy Vincent látja, milyen kelletlenül, bosszúsan teszem mindezt.

Svájc… Ezt az országot ötvenkét és hetvenegy éves korom között találom a legvonzóbbnak. Amikor ennél lényegesen fiatalabb vagyok, még riaszt a tiszta levegő, az egészséges életmód, a visszafogott modor, meg a kissé jellegtelen ételek, idősebb koromban pedig nyomasztó a kontraszt a fentebb felsoroltak, illetve a hanyatlásnak indult, kimúlásra ítélt testem között. Ötvenkét és hetvenegy év között azonban, különösen ha a koromhoz képest még jó erőben érzem magam, Svájc valóban roppant kellemes hely, a nyugdíjasok valóságos paradicsoma. Üdítő, enyhe szél, tiszta vizű tavak, lélegzetelállító szépségű táj – igaz, többnyire alulnézetből látja az ember.

A reptéren már várt minket a Vincent által odarendelt autó.

– Ezt te bérelted? – csodálkoztam.

– Harry, azért nem vagyok teljes mértékben rád utalva. Ezt-azt én is el tudok intézni.

– Tudom – feleltem. – Elvileg el tudsz intézni ezt-azt.

Vetett rám egy szúrós pillantást, de közben mosolygott, és már be is pattant a vezetőülésbe.

Fölfelé mentünk, majd körbe, aztán még egy kicsit följebb, majd – és ez engem rendkívüli módon irritált – egy jó darabig lefelé, hogy aztán ismét fölfelé folytassuk utunkat. Mindig is rosszul éreztem magam a szűk hegyi utakon, ahol egymást követik a hajtűkanyarok. Végül minden addiginál magasabbra értünk, ahol már csak hegyes tűlevelű fenyőfák nőttek, és a kocsi reflektorának fénycsóvájában zúzmara csillámlott. Lenéztem a szakadékok mélyén elszórt fénypontokra, majd föl a csillagoktól hemzsegő égboltra, és kifakadtam:

– A francba is, hát hova megyünk már? Nem vagyok sízéshez öltözve.

– Majd meglátod! Hogy te mit össze tudsz nyavalyogni! Ha ezt tudom, otthagylak a reptéren.

Éjjel egy óra előtt pár perccel értük el úti célunkat, az alpesi házikót, amelynek fateteje meredeken lejtett, és széles üvegablakai mögött már égtek a villanyok. A fagyos talajt nem lepte hó, mégis ropogott a lábam alatt, amikor kiszálltam, és látszott a leheletem a levegőben. A ház fönti erkélyéről egy nő integetett, majd eltűnt a házban, hogy az üdvözlésünkre siessen. Vincent pedig a jól ismert mozdulataival végigszaladt a járóköveken, és intett, hogy lépjek be én is az oldalajtón, amely nem volt bezárva.

Odabent jóleső meleg fogadott, és a levegőben a kandallóban égő fa illata terjengett. A lépcső tetején felbukkanó nő szemmel láthatóan repesett az örömtől.

– Mr. Rankis! De örülök, hogy újra láthatom!

Átölelték egymást és már éppen átsuhant az agyamon, hogy a kölcsönös szeretetnél többről is szólhat a kapcsolatuk, amikor a nő kibontakozott Vincent karjaiból, és hozzám fordult:

– Maga pedig bizonyára Harry, nagyon örülök! – Svájci német akcentussal beszélt és harminc év körül járhatott. Bevezetett minket a nappaliba, így már láttam is a kandallóban ropogó tüzet, és leültünk a hideg húsok, a forró krumpli meg a meleg bor mellé. Olyan fáradt és olyan éhes voltam, hogy nem volt erőm belekotyogni vendéglátóim társalgásába, majd amikor Vincent végül a térdemre csapva közölte, hogy: „Na jó! Holnap nehéz napunk lesz!”, csak a rend kedvéért morogtam egy kicsit, és már mentem is lefeküdni.

Reggel nem felébredtem, hanem felriadtam.

Vincent jó melegen felöltözve állt az ágyam végénél, és merőn nézett.

Nem tudtam, mióta áll ott, mióta figyel. A két kabátujja végén hosszú zsinórral odaerősített kesztyű fityegett, mint a gyereknek, akinek odavarrta az anyukája, hogy el ne hagyja, de a nadrágja, a csizmája nem volt nedves, és más jelét sem láttam annak, hogy már kint járt volna a szabadban. Jó ideig csak nézett, míg végül nagy nehezen feltápászkodtam, és azt hebegtem: – Vincent, m-mi van?

Már-már azt hittem, valami másról kezd el beszélni.

Aztán alig észrevehetően megrázta a fejét, és miközben másfelé nézve közelebb csoszogott az ajtóhoz, így felelt:

– Ideje fölserkenni, Harry. Nagyon sűrű a mai programunk.

Fölkeltem és zuhanyozásra nem is vesztegettem az időt.

Kiléptünk a kissé deres, kékesszürke világba. A harapós levegő havazást ígért. A nő az erkélyről integetett utánunk, amikor ismét bekászálódtunk Vincent kisautójába, és megint csak fölfelé indultunk el az egyre ritkuló fenyőfák meg a kiszögellő sziklák között. A legerősebb fokozaton ment a fűtés, és egyikünk sem szólt egy szót sem.

Nem mentünk messzire. Tíz perc sem telhetett el, amikor Vincent egy éles jobbkanyarral befordult valahova. Először azt hittem, egy bánya bejáratához értünk. A rövid alagút lebetonozott parkolóba vezetett, amelyet minden oldalról meredek sziklafal határolt. A sziklafal felületén az omlásveszély miatt helyenként drótkerítést húztak ki. Egyetlenegy táblácska hirdette franciául, németül és angolul, hogy MAGÁNTERÜLET, TÚRÁZÓKNAK TILOS A BELÉPÉS, ahogy biztonsági őr is csak egy volt. A férfi, akinek pisztolyát elég jól eltakarta az ormótlan, szőrmebéléses kék kabátja, udvarias biccentéssel köszöntött minket, amikor beálltunk a parányi parkolót is csak hézagosan megtöltő kocsik közé. Aztán kiszálltunk, és a közeledésünkre megnyílt a szürke sziklafal. Beléptünk a szürke ajtón, amely fölé korát hosszú évtizedekkel megelőző biztonsági kamerát szereltek.

Voltak kérdéseim, de nem éreztem úgy, hogy föl kéne tennem őket. A hegybe vágott lejtős, kőpadlós, kőfalú folyosót, amelyen elindultunk, tunyán pislákoló lámpások szegélyezték. Párafelhőket fújtunk a levegőbe, amely, ahogy egyre mélyebbre jutottunk, nem lett egyre hidegebb, hanem éppen ellenkezőleg, meleg nedvesség kezdte bizsergetni a bőrömet. A kanyargós kőfalak lentről jövő hangokat vertek vissza, és egyszer csak szembejött velünk három férfi, akik egy üres szánkót toltak maguk előtt. Hangosan beszélgettek, de Vincent közeledtére elhallgattak, és csak akkor szólaltak meg újra, amikor még mélyebbre hatoltunk a hegy gyomrában, és hallótávolságon kívülre értünk. Ekkor már ventilátorok halk surrogását meg csövek zörgését hallottam. A meleg kezdett természetellenes, gépies jelleget ölteni, és sem a levegő hőfoka, sem a nyirkossága nem arra utalt, hogy itt pusztán az emberek kényelmére fűtöttek be. Egyre több embert láttunk. A legkülönbözőbb korú férfiak és nők mellett haladtunk el. A jelek szerint mindannyian felismerték Vincentet, de aztán elfordították a fejüket. És szaporodtak a biztonsági szolgálat működésére utaló csöndes jelek is, egyre több olyan embert láttam, akinek vaskos kabátja alatt pisztoly és gumibot lapult.

– Miféle hely ez? – kérdeztem meg végül, amikor már nem a síri csöndet kellett megtörnöm.

– Konyítasz valamit a kvantumfizikához? – kérdezett vissza kurtán-furcsán Vincent, miközben befordultunk egy oldalfolyosóra és megálltunk egy bunkerajtó előtt arra várva, hogy kinyíljon.

– Ne légy nevetséges! Tudod jól, hogy nem konyítok hozzá.

Vincent türelmes sóhajjal nyugtázta a válaszomat, majd átbújt a felnyíló ajtó alatt. A barlangban, ahova beléptünk, még melegebb volt, mint a folyosón.

– Akkor egyszerűen magyarázom el – mondta Vincent. – Tételezzük fel, hogy egy vízesést nézel, és fölteszed magadnak a kérdést, hogy vajon miként jött létre. És arra jutsz, hogy a lefelé folyó víz erodálta a sziklafalat. Tehát a fal tetejét kemény kőzet alkotja, amely nem porladt szét, ott viszont, ahol most lezúdul a víz, puhább volt a szikla, és nem bírta ki a robogó folyó nyomását. Miután ezt deduktívan kikövetkeztetted, egy újabb logikai ugrással azt is megállapítod, hogy a víznek mindig lefelé kell folynia, és mindig erodálnia kell a sziklafalat, és hogy a súrlódás energiaváltozással jár, az energia pedig megváltoztatja az anyagot, és így tovább, és így tovább, tudsz követni?

– Azt hiszem, igen.

Vajon hiányoztam neki akkor? Hiányzott neki az a Harry August, akivel Cambridge-ben vitatkozott, és aki a hülyeségei hallatán azt kiáltotta, hogy „Hatásvadász porhintés!”? Talán igen.

De csak magadat okolhatod, Vincent, hiszen megöltél.

Kétszer is.

– Akkor továbbvinném ezt a gondolatmenetet. Mondjuk, hogy veszed a világegyetem egy atomját, és tüzetesen megvizsgálod. Azt mondod, hogy ez az atom protonokból, neutronokból és elektronokból áll, és már kezded is levonni a deduktív következtetést, hogy a protonnak pozitív töltése kell legyen, az elektronnak pedig negatív, és a kettő vonzza egymást, majd azt mondod, hogy a neutron odaköti magát egy protonhoz, és erőt kell kifejteni ahhoz, hogy ezt a vonzást ellensúlyozzuk, és megakadályozzuk, hogy az atom összeomoljon, majd ebből deduktívan ki tudsz következtetni… – Vincent itt szünetet tartott, mint aki keresi a megfelelő szót.

– Igen?

– Mindent – mondta ki végül halkan, valahova máshova révedő tekintettel. – Igen, ebből ki tudsz következtetni… mindent! Egyetlen atomból, egyetlen időbeli és térbeli pontból kiindulva górcső alá vehetjük a világegyetem alapjait, és tisztán matematikai folyamatok segítségével kikövetkeztethetünk mindent, ami volt, mindent, ami van, és mindent, aminek lennie kell. Az égvilágon mindent.

Kinyílt egy újabb ajtó. Ebben a helyiségben még nagyobb volt a forróság, mint a többiben. Bőszen dolgoztak a ventilátorok, hogy hűsítsék valamelyest a levegőt, és ott állt a csaknem hét emelet magas építmény. A legfelső szintjéig érő állványzaton férfiak és nők százai nyüzsögtek a fülsiketítő zajban, és a levegőt átjárta az elektromosság illata és íze. Vincent a kezembe nyomott egy radioaktív sugárzást mérő kitűzőt, amely sokkal fejlettebb volt annál, amit Pietrok-112-ben viseltem a mostani dátumnál több mint húsz évvel később, de kétszáz évvel ezelőtt, majd a zajt túlkiabálva közölte:

– Íme, a kvantumtükör!

Én meg csak néztem. Gyönyörű volt.

A kvantumtükör.

Amelyből, ha az ember jól belenéz, Isten néz vissza rá.

És már majdnem kész volt.

80. fejezet

A harmadik életem.

Már említettem, hogy egy ideig nagy kérdésekre választ kereső papként, szerzetesként, tudósként, teológusként kóboroltam a világban, vagy talán szimplán idiótaként, ezt döntsd el magad. Azt is elmeséltem neked, hogy megismerkedtem Shennel, a kínai kémmel, aki tisztelettudóan közölte velem, hogy reméli, nem a kommunista rendszer megdöntése céljából vagyok ott. Azt is elmeséltem, hogy Egyiptomban megvertek, Izraelben semmibe vettek, és hogy könnyedén megtaláltam, majd ugyanolyan könnyedén elveszítettem a hitemet, mintha csak egy kényelmes papucs lenne.

Madam Patnáról viszont még nem meséltem.

Ő egy indiai misztikus volt, aki az elsők közt ismerte fel, hogy a megvilágosodásnak az a legjövedelmezőbb módja, ha a megvilágosodottságát azon kíváncsi nyugatiak körében terjeszti, akiknek még nem nyílt elegendő lehetőségük a cinizmust tápláló kulturális tevékenységre. Egy ideig én is ezen nyugatiak közé tartoztam, és Madam Patna lábánál ülve kántáltam a többiekkel együtt a sok üres semmiséget. Egy darabig őszintén meg voltam róla győződve – ahogy abban az életemben szinte mindenről –, hogy ez a víg kedélyű, dundi asszonyság valóban elvezethet a megvilágosodáshoz. Miután pár hónapig ingyen dolgoztam a hatalmas ültetvényein – úgy véltem, erre szükség van, mert csak így kerülhetek közelebb a természethez és ilyenformán önmagamhoz –, ritka megtiszteltetésben részesültem. Bejutottam hozzá meghallgatásra! Keresztbe tett lábbal, az izgalomtól szinte remegve ültem a padlón a nagyasszony előtt, és vártam, hogy fogadalmat tehessek.

Madam Patna hosszas hallgatásba, azaz elmélyült meditációba burkolózott, mi, a hívei pedig már rég megtanultuk, hogy ne zavarjuk meg ezeket a feltehetően átszellemült pillanatokat. Miután nagy sokára fölemelte a fejét, átnézett rajtam, és közölte:

– Te egy isteni lény vagy.

A mi kis mandirunkban ez a kijelentés nem hatott a falrengető újdonság erejével.

– Fénylény vagy – folytatta Madam Patna. – Dal árad a lelkedből, szépség a gondolataidból. Nincs benned semmi, ami ne lenne maga a tökély. Egy vagy önmagaddal. Te vagy a világegyetem.

Mindez lenyűgözően tudott hangzani, ha egy hatalmas termet benépesítő tömeg skandálta. Most viszont, hogy egyetlen asszony intonálta pihegve, belém hasított a döbbenetes felismerés, hogy roppant ellentmondásosan hangzik, amit mond.

– És mi a helyzet Istennel? – kérdeztem.

Madam Patnán látszott, hogy kissé pimasznak érzi a kérdést, de nem akart csalódást okozni hitbuzgó követőjének azzal, hogy rövid úton letorkolja, ezért magára öltötte a védjegyének számító vidám mosolyt, és kinyilatkoztatta:

– Isten nincs. Csak a teremtés van. Te pedig része vagy a teremtésnek, és magadban hordozod azt.

– Akkor miért nem tudom befolyásolni a teremtést?

– Dehogynem tudod! Hiszen minden, ami vagy, a létezésed minden megnyilvánulása, minden egyes levegővételed…

– Én úgy értettem a kérdést, hogy miért nem tudom a saját életpályámmal befolyásolni?

– Dehogynem tudod! – ismételte határozottan Madam Patna. – Ez az élet csupán reszketeg lángocska, tünékeny árny. Le fogod rázni magadról, és a dolgok megértésének egészen új síkjára, magasabb szintjére szárnyalsz, ahol rá fogsz jönni, hogy amit most valóságként észlelsz, az csupán az érzékek börtöne. Nézni fogsz, és az olyan lesz, mintha a teremtő szemével látnál. Része vagy a teremtésnek, és magadban hordozod azt. A világegyetemet létrehozó első lehelet megjelenési formája vagy, a tested a már elenyészett testek porából való, és ha meghalsz, a tested és a cselekedeteid életet adnak. Te magad vagy Isten.

Pár hónap múlva ráuntam az efféle üres aforizmákra, és amikor egy elégedetlen társam megsúgta, hogy a mi puritán, aszketikus vezetőnk öt kilométerrel arrébb gazdag, fényűző életet él, eldobtam a szalmakalapot meg a sarlót, és útra keltem, hátha találok egy jobb filozófiát. Arra viszont még most, sok-sok élettel később is kíváncsi vagyok, hogy milyen lehet Isten szemével látni a világegyetemet.

81. fejezet

– Harry, ennél nagyobb jelentőségű dolgot ember nem vihet véghez.

A fülemben cseng Vincent hangja.

Sok-sok hang cseng a fülemben, hiszen sok-sok éven át hallgattam őket.

– A kvantumtükör megváltoztatja az emberiséget, újradefiniálja a világegyetemet. Megfejti az anyag titkait, a múlt és a jövő titkait. Végre megérthetünk bizonyos fogalmakat, mert eddig csak úgy tettünk, mintha értenénk őket. Olyan fogalmakra gondolok, mint élet, halál, tudat, idő. Harry, a kvantumtükör…

– Mit tehetek? – kérdeztem meglepetten hallva saját hangomat. – Hogyan segíthetnék?

Vincent elmosolyodott. Keze megpihent a vállamon, és mintha könny csillant volna az alsó szemhéján. Még soha nem láttam sírni Vincentet, és átsuhant az agyamon, hogy alighanem örömkönnyeket hullat.

– Maradj velem – mondta. – Maradj itt, maradj mellettem.

A kvantumtükör.

Hogy a Teremtő szemével nézhessünk.

Vincent Rankis. Örülök, hogy látlak! Tulajdonképpen magának a természetnek tartunk tükröt…

Lópikulát!

Valamelyikünkre az a rettenetes feladat hárul majd, hogy szájon csókolja Francest.

Rendes fickó vagyok, bassza meg!

A te múltad is, Harry, a te múltad is!

A magányosan haldokló Rory Hulne.

Patrick August, mindig is te voltál az apám!

A csönd, miközben Harriet koporsója a föld alá kerül. A gazzal benőtt házikó kandallója melletti csönd. Most egy drogdíler lakik a házban, ahol egykor Constance Hulne szorította a gyeplőt vasmarokkal, ahol Lydia megőrült, ahol Alexandra megmentette egy kisfiú életét, és ahol egy Lisa Leadmill nevű szolgálólány nem sikított, amikor hanyatt lökték a konyhaasztalon. És abban a pillanatban eldőlt, hogy meg fog születni egy gyerek, aki újra meg újra meg újra bejárja ugyanazt az utat, ugyanazt az életet, és…

Richard Lisle, aki életről életre az én kezemtől hal meg. Kérem, ne tegye! Nem tettem semmi rosszat!

A fürdőkádban heverő, összeszabdalt Rosemary Dawsett.

Jenny, téged a híradóban kéne mutogatni, komolyan mondom.

Szökjön meg velem!

Tetszem neked?

Mindig is tetszettél nekem, Jenny. Mindig.

Íme, a menyasszony!

És Akinleye. Ismerted azt az énemet, Harry? Igaz volt, amikor felejteni akart?

Én személy szerint a combra szavaznék. Egy jó kis fürdő segít, de hát az ember azzal főz, amije van, nem igaz? Trallala, dr. August, a mielőbbi viszontlátásra, meg minden!

A nyári londoni égbolt alatt peckesen lépdelő Virginia. Aki kálacsakrákat gyilkolt az anyaméhben. És remegett, amikor elfeledtettünk vele mindent.

Ha egyszer elunod, amit csinálsz, keress meg! Ott találsz az élet és halál közti vékony határmezsgyén.

Ezer bocsánat!

Nagyon sajnálom, Harry. Így lesz a legjobb. Ennek így kell lennie.

A kvantumtükör.

Hogy Isten szemével láthassunk.

Közeleg a világvége.

Nem tehetünk ellene semmit.

Most magán a sor.

A kvantumtükör.

Maradj itt. Maradj mellettem.

Vincent, én szabotáltam a kvantumtükröt.

Gyerekjáték volt.

Még csak ott sem kellett lennem. Ugyanis levontad a konzekvenciát, hogy nem vagyok tudós, nem tudok a segítségedre lenni úgy, mint annak idején Oroszországban, mert egy olyan ember áll előtted, aki a legegyszerűbb newtoni elvet sem érti, nemhogy azt a korát csaknem száz évvel megelőző technológiát, amit ott, a svájci hegy gyomrában szabadjára akarsz engedni. Én csak az adminisztrátorod voltam immár több életen át, a mindenesed, aki a hétköznapi dolgaidat intézi. Kilenc hónapot töltöttem a svájci barlangrendszerben, kilenc hónapig néztem az egyre növekvő kvantumtükröt, hallgattam a gépek robaját az újabb és újabb tesztüzemek során, és tudtam, hogy közel jársz, hogy karnyújtásnyira vagy a céltól. Jelentések kerültek az asztalomra, de te nem törődtél vele, mert azt hitted, úgysem értem őket, pedig tudod, Vincent, én voltam rajtad kívül az egyetlen, aki értett minden pontot és vonalat, minden tizedes vesszőt, a grafikonok minden egyes leheletfinom permutációját. Én voltam az, aki, amikor 234-es tóriumizotópot kellett volna rendelnie, megváltoztatott egy számjegyet a papíron, és 231-est rendelt. Én voltam az, aki spórolt a szabályozórudakon, és emiatt tért el az eredmény néhány létfontosságú milliméterrel a műszaki leírástól. A hullámszámításoknál én toltam eggyel arrébb a tizedes vesszőt, méghozzá a hétoldalas dokumentum legelső oldalán, így aztán a végeredmény már kilenc nagyságrendnyi eltérést mutatott.

Nyilván érdekel, hogy miért csináltam.

A világegyetem megóvásának vágya vezérelt? Ez hihetetlenül magasztosan hangzik, lehet, hogy csináltatnom kéne egy pólót meg egy köpenyt, amelyek ezt kürtölik világgá… Ki vagy te, te leendő isten, hogy a tudás hajhászása közepette elpusztítsd a világot?

Vagy csak megszokásból tettem, amit tettem?

Hiszen oly sok évet szenteltem annak, hogy térdre kényszerítselek, hogy kár lett volna nem megtenni.

Vagy irigységből?

Egy kicsit talán igen.

Bosszúból?

Olyan jó társaság voltál, hogy erről néha egészen könnyű volt megfeledkezni. Nehéz évszázadokon át haragot tartani, ugyanakkor…

Emlékezz csak!

Emlékezz vissza, ahogy egy mnemonikushoz illik, és máris itt vagyunk megint Pietrok-112-ben, nyelem a mérget, és hálás vagyok érte, érzem, hogy nyomják a fejemet az elektródák, érzem a nyelvemen az elektromosság ízét, méghozzá nem egyszer, hanem kétszer, és a második alkalommal megfogod a kezemet, és azt mondod, így a legjobb, hát persze, de még mennyire, hogy így a legjobb! És Jenny… Tetszem neked, Harry? Tetszem neked? Ott zokogok a hidegben a magántitkárodként, a személyi kutyádként, a kis kedvencedként, bármiként, amit csak akarsz. Lehunyom a szemem, visszaemlékszem, és igen!

Igen, bosszúból tettem.

És talán közrejátszott az a halovány felismerés is, hogy valami elpusztult bennem, és ezt a valamit csak így tudom visszaszerezni. A késztetés, hogy „helyesen cselekedjek,” mintha ez jelentett volna még nekem bármit is.

Szabotáltam tehát a kvantumtükröt, mert tisztában voltam vele, hogy elég lesz hozzá egy tizedes jegy, egy izotóp, meg egy szabályozórúd. Ennyi kell ahhoz, hogy ötven évvel visszavessem a kutatásaidat, és neked meg sem fog fordulni a fejedben, hogy esetleg én tettem. Úgy bizony, soha nem fogsz gyanakodni rám!

A próbaüzem kitűzött dátuma egy nyári nap volt – nem mintha a barlangrendszerben tapasztalható nyirkos hőséghez túl sok köze lett volna az évszakok váltakozásának. Tapintható volt az izgalom, szinte vibrált a levegő. Vincent kipirult arccal érkezett meg az irodámba, mert szokás szerint körbekocogta a létesítményt. Alighanem így próbálta pótolni a hóban-fagyban tett kiadós sétákat, amelyeknek magam is szenvedő alanya voltam Pietrok-112-ben.

– Jössz? – kérdezte türelmetlenül.

Óvatosan az asztalra helyeztem a tollamat, majd összekulcsoltam a kezem, és a szemébe nézve közöltem:

– Vincent, nagyon örülök, hogy te nagyon örülsz, de amint azt bizonyára tudod, a kantinban van ötven doboz lejárt tonhalkonzerv, és bízvást kijelenthetem, anélkül, hogy túlzottan fel akarnám fújni a dolgot, hogy a szenvedélyes, mondhatni tüzes hangvételű levél, amelyet éppen javában írok, az epikus próza olyan gyöngyszeme, amilyet még nem látott a tonhalfeldolgozó ipar, és te most úgy kellesz nekem, mint egy púp a hátamra.

Vincent erre hangosan sziszegve fújta ki a levegőt a száján, mint egy bosszús gyilkos bálna.

– Harry, anélkül, hogy kisebbíteni akarnám a munkád jelentőségét, bizonyára magad is belátod, hogy mivel a mai próbaüzem nem kevesebbet, mint az emberi természet forradalmát indíthatja útjára, a tonhalfeldolgozó ipar jogos szidalmazása pillanatnyilag nyugodtan várhat. Úgyhogy szedd össze magad, és gyere velem!

– Vincent…

– Gyere már!

És a könyökömnél fogva kivonszolt a folyosóra. Morgolódva felkaptam a sugárzásjelző kitűzőmet, és a hegy gyomrába vezető úton mindvégig az egészségre káros tonhalkonzerv, a rothadó saláta meg az áramellátás magas költségei miatt zsörtölődtem.

– Harry! – kiáltott rám végül Vincent. – Az emberi nem jövőjéről van szó, meg arról, hogy a világegyetem veséjébe láthatunk! Hagyd most a fenébe a salátát!

Lent a kvantumtükörnél huszonvalahány tudós szorongott a figyelőerkélyen. Onnan nézték a nagyra nőtt, amorf rakétára emlékeztetető bestia kanyargó kábelrengetegét, villogó belső felületeit. A szerkezetet majd szétvetette a hő, a nyomás, a gőz és ezernyi monitorozó eszköz csatlakozott a korukat ötven évvel megelőző számítógépekhez. A teremben egyedül én nem voltam természettudós, Vincent mégis fölvitt az erkélyre – lent, a kvantumtükör közelében már nem tartózkodott senki –, előrerángatott a legjobb helyre és így kiáltott:

– Ezek az idióták egy egyszerű számrejtvényt se tudnának megoldani, ha nem etetnéd őket, és nem segítenél kitörölni a seggüket, úgyhogy gyere csak! Megérdemled, hogy ezt lásd.

Úgy éreztem, valóban megérdemlem, tekintve, hogy az én aprócska „helyreigazításaimnak” köszönhetően fog katasztrofális kudarcba fulladni a küszöbön álló próbaüzem.

A háromszor egymás után megszólaló sziréna figyelmeztette a jelenlévőket, hogy hagyják szabadon a gép közvetlen környezetét. Aztán az a tudós, akinek az arckifejezése a leginkább megközelítette a pléhpofát, elkezdte a visszaszámlálást, majd nagy robajjal életre keltek a generátorok, és a tekintetek a képernyőn hömpölygő, egyre izgalmasabb adatokra szegeződtek. A mellettem álló Vincentet nem sok választotta el attól, hogy ugrándozzon izgalmában, és egy pillanatra a kezemet is megszorította, majd felülkerekedett benne a férfiúi méltóság, és inkább az ujjai hegyét rágcsálta. Én pedig keresztbe font karral figyeltem a fejleményeket, és az arcomra ragasztott kifejezés azt volt hivatott jelezni, hogy nem hat meg különösebben a dolog. Közben a gépezet már csúcsra járt, és a gyomrában rejtőző, száz évvel későbbről lopott, rettenetesen kifinomult, ördögien ravasz berendezések bőszen forogtak, nyíltak-csukódtak, nyelték-köpték az energiát, és…

– Uram?

A kérdő hanglejtésű szó az egyik számítógép képernyője előtt ülő technikus szájából hangzott el, és az is érezhető volt, hogy a kérdés nem objektív tényekre vonatkozik, hanem heves érzelmeknek ad hangot. Hiszen ha a kérdező objektív információhoz akart jutni, nyugodtan leolvashatta a képernyőn megjelenő adatokat, ő mégis segítséget kért, mert az érzelmei ezt diktálták. Vincent ezt rögtön megérezte és szúrós szemmel rámeredt a szerencsétlen technikusra, miközben egy másik munkatársa fölpattant, és azt kiáltotta:

– Állítsák le!

Ennél többet nem kellett mondaniuk, és nem is akartak. Egy kéz máris a vészhelyzeti áramtalanító gombra csapott, és a kvantumtükörnek otthont adó barlangra sötétség borult, ahogy a figyelőerkélyre is. A hirtelen támadt, fojtogató sötétséget csak a képernyők szürkés fénye, meg a padlóba beépített vészhelyzeti lámpák hideg, kék fénye törte meg. Körülnéztem. Vincent bőre kísérteties színben játszott, a nyakán egészségtelenül szaporán pulzáltak az erek, és tágra nyílt szemmel, kissé eltátott szájjal meredt a jelen lévő férfiakra és nőkre, majd lassan, kérlelhetetlenül ismét a kvantumtükörre szegezte a tekintetét.

A kvantumtükörre, amelynek a barlanghoz hasonlóan sötétbe kellett volna borulnia, de mindannyian jól láttuk a mélyéről feltörő narancssárga fényt, majd azt is, hogy a vékonyabb fémvezetékei vidám, rózsaszínes árnyalatot öltenek, hogy aztán belevesszenek a gépezet bensőjéből ömlő fekete füstbe. A nagy nyomás alatt lévő parányi fémalkatrészek sziszegő hangot adtak, amely aztán egyre hangosabb sikollyá duzzadt, és a sugárzásjelző kitűzőmre pillantva azt láttam – alighanem egyedüliként a teremben tartózkodók közül –, hogy a műszer vékony bevonata is kezd feketedni.

– Leállítani! – suttogta Vincent. A gépezet egyre hangosabb robaján kívül csak az ő hangja hallatszott. – Leállítani! – suttogta el még egyszer, mintha lehetett volna ott még bármit is tenni, de konkrétan, személy szerint senkinek sem címezte az utasítást.

Az égő gépezet, az olvadásnak indult alkatrészek egyre erősödő fénye mellett hamar elhalványult a vészhelyzeti lámpák kékje. Körbenéztem az erkélyen, ahol kővé dermedt, halálra rémült nyusziként álldogált mindenki, majd elkiáltottam magam olyan hangon, mintha a létesítmény vécépapír-igényét próbálnám kikalkulálni:

– Sugárzás! Kifelé, mindenki!

A sugárzás szó hatásos volt, az emberek tülekedve nyomultak az ajtó felé. Sikoltozás nem volt, hiszen az energiát emészt fel, márpedig most minden cseppjét arra kellett fordítaniuk, hogy minél messzebbre jussanak az erkélyt halálos csöndben becserkésző gammahullámok áradatától. Vincentre néztem. Az ő ingére erősített kitűző is kezdett halálos hollófeketébe fordulni, ezért megragadtam a ruhája ujját, és azt sziszegtem:

– Menekülnünk kell!

De ő nem mozdult.

Meredten bámulta a kvantumtükröt, amely visszaverte a felületéről elszabaduló hőt. Hallottam, hogy dalol a fém, és tudtam, mi következik.

– Vincent! – üvöltöttem. – Ki kell jutnunk innen!

Még mindig nem mozdult, ezért a nyakára fontam a karomat, és háttal az ajtó felé vonszoltam, mintha fuldoklót mentenék ki a vízből. Mi hagytuk el utoljára a helyiséget, amelyből már vakító fény és az üvegen áthatoló, fojtogató forróság áradt. Fölnéztem, és azt láttam, hogy a fémfelületekről már lepattogzik a festékréteg. Kihallatszott a leégő komputerek pattogó zaja. Végképp feladták a reményt, hogy épségben átvészeljék a katasztrófát, amely úgy söpört végig a barlangon meg a testünkön, mint a szélvihar a pókhálón. Hallottam azt is, hogy megreped a figyelőerkély üvegablaka, és teljes bizonyossággal tudtam, hogy a hamarosan bekövetkező robbanás mindkettőnkkel végezni fog. Kituszkoltam Vincentet az erkély ajtaján. Négykézlábra rogyott és kótyagosan, fejét félig elfordítva hátranézett rám. Most már elviselhetetlen volt a vakító fény, a látható színspektrumnál jóval nagyobb erő égette a retinámat. Sután tapogatózva kerestem a vészhelyzeti kilincset, majd amikor megtaláltam, úgy éreztem, mindjárt szénné égeti a kezemet a fém, és vasalódeszkát idéző, sziszegő hangot hallottam. Lenyomtam a kilincset, és kivetődtem a fölkúszó ajtó alatt.

– Fuss! – ordítottam rá Vincentre, és ő kábán támolyogva futásnak eredt. A kínok kínját átélő szemem csak egy mozgó árnyalakot látott belőle. Kimásztam a válaszfal nagy robajjal lecsukódó ajtaja alatt, botorkálva megtettem még három lépést a folyosón, és már éreztem is, hogy a hátam mögött atomjaira robban a világ.

A mentőakció látomásszerű emlékképei.

A mélyen a bőrömbe ágyazódott fém.

A kövek a hasamon.

A földdel teli szám.

A mentőalakulat tagjai ólombetétes védőruhát viseltek, és mielőtt kivittek volna a folyosó füstölgő romhalmazából, csaknem félórán át mostak a slaggal. Sokáig piros volt a padlóra folyó víz, aztán kitisztult.

Sötétség.

Az aneszteziológus azt kérdezte, van-e tudomásom valamilyen allergiámról.

Amikor megpróbáltam válaszolni, rádöbbentem, hogy ólomsúlyúra duzzadt az állkapcsom.

Hogy mi értelme volt a kérdésnek, azt nem tudom, és azt sem, hogy kérdeztek-e még valamit.

Az ágyam mellett lehajtott fejjel üldögélő Vincent.

A csöveket cserélgető nővér.

A levegő elárulta, hogy már nem barlangban vagyok.

Megláttam a napvilágot. Gyönyörű volt.

Az ágyam végénél elhelyezett széken ülő Vincent karjából infúziós cső állt ki, pedig úgy tűnt, nem vérzik. Mintha aludt volna. Lehet, hogy már eltávozott körünkből? Ezt azért nem hittem.

Fölébredek és hányingerem van.

– Vizet!

Vincent már ott is van.

– Harry! – Cserepes az ajka, sápadt a bőre. – Harry, hallasz engem?

– Vincent?

– Tudod, hol vagy?

Miközben beszél hozzám, óvatosan, ügyesen ellenőrzi az életműködéseimet. Az uroboroszok többségéhez hasonlóan ő is folytatott orvosi tanulmányokat. Az életműködéseim nem túl jók, de erről ennek a Harry Augustnak nem szabad tudnia.

– Kórházban? – vetem föl.

– Így van. És ez jó. Tudod, milyen nap van ma?

– Nem.

– Két napig aludtál. Baleset ért. Emlékszel?

– A… a kvantumtükör – suttogtam. – Mi történt?

– Megmentetted az életemet – felelte halkan. – Kivittél a teremből, rám kiáltottál, hogy fussak, és becsuktad mögöttünk az ajtót. Sok ember életét mentetted meg.

– Ó! Az jó. – Megpróbáltam fölemelni a fejemet, de éles fájdalom futott végig a gerincemen. – Mi történt velem?

– Utolért a robbanás. Ha csak egy kicsit is közelebb vagyok a géphez, engem is elkap, de… de így te lettél az áldozat. Csodával határos módon egyben vagy, de van… van néhány dolog, amit az orvosodnak meg kell majd beszélnie veled.

– Sugárzás… – suttogtam sípoló hangon.

– Elég… elég nagy sugárdózist kaptál, nem tudom, mennyire… De ez most nem számít.

Nem számít? Ez újdonság.

– Te jól vagy? – kérdeztem, pedig már tudtam a választ.

– Megvagyok.

– Egy kicsit mintha sápadt lennél.

– Én is… én is elég nagy dózist kaptam, de te… Te megmentetted az életemet, Harry. – Ezt újra meg újra elmondta, és a hangjából ítélve hitetlenkedve fogadta. – Ha azt mondom, köszönöm, az itt édeskevés.

– És egy kis fizetésemelés?

Halkan felnevetett.

– Azért ne bízd el magad.

– Meg fogok halni? – kérdeztem, majd miután Vincent nem válaszolt azonnal, kurtán rábólintottam. – Értem. Mennyi van még hátra?

– Harry…

– Mennyi van hátra?

– A sugárbetegség… Az nem valami szép.

– Még soha nem láttam magam kopaszon – ismertem be. – És te? Te is…?

– Még várom a vizsgálati eredményeket.

Dehogy várod, Vincent.

– Remélem, hogy… nincs komolyabb bajod.

– Megmentettél – mondta már megint. – Csak ez számít.

Sugárbetegség.

Tényleg nem valami szép.

Amikor e sorokat olvasod, éppen a legszörnyűbb szakaszát fogod átélni. A hajad már rég nem lesz sehol, a hányinger pedig nagyjából elmúlt, átadva helyét az ízületek duzzadásának és a belső szervek leállásának, amelynek következtében méreganyagok árasztják el a szervezetedet. A bőrödön csúnya sebek keletkeznek, amelyeket a szervezeted már képtelen begyógyítani, és ahogy az állapotod egyre súlyosabbra fordul, lassanként belefulladsz a saját testnedveidbe, és a tüdőd is felmondja a szolgálatot. Tudom, mit beszélek, mert az én testem is pontosan így reagál, miközben a végakaratomat írom neked, Vincent. Legfeljebb néhány napod lehet hátra. Nekem pedig néhány órám.

– Maradj velem! – mondtam.

És Vincent maradt.

A nővérek egy idő után behoztak neki is egy ágyat. Nem fűztem kommentárt az ereibe csöpögtetett infúzióhoz. Lefeküdt mellém, majd a rászegeződő tekintetem láttán elmosolyodott, és ennyit mondott:

– Csak amolyan óvintézkedés.

– Hazug ember vagy, Vincent Rankis.

– Sajnálom, hogy ezt gondolod, Harry August.

A hányinger bizonyos szempontból rosszabb, mint a fájdalom. Hiszen a fájdalom csillapítható, a hányinger viszont a legfinomabb ópiátokat, a legütősebb vegyszereket is legyőzi. Hevertem az ágyamban, és próbáltam nem ordítani. Végül hajnali háromkor az oldalamra fordultam, beleokádtam a padlóra helyezett vödörbe, és remegve, zokogva, levegőért kapkodva fogtam a hasamat.

Vincent rögtön kimászott az ágyából, és odajött hozzám. Ügyet sem vetett a lába előtt álló, telehányt vödörre, csak a vállamra tette mindkét kezét és azt kérdezte:

– Mit tehetnék érted?

Úgy maradtam, ahogy voltam. Összegömbölyödve, térdemet a mellkasomhoz préselve. Ez tűnt a legkevésbé kényelmetlen testhelyzetnek. Csíkokban folyt le az államon a sűrű, ragacsos hányadék. Vincent hozott egy papír zsebkendőt meg egy pohár vizet, és letörölgette az arcomat.

– Mit tehetnék érted? – ismételte sürgetően.

– Maradj velem – feleltem.

– Mi sem természetesebb.

Másnap nála is elkezdődött a hányinger. Jól leplezte, hiszen mindig kiosont a vécére és ott okádott, de valószínűleg akkor is észrevettem volna, mi a helyzet, ha nem áll mögöttem kilencszáz év minden tapasztalata. Éjszaka a fájdalom is elővette, és most én támolyogtam ki az ágyból, hogy átöleljem, miközben a padlón álló vödörbe okádik.

– Nincs semmi bajom – zihálta két rázkódás között. – Nem lesz semmi baj.

– Látod? – morogtam. – Mondtam, hogy hazug ember vagy.

– Harry – mondta gyomorsav marta, szaggatott, pihegő hangon. – El kell mondanom neked valamit.

– Talán azt, hogy „Bocs a sok hazudozásért?”

– Igen. – Nem tudom, hogy zokogva vagy röhögve mondta-e ki a szót. – Sajnálom. Nagyon sajnálom.

– Semmi baj – sóhajtottam. – Tudom, miért csináltad.

A felfakadó sebek nem is annyira fájtak, inkább viszkettek. Lassan szétvált a bőröm, mintha finoman meghámoztak volna. Vincentet még mindig hányinger kínozta, de mivel a szervezetem kezdte felmondani a szolgálatot, ismét felerősödött a fájdalom, és én felüvöltöttem, hogy valaki vigasztaljon és adjon morfiumot. Mindketten kaptunk egy dózist, mert az ápolóink talán udvariatlanságnak érezték volna, ha csak az egyik pácienst látják el, ráadásul nem is azt, amelyik fizet a mindenre kiterjedő gondoskodásért. Aznap este Vincentnek csomagja érkezett. Kimászott az ágyból, kinyitotta a lelakatolt dobozt és előhúzott egy drótokból meg elektródákból összeeszkábált fejtetőt. Remegő kézzel felém nyújtotta.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Ettől… ettől elf-felejtesz mindent – dadogta, és letette a szerkezetet az ágyam végébe, mintha túl nehéz lenne a kényes ízlésének. – Ettől… ettől elmúlik minden – folytatta. – Minden, ami vagy, minden, amit… Elmúlik ez az emlék is. Érted?

– És én magam? – kérdeztem. – Elmúlok én is?

– Igen.

– Akkor ez elég nagy hülyeség, jól mondom?

– Én… én annyira sajnálom! Ha tudnád… ha tudnád, hogy miket…

– Vincent, most nem vagyok gyóntatós kedvemben. Bármit tettél, megbocsátok neked, és maradjunk ennyiben.

Vincent nem forszírozta tovább a dolgot, de a dobozban érkezett drótfej a kórteremben maradt. Arra jutottam, hogy használnia kell rajtam, mielőtt meghalnék, és mielőtt ő annyira legyengülne, hogy már nem tudja működtetni.

Éjszaka mindkettőnket fájdalmak gyötörtek.

– Semmi baj – mondtam Vincentnek. – Semmi baj. Jobbá akartuk tenni a világot.

Vincent egész testében remegett. Már megkapta a maximális adag fájdalomcsillapítót, és még mindig fájdalmai voltak.

– Meséljünk egymásnak vicceket – javasoltam, hogy a szükség óráján másra tereljem a figyelmünket. – El is kezdem. Az angol, az ír és a skót bemegy a kocsmába…

– Az ég szerelmére, Harry, ne nevettess!

– Akkor egy igaz történetet mesélek el, és utána te következel.

– Rendben – mondta Vincent, és én belevágtam.

Elmondtam, hogy Leedsben nőttem fel, meséltem a kölykökről, akik belém kötöttek az iskolában, meg az erős négyes átlagomról, meg a dögunalmas jogi tanulmányaimról.

Ő pedig mesélt a gazdag apjáról. Jó és kedves ember volt, akit a fia teljesen az ujja köré csavart.

Aztán én meséltem a lápvidéken tett túrákról, a tavaszi virágokról, meg a vasúti sínek mentén nyíló hangáról, amely nyáron tüzet fogott, és csak a végtelenbe vesző, fekete csík maradt utána.

Vincent pedig egy kertről mesélt, ahol rododendronbokrok nőttek, meg a domb túloldaláról odahallatszó vonatfüttyről.

– Dél-Anglia?

– Igen, mindjárt London mellett.

Meséltem neki a fogadott szüleimről, akik sokkal többet jelentettek nekem, mint a biológiai apám, bárki volt, bármerre járt. Elmeséltem, hogy mennyire szerettem volna összeszedni a bátorságomat, és megvallani nekik, hogy csakis őket tekintem szüleimnek, a biológiai apám pedig nem jelent számomra semmit, méghozzá nem azért, mert enni adtak nekem és tető volt a fejem fölött, hanem azért, mert soha nem árultak el, és ez teszi őket apámmá, anyámmá.

– Harry? – szólalt meg aztán Vincent fájdalomtól elfúló hangon.

– Igen?

– Én… én mondani akarok neked valamit.

– Rendben.

– A nevem… a nevem Vincent Benton. A kertészünket hívták Rankisnek. Titkoltam az igazi nevemet, mert… mert huszonöt éves vagyok, illetve hétszázkilencvennégy. Apámat Howard Bentonnak hívják, anyámat Ursulának. Őt nem ismerem, mert gyerekkoromban meghal. Otthon születek meg 1925. október 3-án. A dadusom állítólag elájult, amikor előbújtam. Ezt még soha életemben nem mondtam el senkinek. Senkinek a világon.

– Én az vagyok, aki vagyok – feleltem. – Ennyi.

– Nem – felelte, miközben feltápászkodott. – Nem vagy az.

Azzal kinyitotta a lakatot, elővette a drótszerkezetet és a fejemre illesztette.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

– Nem tudom elfogadni ezt az életet – felelte. – Képtelen vagyok elfogadni. Csak azt akartam, hogy valaki megértsen.

– Vincent…

Megpróbáltam ellenállni, de nem volt hozzá erőm és kedvem se nagyon. Vincent könnyedén arrébb tessékelte az akadékoskodó kezemet és belenyomta az elektródákat a koponyámba.

– Ne haragudj, Harry – mondta sírva. – Ha tudnád, mit tettem veled, ha értenéd… Meg foglak találni, értesz engem? Megtalállak, és vigyázok rád, történjen bármi.

Aztán halk zúgás, majd sistergés hallatszott.

– Vincent, várj! Én nem…

De már késő volt.

82. fejezet

Egyedül voltam, amikor magamhoz tértem a Feledés után, és ahogy korábban is történt, meg úgy hiszem, ezután is történni fog, bármit művelnek az agyammal, továbbra is önmagam voltam.

És kórházban feküdtem.

És haldokoltam.

Az ágyamat arrébb tették – vagy talán Vincentét? A drótokból összetákolt fejtetőt eltakarították, és a fájdalomcsillapító jó meleg ködében lebegtem. Tetőtől talpig befásliztak, mert kezdtem szép fokozatosan levedleni a bőrömet.

Egy darabig csak hevertem és nem gondoltam semmire. Végre eljött a nyugalom, a gondolattalan, szótlan csönd! Egy idő után felálltam, de mindkét lábam azonnal felmondta a szolgálatot. Be voltak tekerve fáslival, ahogy a két kezem is, és a duzzadt, vörös térdemben nem maradt semmi erő. Négykézláb másztam el az ajtóig, majd a folyosóra is sikerült kijutnom. A nővér, aki rám talált, rémülten felsikoltott és hívott egy betegszállítót, aki beültetett a tolószékbe.

– Elbocsátom magam – jelentettem ki határozottan.

– Mr. August, az ön állapota…

– Haldoklom – feleltem. – Már csak pár napom van hátra. Úgyhogy elbocsátom magam, és önök nem tehetnek ez ellen semmit. Aláírok bármilyen dokumentumot, amely mentesíti önöket a felelősségtől, de gyorsan kerítsék elő, mert öt percen belül távozom.

– Mr. August…

– Négy perc ötven másodperc!

– Nem teheti meg, hogy…

– Dehogynem. És nem fognak ebben megakadályozni. Hol a legközelebbi telefon?

Megpróbáltak megakadályozni, de nem erővel, csak szavakkal – rettenetes, hízelkedő szavakkal figyelmeztettek a következményekre. De én makacsul ellenálltam és fölhívtam Akinleye-t. Ezután kigurultam a kórházból az ott kapott köntösömben. Meleg nyári nap volt, és már alkonyodott. A hegyek fölött narancssárgában és vörösben pompázott az égbolt, a levegőben frissen levágott fű illata terjengett. Az emberek rémülten hőköltek hátra a bőröm, a hulló hajam, a felfakadó sebek által összevérzett köntösöm, meg az arcomra kiülő csodálkozó, örömteli kifejezés láttán. A féket kiengedve száguldottam a lejtőn a láthatár felé.

Akinleye a város szélén várt a kis piros Volkswagenjével. Már hónapokkal azelőtt megkértem, hogy legyen a Vincent-féle létesítmény közelében, és várja a hívásomat.

– Szörnyen nézel ki – szólalt meg, miután kiszállt a volán mögül.

– Haldoklom! – feleltem vígan és bemásztam az anyósülésre. – Úgyhogy minden fájdalomcsillapítódra szükség lesz.

– Van bőven.

– Akkor jó. Vigyél el egy szállodába.

Akinleye elvitt egy szállodába.

Odaadta az összes fájdalomcsillapítóját.

– Papírt, tollat kérek.

– Harry, a kezed…

– Papírt, tollat!

Kaptam papírt és tollat is.

Megpróbáltam írni, de nem jutottam semmire, mert a kezem, ahogy arra Akinleye rámutatott, nem igazán volt használható állapotban.

– Rendben, akkor írógépet kérek.

– Harry!

– Akinleye – mondtam határozottan –, egy hetem sincs hátra, és azt is csak egy csodákat művelő vegyszerkoktélnak köszönhetem, hogy még úgy-ahogy birtokában vagyok a képességeimnek. Hozz egy írógépet!

Hozott egy írógépet, majd összeszedtük orvosi ismereteinket, és Akinleye belém pumpált minden olyan anyagot, ami elősegíthette, hogy a tudatom tiszta maradjon, és minél tovább megőrizhessem az épelméjűségemet.

– Köszönöm – mondtam a végén. – Most pedig nagyra értékelném, ha volnál szíves itt hagyni nekem annyi morfiumot, amennyi egy elefántot is ledöntene a lábáról, majd kint várnál.

– Harry…

– Köszönöm – ismételtem. – Majd a következő életben meglátogatlak.

Miután Akinleye kiment, odaültem az írógép elé és alaposan átgondoltam, hol kezdjem.

Végül, amikor a nap már végképp eltűnt a horizont mögött, e szavakat vetettem papírra:

Ezt most neked írom.

Az ellenségemnek.

A barátomnak.

Te már tudod, biztos, hogy tudod.

Vesztettél.

Vincent!

Ez az én végrendeletem. A vallomásom, ha úgy tetszik. A diadalmam, a bocsánatkérésem. Ezek az utolsó szavak, amelyeket ebben az életben leírok, mert már érzem, hogy a mostani testem számára közeleg a vég, mert a vég, az mindig eljön. Hamarosan félreteszem ezt az egészet, majd fogom a fecskendőt, amit Akinleye itt hagyott, és elejét veszem a további fájdalomnak. Nem csupán a te felvilágosításod céljából mondtam el neked mindezt, inkább azért meséltem el életem folyását, hogy cselekvésre kényszerítsem magamat. Tudom, hogy ezzel teljesen kiszolgáltatom magam kényednek-kedvednek, hiszen felfedem a létezésem minden vonatkozását, felfedem mindazokat az emberi lényeket, akiknek kiadtam magam, és azt is, akivé lettem. Ez után az önvallomás után muszáj megvédenem magam, így nincs más választásom, mint hogy elpusztítsalak téged, meg a rólam megszerzett tudásodat. Cselekvésre kényszerítem tehát magamat.

Mostanra nyilván feltűnt neked, hogy eltűntem a kórházból.

És vasmarokkal szorítja a gyomrodat a rettegés, hogy a Feledés nem működött és én megmenekültem.

És mivel nagy mestere vagy a dedukciónak, lehet, hogy még mélyebbre hatol benned a félelem. Hiszen abból, hogy nyomom veszett, talán azt is kikövetkeztetted, hogy a távozásom hátterében nem csupán a halálfélelem áll. Abból, hogy megőriztem a józanságomat, miután rám csatlakoztattad a kis szerkentyűdet, talán rájöttél, hogy a legutóbbi gépezet, amelyet rám csatlakoztattál, nem működött, ahogy az azelőtti sem. Lehet, hogy már látod is magad előtt az egész eseménysort, mint a láncreakció útján szaporodó neutronokat. Úgy bontakozik ki lelki szemeid előtt minden egyes hazugság, csalás, kegyetlenség, árulás, mint egy atom Isten szeme előtt. Talán már tudod is, mit akarok mondani neked, bár azt nem gondolom, hogy el is tudod hinni.

Embereket küldesz majd a keresésemre, és nem is fog különösebb nehézséget okozni nekik, hogy belebotoljanak a holttestembe. Akinleye akkor már rég nem lesz sehol, az ő munkája egyelőre elvégeztetett. Az embereid csak az üres fecskendőt fogják megtalálni, meg e sorokat, és bízom benne, hogy el is viszik neked az irományomat a kórházba. Átfutod majd ezt a lapot, és már a legelső szavaimból tudni fogod – igen, tudni fogod, mert már most tudnod kell, a zsigereid előtt már nem tagadhatod le, hogy vesztettél.

Vesztettél!

És egy másik, eljövendő életben egy kis utcácskában, mindjárt London déli határa után, fölbukkan majd egy hétéves fiúcska, aki kartondobozt tart a kezében. És megáll egy ház előtt, amelynek kertjéből rododendron illata árad, és odahallatszik egy elhaladó vonat füttye. Egy édesapa és egy édesanya lakik ebben a házban, név szerint Howard és Ursula. A kertészüket pedig, akinek köszönhetően így illatozik a sok virág, Rankisnek hívják.

A hétéves kisfiú odalép majd az idegenekhez, és gyermeki ártatlansággal megkínálja őket valamivel a kartondobozából. Talán almával vagy naranccsal. Vagy karamellás cukorkával, vagy ragacsos vajkaramellás pudinggal, de ez részletkérdés, hiszen ki utasítaná vissza egy ilyen ártatlan gyermek ajándékát? Elfogad tehát valamit a kisfiútól az apa is, az anya is, sőt, talán még a kertész is, hiszen ilyen esetekben mindenki félreteszi az óvatosságot, szóval mindenki kap valamit a fiúcskától, és szépen meg is köszönik, majd elfogyasztják, miközben a gyerek sarkon fordul és továbbáll.

Ígérem, hogy gyorsan fog hatni a méreg.

És Vincent Rankis soha nem fog megszületni.

És minden úgy lesz, ahogy lennie kell.

Az idő halad tovább.

A Klubok kinyújtják mindenhova elérő kezüket az eónokon át, és nem változik semmi.

Nem leszünk istenek, sem te, sem én.

Nem fogunk belenézni abba a tükörbe.

Viszont arra a pár napra, ami még hátravan neked, végre halandó vagy.

A fordítás alapjául szolgáló mű
Claire North: The First Fifteen Lives of Harry August
Published by Redhook 2014

Fordította: Szieberth Ádám
Athenaeum Kiadó, Budapest 2015
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
Felelős kiadó: Nyáry Krisztián
Szerkesztette: Markwarth Zsófia
Műszaki vezető: Rácz Julianna
Borító: Földi Andrea

ISBN 978 963 293 452 5

Minden jog fenntartva.