Szeged, 2012

Írta: Böszörményi Gyula
Grafika és borító: Szőnyi Gergely
Szerkesztette: Katona Ildikó és Cséplő Noémi

MOBI ISBN 978-963-245-630-0
EPUB ISBN 978-963-245-631-7

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2012-ben
Az elektronikus változat a 2012-es kiadás alapján készült.
Cím: 6701 Szeged, Pf. 784
Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139
E-mail: info@konyvmolykepzo.hu
Honlap: www.konyvmolykepzo.hu
Felelős kiadó: A. Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Zsibrita László, Gerencsér Gábor
Az elektronikus kiadás műszaki szerkesztője: Matejka György
Korrektorok: Széll Katalin, Schmidt Zsuzsanna

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Első adásnap,
augusztus 6., szombat, 16h 12’,
első bejelentkezés

KRRrrzzzZZSSSSSÍÍííZzzrRRSSss…

KITT… Halló! …KATT

zzzZRRSsssuHUsuHíszzZ…

KITT… Halló, van ott valaki? Vagyis hogy… hall engem bárki is odakinn, az éterben, vagy hol? …KATT

SSSRrrrííÍJÚúúzzsZRR…

KITT… Süket ez a vacak, vagy mi?! Lássuk ezt a gombot, amit körbe lehet tekerni. Az van alá írva, hogy… SÁV-KE-RE-SŐ. …KATT

ZzzrRÍÍÍss […brékó, brékó, nagyika, feltetted már a pacalt főni?…] hHSSSRÚúúzzz […taxit kérnek a Gyorskocsi utcába, Pukivan Teodor névre… Bocsánat, helyesbítek: Trotyvan Elemér névre…] ZZSsrrhiisSRRr […és akkor azt mondja nekem a Jolán, tudod, akinek az egyik lába X, a másikat meg ki se lehet olvasni, hogy…] rRHHHUUssssz […mentő egyes, mentő egyes, azonnal induljon a Szondi és Rózsa sarkára, ahol a mentő hatos felborult…] hHrrzzZÍÍSS […én csak azt kívánom neked, hogy tízemeletes legyen a házad, de lift helyett a görcs rángasson benne fel-le…] zzzsssrrRGÚÚSs…

KITT… Mindenhol hangzavar, de ha ide tekerem a gombot, egészen a tárcsa legszélére, itt csak sistergés meg zúgás jön. Úgy látszik, ezt a sávot senki nem használja. IGAZAM VAN?! …KATT

SSszzzrhuUÚÚúzzzZZ…

KITT… Ez aztán a totál zsír! Van egy böhöm adóvevőm és egy SAJÁT rádiósávom, amin azt dumálok, amit akarok! …KATT

Első adásnap,
augusztus 6., szombat, 17h 43’,
második bejelentkezés

KITT… Hát jó, ha senki nem hallgat, akkor akár el is mondhatok mindent, amivel tele van a zoknim, nem igaz?! …KATT

SShussszZRRRÍ…

KITT… Hullacsend és zombiszag! Ez tök menő! Vajajja nagyfater (semmi gúnyos vihánc: ő anya papája, akit Vajajja Zakariásnak hívnak, bár mi csak Zaki tatának szólítjuk)… Szóval a nagyfater azt szokta mondani: a hallgatás beleegyezés!

Szóóóval kezdődjék az adás, nyomassuk ezerrel, bele az éterbe, jeee…!

Az egész szottyos dili hat napja kezdődött, mikor a családom átment sivatagi tevekaravánba. Tényleg pont úgy néztünk ki, mint azok a csóringer tevék a Spektrumon, amiket rogyásig pakolva kergetnek egyik oázisból a másikba.

Apateve aznap reggel a legjobb öltönyét vette fel, pedig tudta, hogy estig több tonna holmit kell majd megmozgatnia. Erről anyateve tehetett, aki szerint a család (vagyis a karaván) életének egyik legfontosabb napján apa (vezérteve) mégse nézhet ki úgy, mint valami punk hegyi öszvér. Szóval apateve tutira kiglancolva, fehér ingben, nyakkendőben, tükrösre suvickolt cipőben cipelte a bútorokat a teherautóra. A sofőr és a segédje szakértő szemmel figyelte a konyhaablakból, miközben az anya által főzött kávét kortyolgatta. Miután a család cuccaival megrakott kocsi útra kelt, és apa átadta házunk kulcsait az új tulajnak, a maradék bőröndökkel, nejlonzsákokba tömködött ruhákkal, meg persze a folyton csaholó Csumpival végre mi is elindultunk a vasútállomásra.

Pocsék érzés volt utoljára átvágni a kisvároson, ahol felnőttem. Igyekeztem nem nézni se jobbra, se balra. Sajna még a járdák repedései is régi ismerőseim voltak, szóval mire felkászálódtunk a vonatra, én majdnem elbőgtem magam.

Hogy totál gáz, ha az ember tizenhárom éves fiúként sírni kezd? Kit érdekel? Ezt az adást úgyse hallja senki. Mert tényleg nem hallja, igaz?! …KATT

ZZzrrrsssííÍSZZZ…

KITT… Na, erről van szó!

Én nem érzem égőnek, hogy hiányozni fog az otthonunk. Bezzeg Monyó, az agyhalott nővérem, egészen más pálya! Ő, mióta kitört rajta a vámpírimádat, Kerubinának szólíttatja magát. Persze senkinek nem áll rá a szája, és ha mégis megpróbáljuk, mindig röhögés lesz belőle. Szóval Monyó egész úton arról nyávogott, mennyire menő, hogy végre megpattanhat ebből a porfészekből.

– Holnap már igazi sötét lelkű, titokzatos és legfőképp pesti emósként ébredek – közölte a családdal, mikor az állomás nyilvános vécéje előtt nyomultunk el. Ez aztán annyira felhúzta anyát, hogy két lépés távolságból is tisztán hallottam, ahogy a fogát csikorgatja. Bár lehet, hogy ezt a hátborzongató zajt inkább Pet (valójában Petra), a kishúgunk csikarta ki belőle, aki egész úton bömbölve vonszoltatta magát.

A Keleti pályaudvarra érve aztán kezdetét vette a nagy tevesprint. Új lakásunk csak négy sarokra volt, ezért anya hallani sem akart arról, hogy taxit fogjunk. A kéglibe egyébként Guszti bá jóvoltából költözhettünk, de ez most mindegy. Szóval átvonultunk a Baross tér alatt, majd tovább a Rákóczi út bal oldalán. Hulla jól nézhettünk ki, mert minden pesti megbámult minket, és a legtöbben rosszalló grimaszokat vágtak.

Apateve haladt legelöl, a hóna alatt és a két kezében egy-egy bőrönddel, hátán túrazsákkal, a nyakában két tarisznyával, talpig öltönyben. Mögötte Monyóteve illegette magát fekete bőrminiben, neccharisnyásan, halálfejes pólóban, magas szárú csizmában. Mivel a szereléséhez legjobban a két ruhákkal teli, fekete szemeteszsák illett, csakis azokat volt hajlandó cipelni. A karavánban én voltam a következő: Markteve (magamat hívom Marknak, mert ahogy a többiek szólítanak, az bőőőeee… ha értitek, mire gondolok, kedves nem-hallgatóim). Azt hiszem, engem bámultak meg a legtöbben, ami nem is csoda, hisz bal kezemmel egy gurulós bőröndöt vonszoltam, jobbal a fejemen egyensúlyozott fedeles kosarat tartottam, a hátamra pedig a két kecskepapagáj ketrece volt felszíjazva. Áglaki Izofandrusz és Áglakiné Zseraldina baromi ideges volt az utazástól, így aztán rendesen potyogtatott, aminek persze jó része a hátamon kötött ki. Szóval a látványomnál már csak az általam húzott bűzcsík volt tutibb.

A családi karavánt anyateve zárta. Ő még a vidéki házunk előtt fogta kézen Pettevét, miközben a másik csuklójára Csumpi pórázát csavarta – s bizony azóta sem engedte el egyiket sem! Azt hiszem, a költözés anyát boríthatta ki leginkább, mivel a vonaton a kutyát fésülte meg, és Petet állította az első, utunkba kerülő hársfa alá, hogy „most emeld a lábad, mert később már nem lesz rá alkalom”. Szegény hugi, aki még hisz abban, hogy a szülőnek mindig igaza van, nagy szemekkel pislogott, majd leguggolt, és hajrá…

Végül aztán csak megérkeztünk a Kiss József utca 2/A elé. A hatalmas, sötétbarna kapun rögtön kiszúrtam egy fehér festékkel maszatolt szívet, benne az É+L betűkkel, fentebb pedig egy I Love matricát, amiket jó jelnek vettem: ezek szerint a környéken csajok is élnek! A teherautó már rég befutott, úgyhogy kezdődhetett a hurcolkodás. A kéró, amit Guszti bá, apa bátyja „jelképes összegért” adott bérbe, a vén körfolyosós bérház harmadik emeletén lapul. Most nem fárasztanék senkit a pontos terepszemlével, mert ezt a holnapi adásra tartogatom, úgyhogy legyen elég annyi, hogy a fáraók bebalzsamozott hullái is tágasabb helyen heverészhettek, mint ami ötünknek jutott.

A lényeg, hogy már hat napja pesti lakosok vagyunk, és én ezennel megkezdem a… Mi is legyen a neve? … Megvan!

Szóóóval megkezdem a Lúzer Rádió, Budapest adásainak sugárzását!

Kedves nem-hallgatóim, mára ennyi voltam, császtok! Húzok, mielőtt az ősök keresni kezdenek. Holnap ugyanitt, ugyanekkor, ugyanígy, meg hasonlók… KATT

Második adásnap,
augusztus 7., vasárnap, 9h 23’,
első bejelentkezés

KITT… Itt a Lúzer Rádió, Budapest, kedves nem-hallgatóim! Mert ugye továbbra sem hallgat senki?! …KATT

ZzzsSSSzííÍÍSssuuuUSSS…

KITT… Helyes! Akkor hát…

Hol is tartottam? Ja, igen! Szóval beköltöztünk az új kéróba, ami elég zűrös buli volt, mivel a Guszti bától kapott harmadik emeleti odú jóval kisebb, mint amit megszoktunk. A kertes házunk, ahol eddig laktunk, hatalmas konyhából, nappaliból, két fürdőszobából és ÖT szobából állt!

Ehhez képest a mostani kéglink így néz ki: a gangról egy hosszúkás közlekedőbe lépünk, amiből jobbra falatnyi konyha nyílik… Hogy „falatnyi”, azt apa mondta kínos vigyorral, szellemességnek szánva, mert látta, hogy anya mindjárt elsírja magát. A dolog be is jött, mert anya attól kezdve nem sírós, inkább harapós hangulatba került. A konyha ablaka egyébként szintén a gangra néz, úgyhogy aki odakinn jár, akkor is látja, hogy mit burkolunk, ha cseppet sem kíváncsi rá.

A bejárattal szemben nyíló ajtó egy három lépés hosszú, két lépés széles, ablaktalan „izébe” vezet. Ennek valaha a semmit sem jelentő alkóv nevet adták, de Monyó szerint szólítsuk csak nyugodtan cselédszobának, mivel valaha ott húzta meg magát a család szolgálója. Miközben ezt mondta, jelentőségteljes pillantást vetett rám, ami bizony nem sok jót ígért.

A meglehetősen hosszú közlekedőből bal kézre, szemben a beépített szekrények sorával, további három ajtó nyílik. Az első a „félfalatnyi” kamra, tele üres polcokkal. A második a „negyedfalatnyi” vécé, amiben ücsörögve akkor is szorulást érzel, ha megy a hasad. A harmadik a fürdőszoba, aminek a látványától kirázott a hideg. A kád vénségesen vén, kacskaringós lábakon álló vasszörnyeteg… A csempék sárgák az évszázadok alatt rájuk rakódott vízkőtől… A plafon alatt pucéran futó csövek, amik úgy hörögnek és zuborognak, mint Zaki tata gyomra a harmadik tányér csülkös bableves után.

Az tuti, hogy a magam részéről mától kezdve csak akkor fürdök, ha már a legyek is öklendezni kezdenek a közelemben!

Az előszoba legvégén nyíló ajtó a nagyszobába vezet. Ez végre emberi életre alkalmas helyiségnek tűnik. Parkettás, napfényes, tágas. Dupla ablaka a Kiss Jóska utcára, pontosabban a szemközti bérházra néz (vajon hová csomagolhattam a látcsövemet?). Jobbra, a sarokban egy hatalmas cserépkályha terpeszkedik, balra pedig tejüveges, kétszárnyú ajtó nyílik a kisebbik szobába, amiből újabb ajtón át juthatunk vissza a horrorfürdőbe.

Hát nem szuperzsír ez az egész?!

Hát nem!

– Hogy fogunk itt elférni? – kérdezte anya, és a hangja úgy remegett, mint két órával később apáé, mikor a családi fényképek elhelyezése közben kalapáccsal az ujjára csapott.

– Lapjával – vihogta Monyó.

– Én Csumpival alszom! – szögezte le Pet akaratosan toppantva. Családunk border terriere egyetértőn vakkantott.

– Majd meglátjátok, milyen boldogok leszünk itt – tárta szét a karját apa, jobb kézzel a konyhát, ballal a cselédszobát pókhálózva le. – Jó emberek kis helyen is elférnek, ha már kiválasztották maguknak a saját zugukat.

Ez úgy hangzott, mint egy harci riadó. Én hátamon a rikácsoló kecskepapagájokkal, Pet az izgatottan csaholó Csumpival, Monyó pedig az egyik fekete szemeteszsákkal a kezében spriccelt szét a lakásban.

– Stipistop a nagyszoba! – üvöltötte zombiszerű nővérem, minden göncét a szoba parkettájára borítva.

– Stoppostipp az ajtós barlang! – visította Pet az előszoba hatalmas beépített szekrényeinek egyikéből.

Én – amilyen lúzer vagyok – képtelen voltam gyors elhatározásra jutni, bár a hátamra szíjazott ketrecben az Áglaki házaspár veszett szárnycsattogtatással biztatott. Először a kisebbik szoba felé indultam, mert annak is volt saját ablaka, ráadásul külön bejárata a fürdőhöz. Félúton viszont az jutott eszembe, hogy így az én hullamániás nővérem szomszédjává válnék, ami totál szívás. Hiába volna két kijárata a szobámnak, Monyó úgysem engedné, hogy átjárjak a territóriumán, s ha ráadásul még a fürdőbe is beveszi magát valaki, na, akkor tuti csapdában vagyok.

Így tehát sarkon fordultam, s mivel több, ablakkal bíró helyiség nem akadt a lakásban, a konyha közepére álltam, kihirdetve megmásíthatatlan döntésemet:

– Ez itt az én kecóm!

Persze anya mindig is kötelességének érezte, hogy figyelmen kívül hagyja a döntéseimet, különösen, ha azok megmásíthatatlanok. Azt hiszem, úgy érzi: attól igazán jó és gondoskodó szülő, ha folyton keresztbe tesz nekem. …KATT

Második adásnap,
augusztus 7., vasárnap, 15h 01’,
második bejelentkezés

KITT… Kedves nem-hallgatóim, habár ma délelőtt már szóltam hozzátok, most ismét kénytelen vagyok az éterbe kiáltani, milyen sanyarú az én sorsom! Történt ugyanis, hogy az új lakásunkba – ami apa szerint kezd igazi „luxusparadicsomhoz” hasonlítani, anya szerint viszont inkább egy „aszfalton szétcsapott görögdinnyére” emlékeztet – váratlanul beállított a főbérlőnk.

Guszti bá baromi fura alak! És nem csak azért mondom ezt, mert mindig régimódi öltönyben, csíkos-zsebórás mellényben, csíptetős szemüvegben és kalappal a fején jár. Hivatalosan apa bátyja, de mivel kerek tíz évvel idősebb nála, ráadásul hihetetlenül nagy az arca, ezért inkább olyan, mintha apa apja volna.

– Látod-látod, Kornélkám, már megint én húztalak ki a trutymóból! Épp úgy, mint mikor gyerekkorunkban az a kecske az emésztőig kergetett – harsogta Guszti bá, amint átlépte a küszöbünket (ami valójában az ő küszöbje). – Most is azt mondom neked, amit akkor: szívesen segítek kimászni, de csak abban az esetben, ha utána mindent úgy teszel, ahogy én tanácsolom!

Ezen aztán kötelező volt nevetni, hisz Guszti bá meg az épp aktuális „élete szerelme” (ma épp valami Vikike) is harsányan hahotázott. Én azonban kiszúrtam, hogy anya foga már megint csikorog, Monyó undorodva cicceg, Pet pedig direkt meghúzza Csumpi farkát, hátha a kutyánk bevállalja helyettünk az öngyilkos őszinteséget, és megharapja a nagyképű nagybácsit. Végül az ebünk nem, apa viszont majdnem megtette ezt, miután a félig sem berendezett lakásban uralkodó zűrzavart látva Guszti bá gunyoros vigyorral búgta Vikike fülébe:

– Látod, ropogós grillmadaram, az öcsém mindig is ilyen volt: adok neki egy szép, rendes lakást, erre ő meg a szedett-vedett családja két nap alatt katasztrófaövezetté változtatja azt!

Persze nekünk is van véleményünk apa bátyjáról, de azt csak akkor szoktuk kifejteni, mikor ő már elhúzta a csíkot:

Pet szerint Guszti bá azonos azzal a kecskével, aki gyerekkorukban az emésztőbe kergette apát (asszem, a hugi ráérzett a lényegre!).

Monyó szerint Guszti bá csak egy felfúvódott, túlérett zombi, akit ideje volna megkínálni egy ezüstgolyóval.

Apa szerint a bátyjában egy igazán jó ember van elveszve, de hiába keresi bárki, már sosem kerül elő.

Anya szerint viszont mégiscsak meg kéne már próbálni azt a keresést, mondjuk, egy kőfejtő csákánnyal, mert Guszti bá egy óriási nagy… (ez a szó nem illik rádióadásba, úgyhogy inkább kifütyülöm -----).

Szerintem viszont Guszti bá igazán jó fej, hisz miután elveszítettük a vidéki házunkat, mert nem tudtuk fizetni a törlesztőrészleteket (amiről persze mi, a család gyerekei, nem tudunk! Ááá, dehogy tudunk!)… szóóóval, mikor majdnem az utcára kerültünk, Guszti bá apa hóna alá nyúlt – azzal se törődve, milyen izzadságszagú lesz a keze –, és beemelt minket ide, a Józsefváros szívébe. Sőt, valami übermenő állatklinikán munkát is szerzett apának, ahol holnaphoz egy hétre, hétfőn kell kezdenie, annyi fizetésért, amiből lazán ki tudja pengetni a lakás bérleti díját, s a maradékból talán még kajára is futja majd.

Hát mi ez, ha nem totál „jófejség”?

A lényeg, hogy Guszti bá meg az ő műkarmos-kuncogós Vikikéje most épp odalenn vendégeskedik a nagyszobánkban, én meg szépen elhúztam a csíkot, mivel kicsit sem vagyok kíváncsi arra, hogyan csikorog anya foga, és vörösödik apa feje… KATT

Második adásnap,
augusztus 7., vasárnap, 16h 13’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Most esik le: nektek, kedves nem-hallgatóim, tutira fogalmatok sincs róla, hogy honnan szórom szerte a Lúzer Rádió adásait! Okesz, hát legyen, felhomályosítalak benneteket, hisz úgysem buktathattok le.

Szóóóval, az úgy volt, hogy mindjárt a költözésünk első napján, miután apa bejelentette, válasszunk magunknak alvóhelyet – anya pedig azt jelentette be, hogy felejtsük el a szabad szobaválogatás jogát, mert ő már el is döntötte, ki hol fog szunyálni… Tehát miután az ősök lestoppolták maguknak a nagyszobát (naná!), a mellette lévő kisebbet pedig kiutalták az én sötét tekintetű nővéremnek, valamint a „barlangszekrény” mélyéről előrángatott, kutyaként morgó húgomnak, engem végül az alkóvba, vagyis a cselédszobába száműztek.

Ne tudjátok meg, miféle lyukban élek! Az egész alig öt lépés hosszú, három lépés széles, a plafon viszont legalább négy méter magasan van, ablakról pedig ne is álmodjatok! Ráadásul az ajtóm pont szemben található a lakás bejáratával, így aztán a családmészáros betörő (ha jön) elsőként majd tutira engem tesz hidegre a szolgálati baltájával, és csak aztán keres rá a többiekre.

Lényeg a lényeg: miután ebbe a sötét lukba sikeresen bepréseltük az ágyamat, a sarokba pedig az asztalomat és egy széket, már semmi másnak nem maradt hely. Ha éjszaka szükségem lesz… mit tudom én… mondjuk a tartalék zsebkendőmre, akkor végig kell lopakodnom a sötét közlekedőn, el a kamra meg a klotyó előtt, hogy feltúrhassam a beépített szekrényeket, amikbe a holmim került.

A személyes cuccaim, amiket az én hullaszerű nővérem meg a sajtkukac húgom ezentúl BÁR-MI-KOR ÁT-KU-TAT-HAT! …KATT

ZZZzrrrjíí [néhány percen át] ÍÍSssSHhrzzzz…

KITT… Bocsesz, drága nem-hallgatóim, de most, hogy alaposabban átgondoltam, micsoda szívás lett az életem, az agyam hirtelen ledobta az ékszíjat. Szükségem volt néhány perc le-föl mászkálásra (remélem, nem dübörögtem túlságosan), meg némi gerendába öklözésre (asszem, beszereztem néhány szálkát), de most már… Húúh, igen, most már jobban vagyok.

Tiszta mázli, hogy azon az első napon, mikor beköltöztünk, én találtam meg a kulcsot! A nagyszobában álló, méregzöld cserépkályha mögötti résbe volt becsúszva. Marha nagy, súlyos és tiszta rozsda meg vas. Látszik rajta, hogy talán még Petőfi vagy Mátyás király idejéből maradt a kályha mögött, szóval azonnal tudni akartam, mit nyit.

És hát meg is tudtam, süket fülű nem-hallgatóim! Meg bizony, hisz különben hogy is nyomathatnám nektek a Lúzer Rádió csúcsmega adásait idefentről, a Kiss Jocó 2/A padlásteréből, aminek feljárójához a családban egyedül nekem van kulcsom, jeee! …KATT

Harmadik adásnap,
augusztus 8., hétfő, 12h 54’,
első bejelentkezés

KITT… Ma úgy döntöttem, ahányszor csak lehet, teleszórom az étert a hangommal. Akár naponta többször is felkígyózok ide, a padlásra, persze vigyázva, nehogy a családból vagy az emeletünkön lakók közül bárki is kiszúrja, hogy saját kulcsom van. Mondjuk eddig még egyetlen szomszédot sem láttam a gangon. Totál olyan, mintha a harmadik emelet hat lakásából ötben senki sem élne. Persze az is lehet, hogy tényleg nem él, s valójában Monyó kedvencei, az éjszaka titokzatos, bár kissé szagos lényei, zombik, vámpírok, farkasemberek meg hasonlók dekkolnak körülöttünk. Bár a szemközti, 3/5-ös lakás függönye kiskacsamintás, a tőlünk jobbra lévő, egészen a sarokba húzódó 3/1-es előtti vaskorlátra pedig az ott lakó tegnap egy selyemkendőt tett ki száradni. Hát ja! Nehezen hiszem, hogy az élőhalottak csipketerítőkkel vacakolnának – hacsak nem azzal takarják le éjszakára a koporsót, amiben nappal szunyálnak. …KATT

HhzzzsSRr [tizenkét percen át] íííÍJÚÚúússsSzz…

KITT… Bocsesz az adásszünetért, drága nem-hallgatóim, de rájöttem, hogy nagyon hasznos volna, ha rajzolnék egy vázlatot az emeletünkről, mert így nem kell folyton magam elé képzelnem, hogy mi és hol található. Persze ti ezt a remekművet nem láthatjátok, pedig szerintem berosálnátok tőle, milyen tehetséges vagyok. Szerencsére a padlás, ahonnan a Lúzer Rádió adásait nyomatom, tele van mindenféle kacattal, lommal és firlefránccal, amit az alant[as] lakók az évszázadok alatt idehordtak. Ezek közt találtam ezt a falapot meg a széncerkákat, zsírkrétákat, és tádááám…!

Íme, a Kiss József utca 2/A harmadik emeletének vázlatos ábrázolása.

Kár, hogy rádiós vagyok, és nem tévés. Na mindegy, azért megpróbálom elgagyogni, mit kéne látnotok. Van tehát a harmadik emelet, ahová két különböző útvonalon is fel lehet jutni, mert ezekbe a pleisztocén (tehát agyzsibbasztóan régi) házakba még két lépcsőházat építettek. Az egyiket a gazdag lakóknak, a másikat meg a szolgálóiknak, cselédlányaiknak meg az inasoknak, postásnak, szenesembernek – szóval azoknak, akiknek az élete tiszta szívás, mint az enyém. A mi kőkorszaki elődeinknek baromi nagy arcuk lehetett: a dolgoknak értelmetlen neveket adtak (pölö lichthóf, azaz világítóudvar), és még arra sem voltak hajlandóak, hogy ugyanazon a lépcsőn közlekedjenek, mint a szolgáik meg a nekik dolgozó csóringerek.

Szóóóval, a főlépcsőház ott van, ahol a ház kapubejárója; a cselédlépcső meg a tőle jobbra lévő oldalon. Persze végül mindkettő eljut a harmadikra, csak épp máshol bukkan ki a gangra, vagyis a függő- avagy körfolyosóra, ami önmagában is totál csúcs, mert rajta járva, s közben az ingatag vaskorlátba kapaszkodva úgy érzed, mintha bármelyik pillanatban lezuhanhatnál! A gang különben U alakú, tehát nem fut teljesen körbe. A belső udvar harmadik oldala sima, fehérre mázolt, itt-ott néhány apró klotyó- meg kamraablakkal és rengeteg madártrottyal pettyezett tűzfal.

Bődületes hipergáz, hogy a befelé néző lakásablakok némelyikéből semmi mást nem lehet látni, mint ezt a meszelt falat!

Az emeleten hat lakás van, de ezt már mondtam. A miénk a cselédlépcsőtől balra található. A gangon ballagó előbb a konyhaablakunkon lát be, aztán már ott is van az ajtónk előtt. Eddig kb. ennyit tudok az emeletünkről. Most lemegyek, mert kajaszagot hoz a léghuzat, nekem pedig már régóta és igen hangosan dörömböl a hasam. …KATT

Harmadik adásnap,
augusztus 8., hétfő, 16h 34’,
második bejelentkezés

KITT… A szimatom nem csalt: odalenn tényleg kaja várt, most mégis éppolyan éhes vagyok, mint mikor félbeszakítottam az adást. Hogy miért? Hát mert anya rakott krumplit csinált, s bár a szélét rendesen odaégette, mert még szoknia kell az új sütőt, viszont a belseje tele volt tojással és kolbásszal. Tutira menő nyam-nyam!

– Úgy egyétek, hogy apu első fizetéséig ez az utolsó rendes étel az asztalon! – figyelmeztetett anya.

Nem is lett volna ezzel semmi gáz, ha az én agyhalott nővérkém nem dönt úgy, hogy ebéd előtt még megfésülködik – méghozzá ott, a falatnyi konyhánkban, a párolgó kaja fölött! Anya nem szólt rá, mivel ahhoz, hogy mi hárman elférjünk az asztal körül, neki és apának ki kellett mennie. Én meg persze túl kajás voltam ahhoz, hogy figyeljek, így csak a hatodik villánál derült ki, hogy Monyó ébenfeketére mázolt [különben barna!] hajszálai közül egy jól megtermett példány a tányéromban landolt.

Utálom, ha valami idegen, oda nem illő dolog csiklandozza a torkomat. Amint megéreztem, rögtön tudtam, hogy mi az, szóval lecsaptam a villát, és kotorászni kezdtem utána a félig rágott kajával teli számban. Csakhogy az a rohadt hajszál folyton kicsúszott az ujjaim közül, meg rátekeredett a krumplidarabokra és a nyelvemre, aztán beakadt a két fogam közé, s közben a másik vége egyre lejjebb csúszott.

– Pfúj, a Marcsi busztustalankodik! – visította a húgom, akit egyszer majd azért fogok fejjel a klotyóba tunkolni, mert képtelen rendesen kimondani a nevemet, pedig idén már suliba megy.

– Ne légy már annál is undorítóbb, mint amilyen alapjáraton vagy, Májcsi! – sipította gúnyosan Monyó, miközben marsallbotként lóbálta szőrös hajkeféjét.

Szívesen közöltem volna vele, hogy ha valaki itt undorító, az tutira csakis ő lehet. Ám a hajszál épp ekkor ért a nyelőcsövem feléig, s én hirtelen megértettem, mi a terve a kis rohadéknak: azt a néhány falatot is vissza akarja csalogatni belőlem, amit már korábban sikerült a gyomromba pakolnom.

És bejött neki! Naná, hogy be, hisz nemrég még a nővérem szerves része volt, s ezért annak minden gonoszságát genetikailag birtokolta!

A boooáááá-hangra meg persze Pet hisztis toporzékolására és a nővérem eszelős vihogással kevert üvöltésére aztán anya is előkerült. Az „első fizetésig utolsó rendes ételnek” addigra totál annyi volt, mivel sajna nem sikerült időben félrehajolnom.

Na jó… Igazság szerint, ha úgy akarom, sikerült volna. Csakhogy az utolsó pillanatban rájöttem, hogy ha megteszem, akkor minden, ami belőlem távozni akar, a nyitott konyhaablakon át egyenesen a gangra tette volna át a telephelyét – s én bizony nem így akarok bemutatkozni a szomszédoknak, vili?!

Lényeg a lényeg: most pont olyan kajás vagyok, mint egy órája. Ráadásul anya belém diktált némi szódabikarbónát, ami gyomorrontásra jó, és azt mondta, hogy estére választhatok az üres pirítós és a sós vízben főtt krumpli között. Sirályság! Szó szerint egy hajszálon múlt az életem, és úgy tűnik, vesztettem: éhen fogok halni. Esküszöm, legközelebb az én hullaimádó nővérem akár zombidarabkákat is potyogtathat a kajámba, akkor is megeszem. Egyébként Monyót meg a hajszálát végül azért nem fújtam be az ősöknek, mivel sajna egy hajszálnyi bizonyítékom sem volt. Vagyis pont annyi lett volna, de turkáljon utána az, akinek tele a gyomra. Monyóval egyébként se ajánlatos kekeckedni, ha az ember bizonytalan a győzelemben, mivel ő a fésülködésnél sokkal nagyobb aljasságokra is képes.

Mesélhetnék!

Majd fogok is… KATT

Harmadik adásnap,
augusztus 8., hétfő, 20h 17’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Délután kénytelen voltam néhány órát a családdal tölteni, nehogy megkérdezzék, hol mászkálok folyton. Bár abban az eszement kavarodásban, ami nálunk van, talán észre sem vették, hogy jelen vagyok. Még mindig tart a „fészekrakás” – ahogy anya azt a kapkodós idegbajt hívja, ami az új kecónk berendezésével jár. Ma végre felhoztuk az udvarról a voliert. Agyban gyengébb nem-hallgatóim kedvéért elárulom: a volier egy szekrény méretű, tehát meglehetősen böhöm madárkalitka, aminek az alja kihúzható fiók, hogy a potyadék könnyen eltávolítható legyen, az oldalai pedig finoman szőtt madárhálóból állnak. Áglaki Izofandrusz és Áglakiné Zseraldina szemmel láthatóan boldog volt. Végre elhagyhatják a szűk hordozóketrecet. Ahogy a párocskát beraktuk a volierbe, azonnal felültek a középen terpeszkedő száraz faágra, és tollászkodni kezdtek. …KATT

SsszzZHHRRs [másfél percen át] hhrsSSÍÍzss

KITT… Bevallom, a kecskepapagájainkat nézve hirtelen totál bőghetnékem támadt. Azt hiszem, az ág látványa miatt lehetett: eszembe jutott a kertünk hatalmas diófája, amiről apa fűrészelte le ezt a gallyat két éve, hogy legyen min ücsörögniük a kis csőrösöknek. Csakhogy az a fa már nem a miénk, ahogy a kert meg a ház se. Vajon emlékszik még ránk valaki abban a városban? És itt, ebben a „busztustalanul” (ahogy Pet mondaná) böhöm nagy, bűzös és folyton hörgő-morgó Pestben lesz majd olyan, aki legalább azt észreveszi, hogy vagyunk?

Még mindig nem láttam egyetlen emeletszomszédunkat sem!

Monyó és Pet kisszobába való beköltözése persze egyáltalán nem volt békés. A húgom ágya a fürdőszobába vezető ajtó elé, a nővéremé pedig az utcára néző ablak alá került. Először pont fordítva tervezték, de Pet kijelentette, hogy akkor ő egyetlen percet sem tud majd aludni, mert folyton attól fog parázni, hogy az ablakon át „busztustalanul szőrös kezek nyúlkálnak be érte”. Szerencsére Monyó gerjed a „busztustalanul szőrös és nyúlkálós kezekre”, úgyhogy hajlandó volt helyet cserélni vele.

Ezután viszont a posztertapétázás kényes művelete következett, amin megint csak kitört a csajdili. Monyó elsőnek a hatalmas Twilight-mozilepedőjét rajzszögezte fel, amiről Robert Pattinson úgy bámul le, mintha előzőleg kifolyt volna a szeme, úgyhogy szegénynek egy-egy pingponglabdával kellett azokat pótolnia. Pet válaszul a szemközti falra egy giga Shrek-posztert ragasztott, annyi celluxszal, amennyinek a puszta súlya elegendő a vakolat lerántásához. Szerintem ez a két filmsztár szépségben, tehetségben, szellemben és történetben tényleg nem versenyezhet: a zöld öklű öldöklő lazán veri a sziporkavámpírt.

Lényeg a lényeg: Monyó hisztirohamot kapott, mivel úgy érezte, hogy „Shrek buta vigyora kigúnyolja a sötét vámpírromantika hercegét”, és így a két poszter semmiképp sem fér meg egy légtérben. Pet erre azzal az elsöprő érvvel válaszolt, hogy: „A Shrek tök jó!”. Én a nagyszoba ajtajából néztem, amint a csajok előbb csak visítoznak, majd tárgyakat kezdenek egymás felé hajigálni. Végül megjelent anya, aki halk szóval, türelmesen elmagyarázta nekik, hogy:

– Tudjátok, lányok, az ilyen szűkös időkben, amilyeneket most élünk, muszáj engednünk az igényeinkből – s aztán mindkét posztert letépte a helyéről. – Így máris sokkal jobb! – biccentett elégedetten, bár a rajzszöglyukakkal és celluxfoszlányokkal tarkított fal brutál gyászosan nézett ki. Talán épp ezért történt, hogy a következő pillanatban egyetlen méretes galacsinba gyűrte a vámpírmacsót meg a trollbajnokot, s aztán kivonult a szobából.

– Ezért még megfizetsz, te kis szutyok! – sziszegte ekkor Monyó.

– Te is fogsz kifizetni, te nagy… nagy… Trutyok! – csikorgatta a fogát Pet.

Amikor ezt csinálják, már-már csípem a tesóimat!

Mindent egybevetve azt hiszem, hogy én végül is hipermázlistának mondhatom magam. Igaz, hogy a szobámon nincs ablak, és ezért éjszakára is legalább résnyire nyitva kell hagynom az ajtómat – különben úgy érzem magam, mint akit idejekorán begyömöszöltek a koporsójába –, viszont a falamra azt teszek ki, amit akarok. Egyelőre még nem tudok dönteni Keanu Reeves mátrixos nyomulása és a Quimby-poszter…

Várjunk csak, hát ez meg mi?! Húazannya…! KATT

ZZZSSsszzz [tizenkét percen át] ZÍííúúújjjRSSsss…

KITT… Bocs, de ez… Huhú, hát ez nagyon kúúúl, kedves nem-hallgatóim! El fogjátok dobni az agyatokat, plusz még néhány létfontosságú szerveteket is, ha meghalljátok, mit találtam az előbb.

A Lúzer Rádió adója (amiről még mindig nem gagyogtam nektek semmit, de majd fogok, ígérem) a padlás keleti oldalán, közvetlenül az egyik tetőablak alatt van. Innen nyomatom nektek a tömény kultúrát, amit persze nem hallgattok (hülyék is maradtok – de hát ez már a ti bajotok), és néha felnézek, hogy lássam, mi a helyzet kozmikusan. A résnyire nyitott ablakon át csak az égboltot meg a tető egy darabját sasolhatom, de ennyi elég is ahhoz, hogy tudjam, mikor alszik be a nap. Na, és ahogy az előbb felnézek, hát látom ám, hogy valami derengés imbolyog a cserepeken. Mivel az alaptermészetemben genetikailag kódolt a haláltmegvető bátorság (is), a gerendákba kapaszkodva felmásztam a tetőablakhoz, és kilestem rajta.

És olyasmit találtam, amire nincs magyarázat: a bérházunk háta mögött, hasonló bazi nagy házakkal totál körbevéve egy templom bújik meg! Igen, jól kagylóztátok, egy elhagyatott templom! Vajon miért akarták eldugni? Még a városból erre tévedő, gyér fényben is látszik rajta, hogy az egész baromira le van robbanva. Legalább tízezer éve rejtegetik. A pestiek talán már a létezéséről is rég megfeledkeztek, mivel tényleg fullra körbe van építve. De ki jár oda és miért?

Ez már önmagában is sirály para! Tuti, hogy Monyó helyben összepisilné a bőrminijét, ha tudna róla – persze tőlem nem fog!

És a lényeg még csak most jön! Ahogy ott sasolok, hát egyszer csak fény mozdul a templomtorony ablakában. És nem ám elektromos, halogén, neon vagy valami egyéb vezetékes modernség! Áááá, dehogy! Kajakra GYERTYAFÉNYT láttam! Ide-oda imbolygott a félig leszakadt redőnyök mögött, aztán meg lassan elhalványult. A gyertyázó biztos lebotorkált a torony csigalépcsőjén, vissza a templomba… Sőt, talán egyenesen a kriptába, vagy hová!

Ez aztán az össznemzeti para, mi?!

Na jó, mára ennyi voltam; valahogy most túl sötét ez a padlás, úgyhogy császtok! …KATT

Negyedik adásnap,
augusztus 9., kedd, 7h 06’,
első bejelentkezés

KITT… Igen, kedves csupa csipa nem-hallgatóim, jól látjátok a vekkereiteken, vagy mitek van nektek: a Lúzer Rádió ma tényleg ennyire korán sugározza első adását! Hogy miért? Tisztában vagyok vele, hogy még tart a nyári szünet, és sajna külföldi nyaralásra sem indulunk, sőt, az eszem is buggyanatlan. Egyszerűen azért keltem ma ilyen korán, mert anya és apa tegnap este úgy döntött: ma végérvényesen befejezik a „fészekrakást”, ezért már hajnali hatkor kitrombitáltak minket az ágyból. Szegény Csumpi, aki rászokott, hogy az ágyam alatt aludjon, úgy megrémült a szokatlanul korai felfordulástól, hogy csahológörcsöt kapott. Erre persze a kecskepapagájok is pánikba estek, de apa szerencsére észnél volt, és még azelőtt rájuk dobta a télikabátját, hogy az összes tollat kitépték volna egymásból.

Bárcsak én is papagáj volnék! Akkor elég lenne a fejemre húzni a takarót, és máris azt hinném, hogy nyugis éjszaka vesz körül.

Ám mivel full intelligens főemlősnek születtem, anya kiparancsolt a szobámból, és azt mondta, csomagoljam újságpapírba a konyhát, mert festeni fognak. Apa szörnyen büszke volt rá, amiért a költözéskor nem hagyta magát lebeszélni arról, hogy a rég kiolvasott Modern Állatorvos, Kutyabaj-Macskajaj és Sintérhíradó példányokat magával hozza.

– Látjátok, milyen jól jön most ez a sok régi olvasnivaló! – harsogta, miközben a Pettől elkobzott cellux segítségével betegesen vedlő, törött lábú, kullancsos, félszemű, rühes és felboncolt négylábúak képeitől tarka újságlapokkal ragasztottuk körbe a kredencet. Csumpi szegény csak egyetlen pillantást vetett a konyhabútor új mintájára, s máris nyüszítve húzott be a szobámba. – Eredetileg a gyerekeknek szántam, hogy ha majd az új iskolájukban papírgyűjtés lesz, ne maradjanak szégyenben, de be kell látnom: a minőségi fészekrakás fontosabb.

Mivel az apával közösen „levédett” konyhabútorok között valahogy mindenkinek elment az étvágya, ezért inkább kihagytuk a reggelit, és nyomban hozzáfogtunk a festéshez. Eleinte egész kúl volt a buli, de aztán kezdtek kiütközni a családtagok közötti ellentétek, mármint ami a művészetet illeti.

– Sárkányok! – jelentette ki Pet, sánta kutyát ábrázoló, túlméretezett papírcsákója alól. – Sárkányokat és pónikat akarok oda, szembe, különben mind a falra pöpködöm majd a paradicsomfőzeléket!

– Ne beszélj úgy, mintha óvodás volnál! – szólt rá anya.

– De hisz óvodás vagyok! – hökkent meg a húgom.

– Csak voltál, töpszli! – vigyorgott gúnyosan az ajtókeretnek támaszkodva Monyó (aki azért érezte magát elemében, mert sikerült bizonyos „női gondokra” hivatkozva kihúznia magát a meló alól – meg azért is, mert akkor még nem jött rá, hogy a félfát én már lemázoltam). – sszel suliba mész. Vagy talán már elfelejtetted, hogy nemrég volt az óvodai ballagásod?

– Akkor majd visszaballagok bele! – kiáltotta Pet, s hogy lássuk, komolyan beszél, a kezében lévő ecsetet teljes erőből a legközelebbi festékesflakonba vágta. Ezzel aztán pontot is tett a művészi karrierje végére, mivel apa nyomban megfosztotta őt a sántakutyás csákótól, anya pedig Csumpi mellé, vagyis az ágyam alá száműzte őt. (Megjegyezni: a fekhelyem alatt semmi gázosat, cikit és titkosat nem szabad tárolnom!)

Mindez alig fél órája történt. Ja, hogy azt kérditek, kagylófülű hallgatóim, én hogyan tudtam meglépni? Tök egyszerűen. Vámpírmániás nővérkém végül csak rájött, hogy a félfa ragad, ezért a kedvenc fekete felsőjének annyi. Sajna ahhoz se kellett sok idő, hogy kiszúrja, milyen elégedetten vigyorgok, pedig totál igyekeztem a kólikás kutyákkal díszített papírcsákóm fedezékébe húzódni. Miután hozzám vágta a hígítós rongyot – amivel persze csak a csőfestésre előkészített rozsdamaró flakonját sikerült eltalálnia –, én pedig menekülés közben izgalmas sormintát húztam a már lefestett falra, az ősök mindkettőnk azonnali deportálása mellett döntöttek. A „büntetésünk” addig tart, míg meg nem jön az eszünk.

Hehe!

Hogy Monyó hol várja, ami számára sose érkezik el, azt nem tudom. Én viszont egyenesen ide, a padlásra húztam a csíkot, mert tisztában vagyok vele, hogy tűrhetetlen adósságomat immár tényleg ideje törlesztenem. Szóóóval csimbókos hajú, csupa csipa nem-hallgatóim, most végre elmondom nektek, hogyan is született a Lúzer Rádió, a ti kedvenc és ájulásig imádott csatornátok, amit… KATT

Negyedik adásnap,
augusztus 9., kedd, 13h 46’,
második bejelentkezés

KITT… Mindenkinek ezerrel halidéj, surmókáim, ismét adásban a Lúzer Rádió! Azt kérditek, miért szakadt félbe a hajnali műsor, méghozzá pont a legizgalmasabb pillanatban? Ha jófejkedni akarnék, azt mondanám: rátok voltam tekintettel, hisz egész a stúdióig elhallatszott az ásítozásotok, puhányok. Valójában viszont azért kellett sietve eltűznöm a padlásról, mert feljött egy lakó, és én majdnem lebuktam. Szerencsére végül lazán sikerült elbújnom az illető elől, akinek még az árnyékát se láttam, csak a távolból hallottam, amint a padlás egyik messzi rekeszében matat…

Hogy is írhatnám le nektek ezt a totálbaró birodalmat, a Lúzer Rádió fészkét, ami a Kiss Jocó 2/A padlásán található? Aki még sosem járt egy körfolyosós, öreg bérház padlásán, annak nagyon nehéz lehet elképzelni, miről vartyogok. Szóóóval… Ez a padlás még magánál a bérháznál is nagyobb, mivel a sátortetők mindkét oldalon átérnek a szomszédos tömbök lakásai fölé. Amikor először felmerészkedtem ide, biztos voltam benne, hogy valójában egy másik világba, dimenzióba vagy mibe csöppentem.

És ha jobban belegondolok, ez igaz is! A padlás böhöm mestergerendái, támasztékai és állványai átláthatatlan erdőt alkotnak, amik mind a cserepeket tartják. Köztük mindenfelé folyosók, járatok, beugrók, mint valami menő labirintusos horrorban – bár erre nem szeretek gondolni, mert akkor borsódzni kezd a hátam, és folyton magam mögé nézegetek.

Persze mindehhez képzeljetek még hozzá többtonnányi port, ragacsos mocskot, felhőkben lebbenő galambtollat, szárazon ropogó patkány- meg egérpiszkot, és annyi pókhálót, amennyit még a Frodóra vadászó Banyapók se tudna kipréselni a szőrös hátsójából. A második látogatásomkor már elemlámpa is volt nálam, mert a cserepek között és a mocskos tetőablakokon át nappal is csak hiperkevés fény szűrődik be. Ekkor jártam körbe a padlást, és fedeztem fel, hogy a főgerendákra fektetett, járdányi széles pallókon kívül mindenfelé nyílnak keskenyebb oldaljáratok is. Addig mentem az egyiken, míg végül az egyre alacsonyabb tető miatt már csak guggolva tudtam előrearaszolni, és akkor…

Igen, akkor találtam rá a Volna-K-ra!

Azt még nem is mondtam, hogy a járdaként használható, hatalmas tartógerendák és pallók hálózatáról bárhol le lehet lépni, és akkor az általuk körbezárt, téglalap alakú területeken járkálhatok tovább. Ilyenkor a surranóm alatt közvetlenül az alattam lévő lakás teteje, vagyis az azt borító kátránylapok vannak, úgyhogy jobb óvatosnak lenni, nehogy a lakók meghallják, amint fölöttük osonok. Baromira nem csípném ugyanis, ha letiltanának a padlástúrákról.

Főleg most, hogy enyém a Volna-K egész, tutira berendezett stúdiója!

Azt kérditek, mi a túró az a Volna-K? Hát egy bazi nagy, totálbrutál őskövület rádió adó-vevő, ami nyom vagy ezer mázsát (próbáltam megmozdítani, de nem ment), és amellett, hogy könnycsorgatóan jól néz ki, ráadásul MŰ-KÖ-DIK! Na ja, hisz ha nem működne, a Lúzer Rádió se nyomathatná a szavaimat, ugyebár!

Lényeg a lényeg: négy nappal ezelőtt történt, hogy kezemben az elemlámpával egyre mélyebbre nyomultam a padláslabirintusba, s közben prüszköltem a portól, ragadtam a pókhálóktól. Öreg bútorok, szekrényroncsok, tetőcserépig halmozott ládák, bálák, kacatok és cuccok között botladoztam, s már-már azon töprengtem, hogy talán soha többé nem találok vissza a padláslejáró ajtajához, mikor hirtelen kiszúrtam a molyrágta függönyt! Az a rongy valaha (talán még a vassisakos királyok idejében) világosbarna lehetett, most viszont inkább sötét trotty színűnek tűnt, és több volt rajta a lyuk, mint egy tésztaszűrőn. Mindjárt vágtam, hogy csakis valami fontosat takarhat, ha már ilyen komoran fityeg. Mikor aztán megpróbáltam óvatosan félrehúzni, azonnal le is szakadt a kampósszögekről, amik tízezer éve tartották. Csórikámnak betelt a szolgálati ideje, de én majd hozok helyette újat, őt meg szépen összehajtogatva dobom a kukába.

Szóóóval a fekvő mestergerendák közötti négyzetben, ahová egy ládákból tákolt, háromfokos lépcsőn lehet lejutni, dekkol a fehér lepedővel takart, óriás adó-vevő! Vénségesen vén, rozzant asztalon áll, s mindenféle kábelek, vezetékek jönnek ki belőle, hogy aztán vagy a padláson fussanak szét, vagy kibújjanak a tetőablak sarkánál fúrt, spécin szigetelt nyíláson, valahová a szabadba, ahol a szerkó antennája feszeng. A készülék előtt öblös bőrfotel (ebben ülök most is) terpeszkedik. Mellette jobbról asztalka, rajta ernyős lámpa (felkapcsoltam, és ég… vagyis hogy világít, de tutira ám!), balról meg komoly irattartós-fiókos polcrendszer vigyorog. A benne lévő sárgult, egérrágta, penészes papírokat még nem volt gyomrom átlapozni. Különben is, maga a készülék jobban érdekel, főleg, mióta rájöttem, hogy totál üzemképes a kütyü.

Nnna, drága nem-hallgatóim, akkor most hunyjátok le szépen a szemeteket, és képzeljetek el egy szürke fémből készült szerkezetet, ami pont akkora, mint… Hm, mint mondjuk egy minihűtő! Igen, a Volna-K pont olyan magas, csak egy kicsivel keskenyebb, és sokkal menőbb. Az eleje tele van mindenféle gombokkal, tárcsákkal, lámpácskákkal, kapcsolókkal és két bemeneti nyílással. Az egyikbe – most már tudom – a fejhallgatót (nagy, párnás szörnyeteg – eltűnik benne az egész kókuszom), a másikba a mikrofont kell dugni. Az meg pont olyan, amilyeneket a régi háborús filmekben látni: bőrrel bevont, fekete nyele és kerek „beszélőkéje” van, az oldalán pedig egy vörös gomb, amit nyomni kell, amíg dumálok…

KatKITT… és el kell engedni, ha a választ hallgatom …KATT

…SsssZZRrhHHhhooouuusszSS…

KITT… Valahogy így, vili?! Választ ezen a sávon, ahová a tárcsát állítottam, szerencsére sosem kapok, különben attól kezdve meg se mernék mukkanni. Nekem bőven elég az a tudat, hogy ti, bamba nem-hallgatóim, NEM hallgattok engem, s így szabadon kidumálhatom magamból mindazt, ami… Szóval, ami kicsit sem csúcs az életemben.

A Volna-K-ról (rá van írva a neve, bár oroszul, vagyis cirill betűkkel: Вoлна-К – ezt apa régi sulis szótára segítségével sikerült megfejtenem) még annyit, hogy a műszerfal közepén van egy bazi nagy skála, ami a hullámhosszokat, csatornákat vagy miket jelöli. A vörös mutatót az egyik nagy tekerőgombbal lehet vándoroltatni. Fent, a jobb sarokban egy sokkal kisebb mutató látható, ami úgy rezeg, ahogy beszélek.

Ha halkan, akkor alig ficcen…

…ha normál hangerővel, akkor középtájon vacakol…

…HA PEDIG ORDÍTOK (amit meghallhatnak odalenn, úgyhogy inkább mellőzöm), akkor meg majd eltörik.

Nagyon tutkó!

Először persze azt hittem, hogy ez a vén csotrogány csak rozsdásodás céljából áll itt, de aztán gyanakodni kezdtem. A bőrfotel, a lámpás asztal meg az irattartó… Valahogy minden túl… Túl berendezett volt, úgyhogy összeszedtem egyébként is legendás bátorságomat, és bekapcsoltam a kütyüt.

Előbb csak halkan, aztán egyre hangosabban búgott, és a belsejében lámpák gyulladtak. Éreztem, ahogy a vezetékekről leég a por, láttam a megrezzenő mutatót, s aztán kiszúrtam a mikrofont is, ami a Volna-K oldalán, egy rézkarikába tűzve fityegett.

Hát… valahogy így kezdődött az egész. Mikor már biztos voltam benne, hogy rátaláltam egy olyan sávra, amit senki nem használ, akkor végre nyomatni kezdtem kedvenc adótok, vagyis a Lúzer Rádió műsorait.

Most pedig megyek, mert tegnap dél óta csak sós krumpli volt a gyomromban, és már kezdek szédelegni az éhségtől. Asszem, Pet eldugott némi csokitakarmányt a kedvenc plüssében: meg kell vámolnom a hugi készleteit, különben báty nélkül marad szegényke! …KATT

Negyedik adásnap,
augusztus 9., kedd, 21h 14’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Most épp csak néhány percre surrantam fel a padlásra, és bocsesz, de kivételesen nem a ti kedvetekért, kedves nem-hallgatóim. Arra voltam kíváncsi, hogy történik-e valami a templomban, úgyhogy felmásztam a tetőablakhoz, és óvatosan kihesszeltem rajta.

Semmi! Tök sötét és süket csönd.

Ez tiszta szívás! A csalódottságtól dühös, a dühtől pedig még a szokásosnál is bátrabb lettem, hát egészen derékig kimásztam az ablakon.

El kell mondjam nektek: a tetőről lenézni igazán gigasirály érzés, surmókáim! Mark a világ tetején! Körülöttem a háztető végtelen, lejtős cserépsivataga, fölöttem a csillagos, szmogos, fényszennyezéses égbolt, alattam pedig háromemeletnyi szuroksötét mélység! Az elfelejtett templomot minden oldalról bérházak veszik körül, úgy szorongatva őt, mintha az ájtatosság maradékát is ki akarnák belőle préselni. A látcsövemmel próbáltam belesni a keskeny ablakokon, de mintha mindet bedeszkázták volna. Azt viszont kiszúrtam, hogy a templom főbejárata és a vele szemközti bérház hátulja közé randa átjárót építettek vasbetonból. Ebből arra következtettem, hogy a tornyos imakérót már tényleg baromi rég nem használják olyasmire, amire eredetileg szánták. De akkor vajon mi lehet benne?

Titkos génlabor?

A földre látogató idegenek budapesti nagykövetsége?

Elhunyt szerzetesek és apácák bolyongó lelkeinek szociális otthona?

Pszichopata óvodások játszóháza?

Nincs gyertyafény, és a templom körüli tér hársfái alá sem láthatok be.

Holnap megkérem anyát, hadd derítsem fel új otthonunk környékét. Eddig egyikünket sem engedték le az utcára (Csumpit is apa sétáltatta, néha órákon át, így lépve meg a „fészekrakás” gyönyörei elől), mondván: „előbb szokjátok az érzést, hogy egy egész böhöm nagy főváros vesz körül benneteket, mert ez a hely sokkal töményebb, mint ahol eddig éltünk”. Hogy „töménység” alatt mit értett, nem teljesen vágom. Talán azt, hogy Budapesten egy négyzetméterre több kötekedő alkesz és cukrosbácsi jut, mint a korábbi lakhelyünk egészére?

Na, tipliztem, mert mindjárt vége az NCIS-nek, amit az egész család kataton (pislogásmentes, merev tekintet és nyálat csurrantó, tátott száj) állapotban szokott végignézni. Üdvicsek és szép álmokat minden kataton módon értem rajongó nem-hallgatómnak! …KATT

Ötödik adásnap,
augusztus 10., szerda, 16h 05’,
első bejelentkezés

KITT… Szasztok, türelmetlen nem-hallgatóim! Nyugi van, lazuljatok, végre itt a ti imádott rövidhullámlovasotok. Az van, hogy végre bejártam a környéket. Na jó, nektek nem kamuzok: valójában csak a tömböt jártam körbe, amibe a mi bérházunk is tartozik, és ami tényleg totál körülzárja a templomot. Ez most már biztos, mert sehol sem találtam olyan helyet, ahonnan rá lehetne látni erre a titokzatos imakéróra. Fura, sőt, gigapara, hiszen a templomokat általában terekre vagy legalábbis közvetlenül az utcafrontra szokás építeni, hogy jól láthatóak és könnyen megközelíthetőek legyenek.

Ez viszont úgy körbe van rakva sokemeletes bérházakkal, hogy ha nem nézek ki a tetőablakon, még ma se tudnám, hogy létezik. Persze most már azt is vágom, miért van ez így, mert naná, hogy kinyomoztam, de erről majd később.

Előbb inkább arról nyomatom a sót, hogy milyen is volt az első túrám ebben a böhömeráj fővárosban – vagy legalábbis annak körömpiszoknyi darabkájában.

Már a joghoz, hogy kitehessem a lábam a Kiss Józsi 2/A kapuján, kemény közelharcot kellett vívnom. Reggel apának dobtam fel az ötletet, hogy ma én szeretném megsétáltatni Csumpit, elvégre hamarosan kezdődik a suli, és ezért ideje volna legalább a közvetlen környéket ismernem.

– Én azt hittem, hogy egyfolytában a környéket járod – csodálkozott apa. – Hisz mindennap órákra eltűnsz!

Kénytelen voltam hirtelen mozdulattal a tükörtojásomra borítani a tejet, mert anya tekintetében máris ott billuxolt a kérdés: „Mondd csak, kisfiam, hol is kódorogsz te valójában, mikor nem vagy itthon?”. A tejcunami szerencsére elég alapos és kiterjedt volt ahhoz, hogy a téma ejtve legyen. Mikor azonban reggeli után az előszobában magamhoz füttyentettem Csumpit, azt kellett látnom, hogy a kutya farkához hozzáragadt valami: a húgom.

– Pet, engedd már el szegényt! – szóltam rá. – Tudod, hogy ha ezt csinálod vele, az olyan, mint mikor Monyó a tenyerével befogja a szádat, mert csendet akar. A kutyák farokcsóválása éppolyan, mint nálad a folytonos csacsogás.

Pet azonban továbbra sem engedte el Csumpit. Ennek eredményeként mindaz a „szia-megyünk-sétálni-mert-akkor-boldog-vau-vau-vagyok-szia-szia” energialöket, ami normális esetben a kutyánkból farokcsóválás útján távozik, most visszaáramlott a testébe. Ettől aztán Csumpi pillanatok alatt egy merő robbanásveszélyes CSÓVÁLÁSSÁ vált. Hirtelen nagyon megsajnáltam szegényt, úgyhogy sietve lefejtettem róla Petet, a nyakát pedig belebújtattam a pórázba (Csumpiét, nem Petét). Távozni a lakásból mégsem volt egyszerű, mivel az én édes kis hugim elállta az ajtót, méghozzá nagyterpeszben és összefont karokkal, amitől úgy nézett ki, mint valami gőzkalapács alá keveredett pankrátor.

– Én is sétáltatok! – közölte Pet. – Nélkülem eltévedésbe keveredtek!

Hogy ezt a feltevését mire alapozta, arról fogalmam sincs, és nem is érdekel. A lényeg, hogy miután segítségül hívtam anyát, majd apát, sőt, a csatazajra végül maga a vámpírhercegnő is előcsoszogott a fürdőszobából (ahogy kinézett, az maga volt a HÁTBORZONG: a reggeli sminkjével már elkészült – fekete szemfesték, fekete műpillák, fekete rúzs, sápasztó arcpúder –, ám mindehhez még Zaki nagyi nálunk felejtett, rózsaszín hortenziás otthonkáját viselte, szóval az egész csaj hűűdehúúú! volt).

Végül hármuknak sikerült elkönyörögniük-vontatniuk Petet az ajtóból, s én meg Csumpi végre útra kelhettünk.

– Hagyd, hogy vezessen! – szólt ki még a konyhaablakon apa, mikor épp elhaladtam a gangon. – már tudja, hol van a legközelebbi park, ahol eleresztheti, amit… No, hát amit ilyenkor el szokás ereszteni.

– A kakát, apa? – kiáltottam be az ablakon, rendesen megzengetve a szót az egész körfolyosón. – A kutyakakára gondolsz?

– Kesztyű, seprű és tasak! – vicsorgott rám az öregem. – Van nálad? Az utolsó darabkát is tessék összeszedni és a legközelebbi szemetesbe dobni! Ellenőrizni fogom!

Miközben a boldogan csaholó Csumpival lefelé robogtunk a cselédlépcsőn, azon töprengtem, vajon apa hogyan fogja ellenőrizni, hogy összeszedtem-e a kutyánk termelte hurkákat? Persze állatorvos, de azért mégsem hiszem, hogy ha nagyítóval végigsasolná a parkban található kutyagumikat, felismerné, melyik a Csumpié és melyik a környék egyéb ebeinek hagyatéka.

Lényeg a lényeg, hogy végre ott álltam a Kiss Jocó 2/A előtt. Néztem jobbra, néztem balra. Parkoló autók sora mindkét irányban, orral a járdának. Azon agyaltam, merre induljak. A döntést végül Csumpi hozta meg, aki totál eberővel a Rákóczi út felé kezdett vontatni.

Most, hogy visszagondolok rá, nincs sok érdekesség, amit elmondhatnék nektek, áhítattal nem-hallgató barátaim. A Rákóczi út 2 x 2, plusz buszsávos zajcsatorna, amiben az autókon kívül csak sűrű, belégzésre alkalmatlan benzingőz hömpölyög. A sarokra érve szinte mellbe vágott a monoton dübörgés, de megállni nem lehetett, mert Csumpi azonnal jobbra kanyarodott, ügyesen besorolva a járdán tolongók közé.

Úgy vonszolt, mint valami fárasztóan lassú, de sajna szükséges rosszat, amit egy értelmes kutya bölcsen elvisel. Már a tömb felénél jártunk, mikor elállt a lélegzetem. Erről az oldalról a hatalmas bérházba nem egy szimpla ajtón át lehet bejutni – de nem ám! Itt egy hatalmas, boltíves kapu ásít rá a Rákóczi útra. Bár Csumpi tiltakozott, nekem oda be kellett mennem, mert hirtelen rájöttem, hogy e mögött bújik meg a titkos templom. Sajna hamar kiderült, hogy az út le van zárva. A sötét kapubejáróból indul ugyan jobbra és balra egy-egy lépcsőház, de a belső udvarra vezető ajtót lelakatolták.

Viszont ahogy ott nézelődtem, a kukák árnyékából hirtelen reszelős hang ütötte meg a fülemet:

– Püfölődnyi gyöttél vón?

Hunyorognom kellett, hogy legalább két lábat meg tudjak különböztetni a szemetes köré szórt kartondoboz, konyhai hulladék és rongyok halmazától. A nevezett lábakra a gazdájuk, ki továbbra is árnyékban maradt, legalább tucatnyi különböző zoknit és egy-egy fűzőtlen, barna cipőt erőszakolt rá.

– Tessék? – kérdeztem az első pesti lakostól, akivel volt szerencsém szót váltani.

– Asztat mondom, hogy pofoszkodni gyöttél-e? – kezdett kibontakozni a ráspolyos hang gazdája a homályból. – Tudod, na! Karatéjozni akarnál, vagy mi?

Továbbra se értettem, mi a fenére kíváncsi. Ekkor ő ujjatlan kesztyűs kezével a lelakatolt ajtón függő cetlire mutatott, majd akrobatikus hadonászások és hátborzongató nyögések kíséretében nagy nehezen sikerült talpra állnia. Miután a megrázkódtatásból, hogy oly magasról kell lenéznie a világra, mint amilyen magasra nőtt, kissé magához tért, a fedezékül szolgáló kukára könyökölt, és magyarázni kezdett.

– Mer’ ha karatéjozni gyöttél vón, akkor el vagy késve, mint a húsvéti Télapó!

Így ismertem meg Kukeszt (a nevét hallva majdnem dobtam egy hátast, hisz szinte ugyanez a mi családnevünk is, csak épp az sz helyett c-t írunk), aki öt éve ideiglenesen él a környék kapualjaiban.

– De sose ugyanabba’ ám, mer’ én szabaccságos lélek vagyok, aki nem tűri a kötöccségeket… No, meg a lakók is folyton elzavarnak – mondta.

Tőle tudtam meg, hogy a lelakatolt kapu mögött kezdődik az a vasbeton folyosó, ami egyenesen az én titkos templomomba vezet, és amiben tavaly még a Sporttemplom elnevezésű harcművészeti és testépítő suli működött.

Ez egyrészt komoly csalódás volt a számomra, mert úgy tűnt, hogy a háztömbök által körülzárt templom még sincs egészen elfeledve. Másrészt viszont egy harcművészeti suli mint fedőszerv akármit is rejthet! Ráadásul ott van még az az éjszakai gyertyakóválygás is a toronyban!

A LEZÁRT és ELHAGYATOTT templom tornyában!

Ráadásul Kukesz azt is közölte velem, hogy mióta a „karatéjozó izomsurmók” elköltöztek, a templomra „szigorú nem-bemenési tilalmat meg öt mázsa lakatos láncot tettek”, így aztán ott BIZTOSAN NEM LEHET SENKI SE!

Pedig van, és én ki fogom deríteni, hogy kicsoda! …KATT

Ötödik adásnap,
augusztus 10., szerda, 20h 24’,
második bejelentkezés

KITT… Apa fél órán át négykézláb araszolt Csumpi körül, és gyanakvó tekintettel szagolgatta. Szegény eb ettől végül olyan ideges lett, hogy orron harapta apát, aki viszont még azalatt is az előszobában terjengő kutyagumiszagról motyogott, miközben anya a fognyomokat fertőtlenítette. Kihasználva, hogy végre senki nem sündörög a közlekedőben, gyorsan kivettem a dzsekim zsebéből a teli zacseszt, amit a parkból jövet elfelejtettem a kukába továbbítani, és lehúztam a klotyón. Remélem, nem okoz dugulást!

Vacsora után (párizsis kenyér teával, ami Monyó szerint a „csóringerek kajája, szóval tovább már aligha süllyedhetünk” – anya szerint viszont: „hajaj, dehogynem”) a családom szétviharzott a kégliben. Apa a konyhában telepedett le, hogy elolvasson egy tanulmányt a macskafülgyulladások gennytermelési jellemzőiről – tuti, hogy közben becsókol egy adag zöld gyümölcszselét, mert az ilyen cikkektől mindig szörnyű flamós lesz. Anya és Monyó a nagyszobában Doktor House-nak hódol, akit a nővérem azért imád, mert „olyan természetesen tud szemét lenni”, anya meg azért, mert „a borostás arc valójában érző szívet takar” (szerintem meg anya nem teljesen van képben, ha az emberi szervek elhelyezkedéséről van szó).

Pet majdnem lebuktatott. Mikor épp kisurranni készültem az ajtón, hogy a padlásra jöjjek, elkapta a széldzsekim szélét, és üvölteni kezdett:

– Marcsi megint kutyasétába megy! Én is akarok!

Alig bírtam megmagyarázni anyának, hogy eszem ágában sincs sötétedés után az utcán császkálni.

– Hisz nincs is nálam kutya! – forgattam ki a zsebeimet. Ettől kezdve persze anyát az kezdte érdekelni, hogy akkor mégis hová készülök. Mázlim volt, mivel apa délután nagy selejtezést tartott a papírjai között, teletömködve velük a műanyag vödröt.

– Csak a szemetet akartam levinni – közöltem, természetesen vérig sértve. – Persze ha neked nem kell az én önzetlen segítségem…

Engedélyt kaptam a távozásra, továbbá anya engesztelésül a zsebembe csúsztatott egy Sport szeletet is.

Szóóóval most itt terpeszkedek a padlástéri fotelomban, nyoma’om a ka’aós kalóriá’ és ‘iteket ból’ogí’alak, ke’ves nem-ha’ga’óim. …KATT

ZZzrrsSHH [három percen át] SzHÍÍíjjJJSssS

KITT… Bocsesz, de rájöttem, hogy teli szájjal nem illik rádióműsort vezetni.

Egyébként csak azt akartam elmondani, mi is történt velem azután, hogy összehaverkodtam Kukesszel. A csövi fazon legalább olyan tájékozott a józsefvárosi ügyekben, mint amilyen büdi – az utóbbit viszont senki ne rója fel neki, akinek van fürdőszobája! Könnyű dumálni az illatosra toalettkacsázott fajansztrónusról, de próbálnátok csak az utcán mosakodni…!

Szóóóval miután jót dumáltunk, elbúcsúztam Kukesztól (azt mondta, csak a barátai szólíthatják így, s mivel én húsz perc után se akartam megrúgni, vagy felnyomni a zsaruknak, ezért mostantól az egyik legjobb barátjának tekint), és tovább araszoltam Csumpi nyomában. Hamarosan elértünk a következő sarokra, ahol a Rákóczit a Luther utca keresztezi. Mielőtt befordultam volna az utóbbiba, megcsodáltam a szemközti sarkon csillogó-villogó üveg-acél monstrumot, ami egymillió decibellel üvölti, hogy „itt csak lóvés, nagymenő cégek bérelnek ám irodát”. Mit mondjak: akkor se bíznék meg a légkondis szobáikban aszalódó öltönyösökben és műkörmösökben, ha maga a dalai láma vagy a répafejű Horatio Caine hadnagy kezeskedne értük.

A Luther utca eleje szűk, sötét és komor. Elslattyogtam a kínai kajálda előtt (megjegyezni: ha olyan ízekre vágyom, amik tutira nem illenek egymáshoz, csak egy ugrás a mézes-mogyorós csirke!), ahonnan két kerek képű, fénylő homlokú, kicsi és sárga emberke vigyorgott rám, majd fürkésző tekintettel Csumpit kezdték sasolni. Gyorsítottam kicsit az iramon, és meglepve láttam, hogy az utca túloldalán eltűntek a házak. A helyükön parkoló terpeszkedik, naná, hogy kocsikkal tömve. Ez van: Pesten még a járdán is csak vigyázva léphetsz arrébb, mert szinte biztos, hogy a hűlt helyedre azonnal beparkolnak.

A betonplaccon túl az Erkel Színház szürke épülete áll, amit – ezt apától hallottam – évekkel ezelőtt bezártak. Szóval elértem a Luther és a Bezerédi sarkára, ahol valami szaksuli áll, de ott Csumpi megmakacsolta magát, és nem volt hajlandó befordulni. Ehelyett átvágott az úttesten – szerencsére épp zéró forgalomnál, így nem kellett visszafognom –, és megkerülve a néma színházat, benyomult a Köztársaság térre. Na, ott pottyantotta el azt a gumit, amit én aztán bezacskózva hazaszállítottam, őrületbe kergetve az én jó atyámat. A dzsekim még mindig szaglik, úgyhogy muszáj lesz valami okosabb módszert találnom ebünk nagydolgának kezelésére. Mondjuk, legendás találékonyságomat a végletekig pörgetve bedobom az első kukába.

A téren legalább fél órát vacakoltunk azzal, hogy körbeszaglásszunk, s néhol le is pisiljünk egy-egy bokrot (mármint a Csumpi vacakolt ezzel! – én csak egyszer segítettem neki).

Végül a Bezerédin jöttünk hazafelé, mindketten füttyös hangulatban.

Csak az bosszant, hogy még mindig nem tudom, hogyan juthatnék be az elhagyott templomba. Vagy legalább abba a belső udvarba, ahol áll! Mert be akarok jutni, az százas! Igen, be fogok jutni, hogy kiderítsem a gyertyázós titkát. Ma ugyanis – ezt kapjátok ki, aranyapáim! – újra láttam a fényt! A toronyban imbolygott, ide-oda járt, aztán lement a lépcsőn, és kész.

Nincs mese: be kell jutnom abba a templomba! …KATT

Hatodik adásnap,
augusztus 11., csütörtök, 9h 53’,
első bejelentkezés

KITT… Halihókamóka, csipagyárosok, itt a ti hőn szeretett lemezlovasotok, Mark, a Lúzer Rádió kora reggeli adásában!

Nincs túl sok időm, mert a mai nap igen sűrűnek ígérkezik, és én az események kellős közepében akarok lenni. Apa végre úgy döntött, hogy „fészekrakásunk” elérkezett abba az állapotba, mikor beköttethetjük a netet! Anya szerint viszont a világháló-madzagozás a luxus kategóriába tartozik, és így jelenlegi helyzetünkben – mivelhogy vidéki állatorvos famíliából józsefvárosi csóringerekké lettünk átminősítve – ezt aligha engedhetjük meg magunknak. Ám ahogy ezt kimondta, rögtön észrevette, hogy a család többi tagjának általános és mindent elsöprő hisztirohamára kell számítania.

Apa kijelentette: a Macskajaj.hu-ra igen érdekes cikk került fel, mely a cicák hasmenését elemzi állag, szín, mennyiség és szagélmény alapján, s ha ő azt nem olvashatja el máris, úgy lemarad szakmailag, mint pimasz pincér a borravalóról.

Eközben Monyó a Halálvárók.hu chatszobájáról visítozott, ahová a költözésünk óta nem tudott bejelentkezni, s így könnyen lehet, hogy már az összes hullamániás, életunt tinihaverja felvagdosta az ereit, ő meg szépen kimaradt az általános elmúlásból, csak mert nincs netünk.

Végül Pet is toporzékolni kezdett, konkrétan az Esketemes-kete.hu-t hiányolva.

Én inkább hallgattam.

Helyettem Csumpi kezdett csaholni, azt gondolva, hogy az általános ordítozás a nálunk „ricsajóra” néven kialakult szokás felelevenítése, mikor is minden családtag úgy üvöltözhet a többiekkel, ahogy csak a torkán kifér, ám cserébe tilos megsértődni. Ezt egykoron még anya találta ki, mert – szerinte – ez remekül levezeti a családban felgyülemlett fölös feszültségeket.

Mikor aztán a kecskepapagájok is csatlakoztak az általános rikácshoz, megtörtént a csoda!

Anya épp a net agy- és lélekkárosító hatásait gyógyító zen elcsendesedés előnyeiről sikított valamit, mikor megszólalt a bejárati ajtó csengője. Még sosem hallottuk a hangját, úgyhogy a fülkaristoló elektromos harsogástól majd összecsurrantottuk magunkat!

– Hát ez meg ki lehet? – ráncolta a homlokát apa. A családból Pet volt a legbátrabb, úgyhogy ő nyomult az ajtóhoz, aminek tejüvege mögött görbe árny imbolygott. Mi mind a húgom mögött tömörültünk, erkölcsi támogatást biztosítva a töpörtyűnek, akiben még nem alakult ki a „családi csengőfrász” görcse.

(A „családi csengőfrász” nálunk egyféle pánikroham, mely apa és anya szüleinek, vagyis a mi drága nagyszüleinknek mindig váratlan látogatásaitól képződött. Ha a későbbi adásokban lesz alkalmam többet mesélni Kukec Nándor bácsiról és Kukecné Dósa Izabelláról, azaz Bella mamáról – apai nagyszülők –, valamint Vajajja Zakariásról és Vajajjáné Mundruc Rozáliáról, azaz Zaki tatáról és nagyiról – anyai nagyszülők –, akkor majd biztos megértitek, miről is beszélek.)

Ma reggel viszont nem ők, hanem egy olyan lény csöngetett, aki történetesen azonos emeleten lakik velünk!

Megtört a jég! Végre sikerült felkeltenünk a figyelmét a Láthatatlanok és Élőholtak Társulatának – vagy legalábbis közülük egynek!

Pet szélesre tárta az ajtót, majd éleset sikítva anya mögé menekült. Legszívesebben én is követtem volna a példáját, ám férfi vagyok, úgyhogy a helyemen maradtam, földbe gyökerezett lábbal, apa mögül lesve ki a jövevényre. Képzelhetitek, milyen látvány tárult elénk, ha még Monyó is (aki rendre horrorfilmek szmötyijébe áztatva edzi az idegrendszerét!), szóóóval még ő is rátett egy lapáttal a sápasztó púderére, s oly fehér lett, mint amilyen az Északi-sark lehetett az ipari forradalom előtt.

Lényeg a lényeg: a küszöbünkön túl egy legalább kétszáz éves matróna próbálta görbedt, sőt, határozottan púpos alakját egy kínjában halkan nyiszorgó sétabottal alátámasztani. A vénasszony kopott, virágmintás, ujjatlan otthonkát viselt, amiből itt is, ott is kikandikált a csipkés hálóinge. Hullaszürke színű, pipaszár lábain barna térdharisnya, inas-kékeres lábfejein szőrét hullató, talán már valamelyik kukát is megjárt, majd abból visszamentett mamusz, orrán dióbarna, műanyag keretes, tízezer dioptriás szemüveg (bal szára koszos sebtapasszal megbütykölve).

Mindez azonban még bőven elment volna, ha nincs a fején AZ A HAJ!

Édes nem-hallgatóim, kapaszkodjatok a fülcimpátokba, mert ez ám a turbóhorror!

Az öreglány halálsikoly-koponyáján már-már kopaszságig ritkult, mégis rengetegnek tűnő, hófehér HAJROBBANÁS sarjadt! Frankón mondom: a mámi sérója egyszerre volt olyan ritka, hogy a fejbőrén megszámolhattam az összes barna májfoltot, és olyan szerteágazóan nagy, mintha épp akkor nyalt volna bele a kettőhúszba.

– Olga vagyok! – közölte száraz szigorral a nyanya, s közben a botjával az ajtónk szomszédságában lévő, résnyire nyitott bejárat felé intett. – Közvetlen szomszéd, három per három.

– Nagyon örülünk – lépett előre apa, kezet nyújtva a matrónának, ami hihetetlen bátorságról avagy felelőtlenségről árulkodott. Anya az utóbbira gondolhatott, mivel hirtelen olyan arckifejezést öltött, mint aki tudja, hogy hamarosan megözvegyül. – Mi volnánk a…

Olga nyanya ekkor ismét meglendítette a botját, és gumis végét apa mellkasának bökte, méghozzá olyan erővel, hogy az én ropi alkatú nemzőm majdnem a karjaimba zuhant.

– Csak annyit mondanék, hogy én NAGYON szeretem a csendet! – bugyborékolta teste legmélyéből a szomszéd. – Annyira szeretem, hogy ölni is képes vagyok egy kis csendért! Annyira szeretem, hogy tán már öltem is érte!

Ezzel katonás-csosszanós hátraarcot csinált, s már-már visszavonult volna a saját lakásába, ám sajna ekkor Csumpi megugatta. Pet válogatott kapus módjára vetette rá magát az ebre, és befogta a száját, ám túl későn. Olga nyanya ugyan csak a válla fölött nézett vissza ránk, de amit mondott… és ahogy mondta… húh!

– Ha nem lesz CSEND, a farkánál fogva kapom el és lógatom ki a gangról!

A 3/3-as lakás ajtajának csapódására tértünk magunkhoz, s én azóta is azon gondolkodom, hogy Olga nyanya vajon Csumpira vagy apára gondolt-e, mikor a kilógatásról beszélt. Asszem, apa is ezen töpreng, mert még mindig nem kezdte el kifúrni a lukakat a vezetékcsatornáknak.

Most viszont tiplizek, mert hamarosan jönnek a szakmanusok, és végre lesz netünk! …KATT

Hatodik adásnap,
augusztus 11., csütörtök, 12h 31’,
második bejelentkezés

KITT… Örök hála az USA hadseregének az internetért! (Agyban gyengébb nem-hallgatóim kedvéért: a hálózatba kötött számítógépek rendszerét eredetileg a US Army tábornokainak találták fel, nehogy azok véletlenül atomháborút robbantsanak ki anélkül, hogy előbb megbeszélték volna egymással.)

Szóóóval, végre van netünk! Apa bemadzagoztatta a nagy- és kisszobát – oda két csatlakozó is kellett, hogy a tesóim egyszerre nyomulhassanak a Gyűlölömazőseimet.kom-on és az Énkicsipónim.kom-on –, valamint a cselédszobát (saját birodalmam, melynek időszaki albérlője Csumpi, de csak akkor, ha előzőleg esőben sétáltatjuk, mert a lányok nem bírják az ázottkutya-szagot) és a konyhát is. Az utóbbiba azért kell net, mert apa a költözéssel elveszítette a dolgozószobáját, s így vacsora után a hűtő és a gáztűzhely közé préselődve próbál felkészülni új munkahelye szakmai kihívásaira.

Lényeg a lényeg: amint a szakmanusok kitették a lábukat az ajtón, mindenki a saját gépe elé plántálta magát, hogy messze szörfözzön a világhálón. Megjegyzem: szerintem enyhén netfüggő család vagyunk, ami persze még mindig jobb, mintha zuginnánk, vagy reggeltől estig álmatag tekintettel brazil szappanoperákat néznénk. Bár az Árva angyal… Na, mindegy!

Rahedli dolgot megtudtam a templomról, és egyáltalán, a környékről. Veletek viszont, bamba arcú nem-hallgatóim, most csak a lényeg leglényegét osztom meg, mert egyrészt estig még rengeteg dolgom van (mikor is BEHATOLOK A CÉLTERÜLETRE!), másrészt meg toll a fületekbe: nézzetek utána magatok!

Szóóóval… a Titokzatos Gyertyafény Templomát 1856-ban kezdték építeni, de csak tíz évvel később készült el. Na, ja! Akkoriban az emberek még sokkal nyugisabban csináltak mindent, mivel nem volt tévé, sőt, még rádió sem. Így aztán nem is késztette őket semmi arra, hogy gyorsabban kalapácsoljanak meg habarcsoljanak, mert haza kell érni, mire kezdődik a Barátok közt.

Ennél is érdekesebb, hogy akkoriban még ezen a területen, ahol most a házak állnak, pusztaság volt, szóval a vadi új imakéró minden irányból totál jól látszott! A templomot különben a Pesten élő szlovákok egyesülete (Slovenský spolok) építtette. Teljesen le is gatyásodtak miatta, ezért döntöttek végül úgy, hogy… Most figyeljetek! Eladják a templom körüli telket! Így történt, hogy az akkoriban Luther térnek nevezett területen 1893-ban felépült az első nagy bérház, amit – elég fantáziátlanul – azóta is Luther-háznak hívnak. Ez az az épület, aminek a boltíves bejáratán át végül nem sikerült a templom közelébe kerülnöm, viszont összetaliztam Kukesszel.

A későbbiekben az akkor még többezres szlovák közösség újabb és újabb bérházakat építtetett a templom köré, ami így végül tökre eltűnt a környező utcákon mászkálók szeme elől. Aztán jött a két nagy háború, s bár a bombák megkímélték a Luther-háztömböt (mert most már az egész firlefráncot, amit a Rákóczi, Luther, Bezerédi és a Kiss József utca határol, így nevezik), a szlovák (vagy ahogy régebben mondták: tót) közösség lassanként elfogyott, a templom pedig az állam kezébe került. Eleinte zárva tartották. Később mindenféle dolgokat csinált benne a Vízügyi Tudományos Kutatóintézet, a Kohó- és Gépipari Minisztérium meg a kerületi nyugdíjasok bingóklubja. A Luther-ház homlokzatos kapuja és a templom főbejárata közti borzalmas betonalagutat, amit a lakók Katlanként emlegetnek, a 70-es években építtette a kerületi tanács valamelyik tökéletesen ízlésficamos, agyhalott főcsicskája. A neten arról is írtak, hogy a 60–70-es években, mikor épp nem használta senki, az üres templom a környékbeli gyerekek „játszótere” volt – még a toronyba is feljárhattak, és néha egy-egy lúzer le is zuhant onnan! (Mindig is sejtettem, hogy akkoriban sokkal klasszabb volt gyereknek lenni.)

A nyomozásom során azt is kiderítettem, hogy néhány évvel ezelőtt valami menő küzdősportsuli költözött a belülről már rég tutira átalakított, emeletekre és termekre osztott templomba, de aztán nem fizették a közös költséget, és így tavaly tiplizniük kellett. Azóta a sorsverte imakéró, amiről kívülről olykor már életveszélyes méretű kődarabok zuhannak le, olyan üresen kong, mint izomcsávó feje a műveltségi vetélkedőn.

Üresen, mi?!

És az az imbolygó gyertyafény, amit már kétszer is láttam, az talán smafu?!

Ma este minden kiderül! A neten ugyanis rátaláltam egy régi térképre, ami megmutatta, hogy ha a Katlan le is van zárva, a Kiss Jóska 4-es számú házon át (szomszédos tömb) még mindig működik egy átjáró, amin keresztül a belső udvarra juthatok! Amint este felhangzik a CSI: Miami zenéje, és a répafejű nyomozó egy újabb kislánynak vagy kisfiúnak ígéri be, hogy elkapja a szülei gyilkosát, én már nyomulok is a templomi gyertyafényvadászatra!

Szóóóval, drága otthon punnyadó nem-hallgatóim, ti csak várjátok a Lúzer Rádió következő adását, én meg megyek, hogy életem kockáztatásával híreket szerezzek nektek! Csőcsumicsá! …KATT

Hatodik adásnap,
augusztus 11., csütörtök, 23h 01’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Megtettem! Ott jártam, ahol ti, kényelmes ágyaitokban kukacmód kucorgó nem-hallgatóim, még álmotokban sem mernétek téblábolni. Magába fogadott a Sötétség, az Árnyak Elhagyatott Birodalma, a Dohszag és Macskabűz Rengetege. És ami még ennél is megdöbbentőbb – visszatértem!

Persze eredetileg is az volt a tervem, hogy visszatérek, csak épp a vállalkozásom veszélyessége… Az árnyak, meg minden…

Lényeg a lényeg: ODAÁT jártam, a Titokzatos Gyertyafény Templomában… az Iszony Feneketlenül Fekete Gyomrában… a Felfoghatatlan Kiterjedésű Belsőségekben… az Irtózat Homályos Honában… a Borzalom Barlangmély Bunkerében…

Ahol bizony tökre nincs SEMMI!

Hát igen, sajna ez a nagy büdös igazság: a tót templom belseje olyan üres, mint a kedvenc nővérem feje.

Nincs is kedvem túl sokat beszélni a küldetésről. A lényeg, hogy miután állig felszerelkeztem (elemlámpa, svájci bicska, két kisdobozos üdcsi és négy tábla, gondosan válogatott csoki, úgymint mogyis, málnás töltött, sima tej, marcipános), a szomszédos háztömbön keresztül behatoltam a célterületre. A Luther-udvar fái alatt egészen a templomig osontam, és közben nem értettem, Kukesz tata vajon miért mondta, hogy mióta lezárták a Katlant, képtelenség bejutni ide? Nekem is tök lazán sikerült, csak arra kellett vigyáznom, hogy a Kiss Jóska 4. lakói észre ne vegyenek. Mivel azonban ott is éppolyan tévéfüggő zombik laknak, mint a mi tömbünkben, ez sem okozott gondot.

Maga az imakéró közelről és főleg éjszaka, sokkal nagyobb és félelmetesebb, mint gondoltam. A tövében mindenféle csalános, tüskés bokrok nőnek, így nem volt könnyű körbejárni, de végül mégiscsak ráleltem egy kicsi ajtóra. Persze ezen is lakat volt, de valaki már rég leverte: ott rozsdásodott a fűben, mint a főváros bűnben tocsogó közállapotainak szomorú bizonyítéka.

Miután benyomtam az ajtót, szükségét éreztem némi energialöketnek, úgyhogy leültem a lépcsőre, és magamévá tettem egy fél tábla marcipánost. Miközben békésen csácsmogtam, a fák lombjai között átszüremlő lámpafényeket figyeltem: mind egy-egy olyan ablakból áradt, melyek a Luther-udvarra néztek.

A cukorbeviteltől feldobódva, újult lelkesedéssel léptem be az elhagyatott épületbe…

Ahol aztán nem várt rám semmi! Az elemlámpa fénye ugyan izgalmassá tette a botorkálást, de a kacatokkal, szeméttel, régi bútorokkal, papírhalmokkal és ezerféle mással tömött termek és folyosók mogyorónyira töppesztették bennem a felfedezői kedvet. A templomot, ahogy a neten olvastam, réges-rég átalakították. Hatalmas betonoszlopokat állítottak bele, s azokra padlót építettek, így alakítva ki a földszint felett egy pluszemeletet, amire vaslépcsőn lehet feljutni. Lenn és fenn falakat emeltek, különböző méretű helyiségeket alakítva ki. A falakon itt-ott penészes szórólapokat lengetett a huzat, ilyen szövegekkel: FENYEGETVE ÉRZED MAGAD? JÖJJ KÖZÉNK, ÉS IZMOD DAGAD! vagy TAEKWONDO ÉS DZSÚDZSUCU, NE LÉGY TÖBBÉ ROPIFIÚ!

Végül az emelet leghátsó zugában rátaláltam arra a kicsi szobára, ahonnan a toronyba vezető csigalépcső indul. A sarokban két egymás mellett heverő, enyhén bűzlő matrac, körötte és rajta pedig nagy halom szemét fogadott. Pokrócdarabok, konzervdobozok, keksz- és csokipapírhalmok, törött bögrék, pillepalackok, rongyos újságok… szintén szólva semmi kedvem nem volt feltúrni ezt az édeskés szagot árasztó kupacot, mert biztosra vettem, hogy patkányfészket találnék alatta. A szoba többi részét plafonig halmozott ócskaságok töltötték ki: bordásfalak, törött edzőszerek, spárgával bálába kötött, régi magazinok, üres üvegek meg amit csak el tudtok képzelni!

Felmentem a csigalépcsőn (rozsdás vasszörnyeteg), és megtaláltam azt az ablakot, amiben a gyertyafényt láttam imbolyogni. A padlón tényleg elmaszatolódott néhány viaszpecsét, de ez sajna csak azt bizonyítja, hogy mégse szellemjárás tanúja voltam.

Ha engem kérdeztek, a matracok és a sok szemét arra utal, hogy meg lettem vezetve. Szerintem Kukesz tata dekkol a régi imakéróban, aki csak azért mondta, hogy nem lehet bejutni a Luther-udvarra, mert félt, hogy feldobom a zsaruknak.

Nos, ha ennyire nem bízik bennem, legyen boldog az odújával! Én csak annyit mondhatok: oda egy tuti álom, amiből pedig valami hullamenő buli (pölö zombitámadás, sorozatgyilkos rejtekhelyének vagy egy droglabornak a leleplezése, esetleg szellemirtás) is kisülhetett volna.

Ehelyett marad a dögunalom, úgyhogy csá! …KATT

Hetedik adásnap,
augusztus 12., péntek, 9h 31’,
első bejelentkezés

KITT… A család női részlege ma reggel úgy döntött, hogy elég a négy fal közti punnyadásból, ideje nagyvárosi csajokként viselkedni, szóval elmennek plázázni. Ez persze anya ötlete volt, amit Monyó megvető fintorral, Pet viszont kitörő lelkesedéssel fogadott. Apa a hír hallatán sápadtabb lett, mint a nővérem kedvenc vámpírhercege, és sietve magához vette a családtagok hitelkártyáit, majd bezárkózott a vécébe. A hölgykoszorú azonban nem hagyta annyiban a dolgot, s addig nyávogott az ajtó előtt, míg végül az én jó atyám megtört, és a résen át kisuttyantotta a színes, dombornyomásos lapocskákat.

Miután a hölgykoszorú útra kelt, apa is előkecmergett a klotyóból, így már hárman (atyám, én, eb) bámultuk egymást az előszoba közepén. Eleinte csak mélán kavargattuk tekintetünkkel a légteret, mintha a lakás állapotát szeretnénk felmérni, majd tétova mozdulatokkal jeleztük, hogy máshol tán jobban tölthetnénk az időt. Én nyomban el is indultam az odúm felé, ám ekkor apa mégis szóra nyitotta a száját:

– Nos, hááát…

– Ja! – bólintottam helyeslőn.

– Meglehet, hogy…

– Hm?

– Ha már így alakult… Csajok nélkül!

– Tuti!

– Esetleg élvezhetnénk is – hunyorított rám apa. – Úgy értem, ez mégiscsak… Hm, szabadság!

– Az!

– Ritkán van ilyen – lélegzett fel az öregem. – Használjuk ki! Csinálhatnánk valami… Mondjuk, valami férfiasat!

Ez iszonyú hülyén hangzott, de Csumpi, aki mindvégig farokcsóválva figyelt minket, lelkes csaholással üdvözölte az ötletet.

– Oké – vontam vállat. – Csak előbb még el kell intéznem valamit.

– Szuper! – dörzsölte össze a két tenyerét jó atyám. – Akkor én addig… Nem is tudom. Addig kitalálom, milyen pasis programmal üthetnénk el az időt.

Szóóóval, kedves nem-hallgatóim, gyorsan felkígyóztam a padlásra, hogy ne maradjatok délelőtti adás nélkül, de már megyek is, hisz nálunk kitört a férfiszabadság, amivel mégiscsak kezdeni kéne valamit. …KATT

Hetedik adásnap,
augusztus 12., péntek, 14h 43’,
második bejelentkezés

KITT… Miután lenyomtam nektek a reggeli adást, húztam a csíkot, hogy szembesüljek apa „férfias” időtöltési terveivel. A nagy rohanásban azonban sajna elővigyázatlan voltam, így csupán a szerencsémnek köszönhetem, hogy nem buktam le. Történt ugyanis, hogy alig zártam be a padlásra vezető ajtót, és süllyesztettem a zsebembe a hatalmas vaskulcsot, azonnal valami madárcsipogásra emlékeztető hang szólalt meg a hátam mögött.

– Szeva, új számszed, szeva, szia!

Mint aki a kettőhúszba nyúlt, úgy rándultam össze, és csak lassan mertem az illető felé fordulni. A lépcső alján egy majdnem törpe méretű, szélesen vigyorgó emberke állt, két tenyerét egymáshoz simítva, s úgy hajlongva, mint akinek rugót építettek a gerincébe.

– Szeva, kicsi új számszed, örül, hogy én lát, szia, szeva! – közölte a manus élesen sipító fejhangon, majd szürke öltönykabátja belső zsebébe túrt, és három színes valamit rántott elő. – Tessék neked, barát, toll! Szep ajándek, jó ajándek, szia!

Lebotorkáltam a lépcsőn, és átvettem a golyóstollakat. A kínai fickó úgy örült, mintha épp akkor értesítették volna, hogy a dalai láma végre nem szívózik tovább a főnökeivel, és Tibet se akar már szabad lenni.

– Jó toll, jó számszed, szeva! – hajlongott még vagy öt-hatszor, majd a 3/1-es lakáshoz lépve kulcsot vett elő, és egy utolsót vigyorogva bement a kéróba.

Ezek szerint a háztömbünk multikulti hely! Nagyon tuti! A három tollat szorongatva kutattam magamban, hogy érzek-e valami mást, eltérőt, újat, amiért életemben először kínaiak (mert szerintem többen vannak) a szomszédjaim, de egyelőre nem találtam semmit.

Mire aztán a gangon baktatva a lakásunk elé értem (max. három lépés), szinte el is feledkeztem a dologról. Apa az előszobában várt rám. Ha nincs az egyik kezében műanyag vödör, a másikban meg néhány gyanús állagú rongy, lazán azt hihettem volna, hogy el sem mozdult a helyéről.

– Munkára! – kiáltotta vidáman. – Vár a férfierő és kitartás próbája!

Azonnal rájöttem: a nők uralma alól való felszabadulásunkat az én drága atyám azzal akarja ünnepelni, hogy kedvében jár a majdan hazatérő elnyomóknak. Csípőből meg szerettem volna neki mondani, hogy szívem szerint én ennél valamivel macsósabb programra neveznék be…

Mondjuk, lemehetnénk a betonudvarra rúgni a bőrt… Vagy kukoricát pattogtatnánk, s aztán a besötétített nagyszobában, elterülve a kanapén, megnéznénk a Holtak támadása rendezői változatát.

Ám eléggé ismerem már az öregemet ahhoz, hogy tudjam: mindkét javaslatomtól beparázna, mondván: „Mi lesz, ha az anyád megtudja?! Jobb abba bele se gondolni!”.

Úgyhogy végül egész mostanáig Áglaki Izofandrusz és neje, Áglakiné Zseraldina embermagas kalitkáját pucováltuk. Szegény ősöm közben a Ha én gazdag lennék… kezdetű dalt fütyörészte, s időnként rám kacsintva megkérdezte:

– Ugye milyen jó ez; apa és fia együtt guánózik?!

Hát igen, nektek fogalmatok sem lehet róla, milyen felemelő érzés a nemzőatyánkkal együtt kaparni a madártrottyot – úgyhogy fogjátok is vissza a röhögést, mert esetleg odamegyek, és beverek egy jót az etetőtökbe!

Az egészben annyi volt a nyerő, hogy apa végül megdobott két mogyis szelettel, amiket fel is hoztam ide, a padlástéri rejtekhelyemre, nehogy a plázából hazatérő nőcsapat valamelyik édesszájú példánya lecsapjon rájuk. Az egyiket mindjárt be is termelem. Addig mosoly- és adásszünet! …KATT

Hetedik adásnap,
augusztus 12., péntek, 21h 32’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Most figyuzzatok, surmókáim: lenyomoztam multikulti szomszédjainkat! A hapsit Csang Hujnak, a feleségét Csen Mejnek hívják. Mindezt a postaládájukról tudom. Megjegyzem, korábban is eszembe juthatott volna, hogy a bejárat falán sorakozó acélszürke dobozok segíthetnek az emeletünkön lakók beazonosításában.

Lényeg a lényeg: a 3/1-ben tehát egy kínai házaspár, a 3/2-ben mi, a 3/3-ban özvegy Zömmer Bódogné vagyis Olgi nyanya, a 3/4-ben Hudákovics Zsolt és neje, valamint két gyerekük, Bea és Bence (gőzöm sincs, hány évesek), a 3/5-ben (a kacsás függöny mögött!) Sáfrány Elemér nyug. hentes és mészáros, a 3/6-ban pedig Zsindelyék laknak (hogy hányan, az a névtáblájukból nem derül ki, de igen sokan lehetnek, mivel a postaládájuk folyton csurig van tömve).

Most persze mondhatjátok, hogy amit megtudtam, az még mindig csak lepkepuki. Na, ja! Szerintem viszont aki ennyi idő alatt többre képes, az tuti, hogy CIA-ügynök… vagy postás… netán közvéleménykutató… esetleg röntgenlátása van.

Az „új számszedékről” még azt is sikerült kiderítenem, hogy semmi közük a Luther utcában található kínai étteremhez (pedig Csumpi ide-oda ingó farkát tettem volna rá), viszont van valahol egy ruhaboltjuk (a címet már elfelejtettem), aminek Delfinbukfenc a neve.

Vajon ki vásárolna alsógatyát vagy hálóinget egy ilyen nevű helyen? Az infó egyébként az „új számszedék” postaládájáról származik, mivel ráragasztották a szórólapjukat. Ezek a kínaiak nagyon vágják a marketinget!

Anyuék különben este hétkor érkeztek meg a plázázásból, totál rosszkedvűen.

– Ez az egész hullagáz! – jelentette Monyó. – Kóválygás a rózsaszín csiliviliben, miközben a hangszórókból az agyhalottak top 10-es listája sikálja bambára a gondolataidat… Boooőőááá…!

– Attól tartok, sose lesz belőlünk igazi pesti csaj! – legyintett anya is, miközben remegő térdekkel araszolt a kanapé felé. – Totálisan elbuktunk a plázateszten.

Pet ehhez képest egy mukkot sem szólt, csak fogta Csumpit, és beköltözött vele a beépített szekrény aljába. Úgy tűnik, az lesz az új durcihelye (a régi otthonunkban, ha bántotta valami, nyáron az évezredek óta használaton kívül helyezett udvari budiba, télen pedig a mosókonyha sarkába kucorodott). Apa megpróbálta ugyan kiszedni, de Csumpi rámorgott, a hugi pedig majdnem megharapta.

– Először fel akarta vásárolni az egész játékboltot, aztán hamburgert és kólát, végül zselével nyakon öntött műfagyit követelt – mesélte anya elkeseredetten. – Miután megmondtam neki, hogy ilyen önpusztító, egészségtelen dolgokra nekünk nem telik, kijelentette: amint betölti a tizenhatot, bosszúból jelentkezni fog a Való Világba, és akkor aztán szégyenkezhetünk miatta.

– Az erkölcsi érzéke legalább még működik – vigasztalta apa a hitvesét, bár közben ő maga sem volt feldobva, hisz a „női szakasz” észre sem vette, hogy milyen férfiasan kisuvickoltuk a kalitkát.

Jelenleg minden családtagom depis. Apa anyát, anya a kakaósbögrét, Monyó a David Boreanaz-os kispárnáját – aminek a csipkéjére körben művámpírfogakat varrtak –, Pet pedig Csumpit ölelgeti. Asszem, én is megérdemlek egy kis vigasztalást, elvégre a guánóból nekem is kijutott. Délután hagytam itt magamnak egy mogyist, amit most jól be is nyomok az arcom…

Hé, ez meg mi?! Hol a csokim? És mi a ragya…?

Oh, hogy az a…! KATT…

zzzssSRRR [fél percen át] ujjííÍSsrrsZzz…

KITT… Gáz van! Nagy gáz, hiperturbómegagáz! A csokim eltűnt. Helyette valaki egy levelet hagyott itt nekem, ami így szól, hallgassátok:

„Ha mégeccer beleteszed asztat a büdös lábajjidat a kérómba, én széjjelszedem a szájadat, te kis betojakodó mócsinggyökér! Értesz te engemet? Ne gyöjjél többet a otthonomba, mer meg leszel halasztva azonnal!!!! Már tudom, hol találak! Végesztem! A Gyilkosod (ha begyösz!)

Uccsóirat: Ja, a csoki fájdalomdíj, amér belemásztál a magánszérámba! HALÁL, belezéssel!!!

Namost végesztem!”

Ha valaki mégis hallgat engem odakinn, kedves nem-hallgatóim, akkor közlöm, hogy ezennel hivatalosan is végem van – lelepleztek! Pucolok innen, ahogy csak bírok, és nem tudom… A francba!

Semmit se tudok! …KATT

Nyolcadik adásnap,
augusztus 13., szombat, 10h 04’,
első bejelentkezés

KITT… Na jó, újra itt vagyok. Ma reggel, amint felkelt a nap, iszonyú dühös lettem. Persze arról, hogy odakinn már világos van, az ablaktalan cselédszobámban csak az ébresztőre állított mobilom pittyegéséből értesültem. Valahogy mégis visszatért belém az élet, és hirtelen úgy éreztem: nem bujkálhatok örökké.

Mivel egymás közt vagyunk, drága nem-hallgatóim, hát elárulhatom: tegnap este rendesen betojtam a levéltől, ami most is itt hever előttem. Valaki felfedezte a Lúzer Rádió titkát! Valaki behatolt a birodalmamba, leült a fotelembe, használta a tollamat és a jegyzetfüzetemet (abból tépte ki az aljas üzenetéhez használt papírt!), s végül volt pofája felzabálni a csokoládéból álló vésztartalékomat!

Viszont a Volna-K-hoz nem nyúlt, a készülék most is tökéletesen működik, és minden mást is a helyén hagyott, ami azért mégiscsak a javára írható.

Az ágyban fekve rettentő harci kedv fogott el. Csak úgy cikáztak a gondolataim.

El kell kapnom a behatolót! Hosszan a szemébe fogok nézni, majd nyugodt, bántóan rideg hangon megkérdem: Mondd, kispofám, jólesett a csokim? És aztán…

Aztán nem tudom, mi lesz.

Lényeg a lényeg: a templomtoronyban gyertyát sétáltató illető – hisz csakis ő lehetett, aki a levelet írta, mivel tudtommal senki másnak nem hatoltam be a „magánszérájába” – részemről mostantól közellenségnek tekintendő! Persze egyetlen pillanatra az is megfordult a fejemben, hogy talán a Volna-K eredeti tulajdonosa fenyegetett meg, de aztán beláttam: ez képtelenség. A rádiót, a fotelt, a polcokat… szóval az egész tuti kuckerájt vastag por lepte, mikor rátaláltam, úgyhogy a tettes mégiscsak a toronylakó lesz! És jól teszi, ha ettől kezdve vigyáz magára, mert lehet, hogy éjszaka, mikor a padlás tele van furán imbolygó árnyakkal, és az alvó galambok mocorgása meg az egerek kaparászása egyébként is a frászt hozza rám, akkor a majré az úr, de most…!

Most, amikor hétágra süt a nap, én vagyok a nyerő!

Így tehát, tisztelt értem rajongó nem-hallgatóim, ezennel történelmi bejelentést teszek: a Lúzer Rádió hadat üzen az imakéróban dekkoló ismeretlennek! Csapataink harcban állnak! Ügyünk győzni fog!

Szóljon hát mindörökké a Lúzer Rádió, Budapest! …KATT

zsssSFFfhh [fél percen át] HErrhHHss…

KITT… Kéne még valami sirály harci kiáltás is, mint pölö az, hogy Hujjhujj, hajrá!, vagy Le a templomtornyolókkal!, de most épp semmi épkézláb nem jut az eszembe. …KATT

Nyolcadik adásnap,
augusztus 13., szombat, 15h 52’,
második bejelentkezés

KITT… Anya ma úgy döntött, még egy kísérletet tesz, hogy igazi pesti nővé váljon. Ennek érdekében először is magára öltötte azt a rettenetes, neonzöld szabadidőruhát, amit valaha rég az anyósától kapott, de még soha fel nem vett. Ezután fogta a pórázt, és magához füttyentette Csumpit.

– Azt akarom, hogy mindenki lássa: a Józsefvárosban lakom, és épp csak leugrottam a kutyával – mondta, mikor apa megpróbálta őt visszatartani.

A fürdő ajtajában Monyó már-már a félfába harapott, nehogy túl hangosan vihogjon, Pet pedig, aki mindig pontosan érzékeli, ha a család egyik tagjában túltölt a hisztigenerátor, ismét a gardrób felé pislogott. Apa túlságosan ideges és határozatlan volt (hétfőn munkába kell állnia!), így anya végül mégiscsak elsuhogott.

Attól tartok, a családom kezd totál szétesni!

Nekem viszont nincs időm arra, hogy velük foglalkozzam. Az imakéró korábbi felderítése laza piknik volt ahhoz képest, amire készülök, így tehát alaposan rá kell gyúrnom a témára. Azt már eldöntöttem, hogy nappal fogok az ellenség területére lépni. Nem mintha a sötétben paráznék, vagy ilyesmi, de napvilágnál mégiscsak könnyebb beazonosítani a célpontokat.

Előkotortam az íjpuskámat, amiből tapadókorongos vesszőket lehet kilőni. Nyolcévesen kaptam, szóval gyerekjáték, de egyszer sikerült vele homlokon találnom Petet. A tapadókorong nyoma három napig látszott a bőrén, szóval azért elég veszélyes szerszám ez! Rögtön le is mentem vele az udvarra, és a tűzfal felé fordulva megeresztettem néhány próbalövést. A negyedik vagy ötödik „Cél! Kész! Tűz!” menet után kéttenyérnyi vakolat omlott bágyadtan a macskakövekre, úgyhogy harci készültségem biztos tudatában indultam vissza a harmadikra.

– Szeva, új számszed, szia, szeva! – rikkantott rám a cselédlépcsőn lefelé robogó Csang Huj úr, és szinte a falba préselte magát, hogy kényelmesen elférjek mellette. Kicsit zavar ez a túlzott udvariasság.

– Toll jó, szép, jó? – kérdezte még Csang Huj reménykedve, élénken csillogó szemmel. – Tollnak örül te család?

Biztosítottam róla, hogy az ajándék tollakat minden rokonom kitörő örömmel fogadta (tényleg, nem ártana szólnom nekik az „új számszedről”), mire Csang úr olyan ragyogó vigyorra váltott, mintha valaki felkapcsolta volna a lépcsőházi világítást.

A gangra érve aztán friss meglepetés várt, méghozzá egy hihetetlenül elhájasodott, undorvörös színű macska személyében, aki hangos szuszogással araszolt a korlát tövében, hasát a járólapokon húzva. Mikor meghallotta dübörgő lépteimet, lassan felém fordította focilabda méretű fejét, és harmatgyenge kísérletet tett arra, hogy a fogait villogtatva, ínyét felhúzva rám sziszegjen.

A szánalmas látványtól majdnem röhögőgörcsöt kaptam.

– Nem mondod, hájzsák, hogy te vagy itt a kemény kandúr?! – szóltam rá, majd a vállamhoz emeltem a nyílpuskát (üresen, ezt hangsúlyozom! – sőt, fel sem volt húzva!), és a zöld szemek közé célozva kiáltottam: – BANG! BANG! BA…

Még el sem szállt ajkamról a harmadik „lövés”, mikor éles fájdalom hasított a bal fülembe.

– Na, gyere csak, te kis pernahajder (utánanézni, mit is jelenthet ez a verbális őskövület!), majd adok én neked ártatlan jószágokat kínozni ebben a békés házban! – rikácsolt valaki a hátam mögött, majd kattanásig csavart fülemnél fogva az ajtónkig rángatott. Mikor a csontsovány és hihetetlenül májfoltos kéz rátapadt a csengőnkre, már azt is tudtam, hogy Olgi nyanya fogságába estem.

– Itten van a büdös kölyke! – közölte döbbent atyámmal a banya, majd halkan roppanó fülporcogóimnál fogva átlökött a küszöbön. – Azon csíptem a gazembert, hogy éppeg megvakítani készült az én vitéz Bátorimat. Szíjjal verje, az ilyen csak abból ért!

Azzal előhalászta cekkeréből a kulcsait, s a vörös hájzsákkal együtt már el is tűnt a lakásában. Esküszöm, hogy az a macskának álcázott démon egyenesen rám nézett, és egészen addig röhögött, míg a gazdája be nem csukta az ajtót!

Apám persze jó fej. Nem kérdezett semmit, csak röpke pillantást vetett meggyötört fülemre, majd a fejét csóválva és sóhajtozva a dolgozószobájába, vagyis a konyhába vonult.

Most húzok, de ígérem, hogy még ma mindenről részletesen be fogok számolni az értem szurkoló nem-hallgatóknak! …KATT

Kilencedik adásnap,
augusztus 14., vasárnap, 6h 55’,
első bejelentkezés

KITT… Bocsesz, kagylófülű rajongóim, de az előző napra ígért harmadik adás elmaradt. Joggal kérdezhetitek, hogy miért, csak épp nem nagyon van kedvem válaszolni rá. …KATT

HHhrrssSÍÍÍJ [két és fél percen át] zzzbúÚÚSSSzz…

KITT… Rendben, elmondom, hisz idáig hallatszik a könyörgésetek… Rinyagépek!

Nos, a pálya a következő: anya – mint tősgyökeres józsefvárosi úrinő – susogós tréningben nyomult le az utcára, hogy megjárassa Csumpit a tömb körül, ám végül eléggé viharvert állapotban tért vissza.

– Ketten leszóltak, négyen beszóltak, és legalább fél tucat pasi akart belém karolni, méghozzá abból a kezeslábas-colstokos fajtából, amelyiknek az ingujját már rég fényesre koptatta a kocsmapult – panaszolta. – Sosem leszek igazi pesti nő!

– Naná! – kunkorodott elő a szobájából zombirajongó nővérem. – Előtanulmányok nélkül tuti nem! Hallgass rám, anyu: az életmódváltásra tudományosan kell felkészülni! Azt hiszed, én talán egyenesen Bella Swan nyaki ütőeréből szívtam a menő darkosságomat?

– Á, dehogy! – motyogtam közbe, mert ezt a magas labdát képtelenség volt kihagyni. – Te már előtte is totál sötét voltál, nővérkém!

Miután Monyó elunta a próbálkozást, hogy rám törje a spájz ajtaját, amit én belülről nyomtam, végre elvonultak anyával a számítógép elé, kiguglizni, mitől is válhatna a mi női ősünk igazi józsefvárosi nagyasszonnyá. Közben apa a konyhaküszöbön egyensúlyozva, szomorú tekintettel figyelte, hogyan válik szinte minden hozzátartozója a kényszerű költözés önmagával meghasonlott áldozatává. A kezében vaskos könyvet tartott, tele kutyaplasztikai műtétek fényképeivel, amiktől az embernek már alapból elmegy az életkedve, szóval nem csodálnám, ha végül az öregem is kikattanna.

Különben az Olgi nyanyával átélt para után (amit apa szerencsére elfelejtett anya tudomására hozni) viszonylag nyugisan telt a délután. Én bevettem magam a szobámba, és az ágyon ülve előszedtem az összes olyan irodalmi művet, amiben valamiféle (bármiféle) harcmodorról, taktikáról, stratégiáról lehet olvasni. Ott volt A II. világháború történetétől kezdve a Kung-fu panda képregényekig minden.

Azt hiszem, a buzgó felkészülésbe itt-ott bele is szunyálhattam, mert végül arra riadtam, hogy a nyálam trutymósra áztatta a kurszki csatát, az arcomba pedig vörös vonalakat nyomattak a gyűrt lapok. A járulékos veszteségekkel azonban nem volt időm törődni, mivel a lakás többi részéből nyugtalanító zajok érkeztek.

A fürdőszobában vadul hörögtek a csövek, bőgött a bojler, csobogott a víz…

A konyhában apa telefonált, szokásához híven olyan hangerővel, mintha a saját torkán múlna, hogy át tudja-e üvölteni azt a néhány kilométert, ami a beszélgetőtársától elválasztja…

A közlekedőben Pet baba- és plüssfelvonulást rendezett, saját énekszóval (nagyothallóknak játszó tűzoltózenekart utánozva) és Csumpi csahos kíséretével…

A nagyszobában azt bömbölte a tévé, hogy „…ha most fél percen belül telefonál, és megrendeli a hordozható hónaljszagtalanító szettet, akkor ingyen kap hozzá három – jól hallotta: nem egy, nem kettő, de mindjárt három! – formatervezett, gyémántberakásos orrcsipeszt, hogy mások szagát se kelljen elviselnie!”…

A kisszobából pedig mindemellett szolidan vonyítottak a Vágtázó Halottkémek.

Mindjárt el is határoztam, hogy kiosonok, és megörvendeztetlek benneteket, kedves nem-hallgatóim, a Lúzer Rádió beígért adásával, csakhogy… Nos, mit szépítsem? Ahogy kiléptem a szobámból, és a konyhaablakon át a gang felé pislogtam, rögtön láttam, hogy a nap bizony már rendesen bealudt!

– Készülsz valahová? – mért végig gyanakvón anya, aki épp ekkor lépett ki a nagyszobából, méghozzá fürdőköpenyben, strandpapucsban, egyik kezében kiskosár gyertyával, a másikban fél tucat könyvvel. – Mert ha készülsz, felejtsd el!

– Májcsi nem megy sehová! – vigyorgott rám elégedetten plüssállatai köréből Pet, és megigazította a Csumpi szőrébe kötött tucatnyi pink masni egyikét.

– Nem bizony! – vonult el mellettem jó anyám, egyenest a konyhába, ahol karcsú poharat, kesudiót és egy üveg bontatlan pezsgőt vett magához (amit egyébként Guszti bától kaptunk, mint lakásavató ajándékot). – Odakinn ilyenkor már csak az ordasok kóricálnak, gyermekem. Colostokkal a farzsebükben, hogy kiszűrhessék a méreten aluli áldozatokat!

Ezzel aztán el is tűnt a fürdőszobában, ahonnan olyan sűrű gőz gomolygott elő, amiben még a Predator is eltévedne, infralátás ide vagy oda.

Apával kérdőn pillantottunk egymásra, s mivel a dolgot egyikünk sem vágta igazán, ő máris mozdult, hogy utánajárjon a rejtélynek. Én azonban, mivel már harcra kész idegállapotban voltam, tehát gyorsabban kapcsoltam, mint bárki más a családban, megállítottam őt.

– Apu, ne! Csak egy poharat vitt!

– Ó! – bólintott értőn az ősöm, majd visszarogyott a pudlivá műtött farkaskutyák nyomorúságos fotói mellé.

Ezután igazán beláthatjátok, csipás szemű nem-hallgatóim, hogy miért maradt el a beígért adás! Mégse hagyhattam magára az én megzakkant családomat, mikor közülük némelyiken a totális elmebaj jelei kezdtek mutatkozni!

Francba, csörög a mobilom! Bocsesz, ezt fel kell vennem! …KATT

SsshuuzzZ [másfél percen át] ZzrrkZZSSshhóóÚ…

KITT… Most muszáj tipliznem, helyzet van! Csókacsalád! …KATT

Kilencedik adásnap,
augusztus 14., vasárnap, 11h 11’,
második bejelentkezés

KITT… Tisztelt nem-hallgatóim, megrendülten kell jelentenem: a családunkat elárasztották a Nándormányok! Csak semmi vihánc és röhincs, ez véresen komoly! Nem is boldogíthatlak benneteket túl sokáig, mert húznom kell. A családomnak szüksége van a támogatásomra.

Szóval a Nándormányok… Ketten vannak, és szokásukhoz híven mindig előzetes bejelentés, hadüzenet és efféle udvarias gesztusok nélkül csapnak le ránk. Nevüket a hím példány után kapták, mivelhogy őt nevezik Nándornak, de mi (értsd: tesóim és én, ám kivételesen feszült helyzetekben az őseink is) csak úgy emlegetjük: a Nándormány. Nőstény párja a jól csengő Izabella nevet viseli, de általában megelégszik azzal is, ha Bellának szólítják.

E két teremtmény egyébként az atyai nagyszüleink szerepében tetszeleg. Mivel azonban senkire sem hasonlítanak az egész rokonságból, és kifejezetten arra is gyúrnak (elütő viselkedéssel, öltözködéssel és ellenszenves modorral), hogy ez minél nyilvánvalóbb legyen, így szinte biztosra vehető, hogy valójában démonszállta zombik (Monyó), emberálcába bújt földönkívüliek (én), esetleg beszélő kutyakakik (Pet). Fontolgatjuk egy DNS-teszt elvégzését.

Ám addig is, míg sikerül haj-, köröm- vagy tekintélyes mennyiségű (fejenként legalább négy liter) vérmintát szerezni tőlük, kénytelenek vagyunk úgy viselkedni, mintha tényleg Nándormány unokák volnánk.

– Maga, fiam, tökéletes mintapéldánya a modern kor puhány és életképtelen fiatalságának! – mondta nekem váratlan betoppanásuk után fél perccel Nándormány.

Ja, igen, azt a tényt elfelejtettem közölni, miszerint atyai nagyszüleinkkel csakis magázódva válthatunk szót! „Foglaljon helyet, Nándor bácsi!”, „Nem, Bella mama, tévedni tetszik: a fekete szemhéj nálam nem születési rendellenesség!”, „Ne tessék ráülni a babámra, néni, mert aztán megint vihetem terápiába a Bagoly doktorhoz!”

Szerencsére ugyanez a szigorú szabály vonatkozik a szüleinkre is, úgyhogy a vészterhes látogatások alatt legalább van min röhögnünk – persze csak egymás háta, vagy egy kézbe eső könyv, bögre, esetleg kutya mögé bújva. Az általános és oda-vissza érvényes „magázódási rendelet” alól egyedül anya lóg ki. Neki ugyanis szintén magáznia kell a Nándormányékat, ám ők keményen tegezik anyát, sőt, fiamnak szólítják, ami enyhén szólva übergáz.

– Hozd be a teát, fiam! – int Bella mama a nagyszoba kerek asztala mellől, s közben hangosan csörgeti vaskos csuklója tucatnyi aranykarkötőjét. – Feltéve, ha méltatsz minket annyira, hogy egy kis felmelegített, cukrozott vízzel kínálj!

– Mama, kérem! – szólal meg ilyenkor apa, vörösebben, mint az „új számszedék” hazájának lobogója. – Számtalanszor kértem már magát, hogy ne beszéljen így Borival!

– Egy Borcsával nem lehet másként, gyermekem! – jelenti ki ekkor Bella mama, aki szerint a Bori cselédnév. – Ha elvetted, hát elvetted: a te bajod. Nekünk attól még nem kell leereszkednünk arra a szintre.

Most persze nagyon előreszaladtam, mert a fenti szóváltás (és számtalan változata) mindig a Nándormányék látogatásának vége felé szokott elhangozni. Ezután már csak az én jó atyám hadonászással kísért üvöltözése következik, mely során arra emlékezteti a szüleit, hogy…

– A papa egész életében vasesztergályos, a mama pedig szemfelszedő kisiparos volt, és csak a nyugdíjba menetelük után kezdték ezt az egész rongyrázós, magázódós, borcsázós marhaságot. Szóval most menjenek szépen vissza a hetedik emeleti paneljukba, és majd akkor jöjjenek legközelebb, ha már magukat is elérte a felvilágosodás kora! Jó éccakát!

Sajna azonban ez még odébb van, mivel az én családom birkamód türelmes. Mikor eljöttem, Monyó a szobájában, Pet pedig a gardrób aljában igyekezett úgy tenni, mintha soha meg sem született volna. Anya eközben a konyhában párolta magát, a gangra tárt ablak ellenére is negyven fokban, háromfogásos ebédet készítve a nagyra becsült vendégek tiszteletére. A családból mégis apa járt a legrosszabbul, hisz neki a nappaliban ülve azt kellett hallgatnia, mennyivel többre vitte a bátyja, Guszti bá, akinek ezt a lakást is köszönhetjük. (Arról persze szó sem esik, hogy a kéró valaha Titokzatos Terkáé, apu és Guszti bá vénkisasszonyként elhunyt nővéréé volt, akiről senki nem tud semmi biztosat, mivel még 16 éves korában lepattant a Nándormányéktól! No meg arról sem, hogy Terka szívből utálta apa bátyját, ám Guszti bának valahogy mégis sikerült kiügyeskednie, hogy a vénkisasszony halála után övé legyen a kégli, amit most jól bérbe adott nekünk!)

Lényeg a lényeg: bár egyetlen porcikám se kívánja, most vissza kell térnem a feldúlt családi fészekbe! Szorítsatok nekem, mázlista nem-hallgatóim, ti, akiknek soha nem kell megtapasztalnotok, milyen egy Nándormány-invázió! …KATT

Kilencedik adásnap,
augusztus 14., vasárnap, 15h 35’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Megjöttem, drága, értem reszkető nem-hallgatóim, újra itt vagyok. Minden tagom ép, erkölcseim a régiek, csak a szemem tikkel kissé, de ez viszonylag hamar el szokott múlni. Tudom, a vevőkészülékeitek mellett kucorogva már bizonyára cakkosra rágtátok a szátok szélét, azon izgulva, vajon hogyan vészelem át a Nándormány nagyszülők invázióját.

Hát, valahogy így történt a dolog:

Miután leereszkedtem a padlás magasságából, és megtértem új otthonomba, belépve az ajtón azt kellett látnom, hogy mindenki a közlekedőben tartózkodik. Anya, hátával a vécéajtónak dőlve, egy hatalmas tál csirkelevest szorongatott. Apa mellette állva bámulta a cipője orrát, és jól hallhatóan csikorgatta a fogát. Monyó a nagyszoba ajtajában a saját csuklóját harapdálta, elfojtandó a kitörni készülő vihogást, míg Pet és Csumpi a beépített szekrény aljából leste az eseményeket. Először nem értettem, mi van, de aztán láttam, ahogy a fürdőből Bella mama, majd Nándormány lép elő. Mindkettejük arcán mélységes undor és megvetés tükröződött, amiből rögvest rájöttem, hogy épp a látogatásaik alatt menetrendszerűen bekövetkező „élettér-ellenőrzés” kellős közepébe csöppentem.

Ezt a fura rituálét Nándormányék állítólag azóta űzik, hogy apa és anya – akik fiatal és meggondolatlan házasokként először hozzájuk, a kisszobába költöztek be – egy hét után pánikszerű gyorsasággal áthurcolkodtak első csótányos albérletükbe. A nagyiék akkor kissé megsértődtek ugyan, de aztán mégis felkeresték őket, és kritikai megjegyzéseikkel addig hergelték a főbérlőt, míg az mindenkit kidobott: anyáékat is! Ezután az őseink éveken át titkolni kényszerültek a lakhelyüket, s apa szüleivel csak nyilvános helyen – parkokban, cukrászdákban, múzeumokban – voltak hajlandók találkozni. Nándormányék azonban egy idő után valahogy mégis mindig kinyomozták, hol laknak, és akkor jött a látogatás, vagyis a Nándormány-féle „élettér-ellenőrzés”, aminek kivétel nélkül újabb és újabb kényszerköltözés lett a vége.

A módszerük egyébként tök egyszerű: bejárják az adott lakást, és minden porszemet, karcolást, repedést, foltot és maszatkát anya lustaságának, valamint apa élhetetlenségének megcáfolhatatlan bizonyítékaként mutatnak fel. És Nándormányék ebben bizony vérprofik!

– Miért van két tucat gyertya ráolvadva a kád szélére? – kérdezte a fürdőből kilépve Bella mama, lágyan rezgetve tokáját, mely alatt valahol egy rendkívül értékes aranyláncnak kell lennie (legalábbis kiskoromban még láttam azt a láncot).

– Miért lóg három ázott könyv a fregolira csipeszelve? – tette fel a második kérdést Nándormány, idegesen bizgerálva a mandzsettagombját.

– Mit keres a mosdókagylóban egy üres pezsgősüveg? – jött Bella mama szájából a harmadik sortűz.

– És miért díszeleg a lichthóf ablakában egy pezsgőspohár? – adta meg a kegyelemdöfést Nándormány.

Anya, akire mindketten vádlón néztek, lassan kihúzta magát, s így felelt:

– Tudja, kedves Nándi…

– Nándor!

– Hát persze! Szóval kedves Nándor és Izabella, törvény szerint apósom és anyósom, azt kell maguknak mondanom: sajna épp a legrosszabbkor jöttek, mivel én bizony tegnap este a fürdőben az önmegvalósítást gyakoroltam, és még nem volt időm rendet tenni.

– Önmegvalósítást?! – hördült Nándormány.

– Méghozzá a női önmegvalósítást, úgy bizony! – biccentett a dermedt húsleves fölött anya.

– Hát az meg mi a fityfene? – kerekítette a szemét Bella mama.

– Olyasmi, amit maga, drága anyósom, sose fog megismerni – felelte fejfájósan mosolyogva anya. – Sőt, lehet, hogy én sem. Mert ugyan fülig merültem a gyertyafénnyel megvilágított, habos fürdővízbe, és hunyorogva faltam a Fejős Éva-könyveket, miközben benyeltem egy egész üveg pezsgőt, ám ma reggelre kelve szemernyivel sem éreztem magam pestibb nőnek, mint tegnap. Hacsak…! – nevetett össze immár nyíltan anya, apa és Monyó. – Hacsak a pesti nőt nem az teszi, hogy pokolian fáj neki a burája, csókolom!

Ezzel a Nándormány-invázió lényegében véget is ért. Bella mama repülősóért kiáltott, de Pet közölte vele, hogy a „nagyinéni buta”, hisz a só – még ha angyalszárnyas tartóban is tárolják –, akkor sem tud repülni. Ekkor Nándormány apához fordult, s kijelentette, hogy ő a legsikerületlenebb fia, akinek szégyellnie kéne magát, amiért képtelen megnevelni a pimasz feleségét. Erre viszont Monyó azt mondta, hogy egy igazi nagyszülő a térdére veszi az unokáját, és nem fogselymet hoz neki ajándékba, szóval a maga részéről Nándormányt se tartja túl jól sikerült nagypapának.

Azt hiszem, én egész könnyen megúsztam a dolgot, mivel csak félre kellett ugranom a kifelé robogó Bella mama útjából, és nem mellre szívnom azt, mikor Nándormány vörös képpel rám sziszegett:

– Magáról is megvan ám a rossz véleményem, fiatalember!

Viszont a húsleves, miután anya újramelegítette, tényleg nagyon bejött! Kár lett volna a Nándormányékba tukmálni, akik sosem fogják megérteni, milyen jó olyan családban élni, ahol mindenki nyugodtan lehet önmaga, sőt, akár önmaga tükörképe is! Na, dálacsakócs! …KATT

Tizedik adásnap,
augusztus 15., hétfő, 5h 55’,
első bejelentkezés

KITT… Igen, jól halljátok, ma tényleg hajnalban keltem! Ez a nap ugyanis többszörösen rendkívüli.

Egyrészt apa ma kezd az új munkahelyén. Baromi ideges, remeg, mint béka a kocsonyában, szőrgombócot nyelt macskaként hörög, olykor kettészelt gilisztaként tekereg, és kutyamód szenved.

– Egy fél kisállat-kereskedésre való stresszel kell szembenéznem! – hebegte negyven perccel ezelőtt, miközben a konyha közepén toporgott, méghozzá öltönykabátban, alsógatyában, kalapban és zokniban. Anya próbálta megnyugtatni, ám közben leöntötte őt forró kakaóval, ami egyrészt égetett, másrészt nehezen jön ki az öltönyből.

Én inkább teát ittam. A családi válságból persze sem Monyó, sem Pet nem vette ki a részét. Mikor megpróbáltam felébreszteni őket, a nővérem hozzám vágott néhány olyan holmit, ami a keze ügyébe került (Aljas Kúszóbab-CD, két halálfejes karkötő és fél csomag pézsé), miközben azt motyogta, hogy épp ilyen korai órákban szokta a legszebb rémálmait látni, szóval kopjak le. Pettel már nem is próbálkoztam. Az ő éjjeliszekrényén az a tömör rézből öntött Eiffel-torony lámpa áll, amit Zaki mamától kapott tavaly karácsonyra.

Végül magára hagytam az ősöket, és felsasszéztam a padlásra. Néhány galamb olyan méltatlankodva kurrogott, mintha a nővérem spanjai lennének.

Tudnotok kell róla, kedves nem-hallgatóim, hogy ma lesz a Toronylakóval való leszámolás napja! Most félre is teszem a mikrofont, és mély meditációba kezdek, ahogy azt a Karatekölyök 3-ban láttam. Szükségem van minden szellemi energiámra, szóval ma ne várjatok tőlem túl sokat. Persze azért még majd bejelentkezem, mielőtt elindulok, hogy szembenézzek a végzetemmel!

Kezdhetsz rinyálni, Toronylakó, jövök! …KATT

Tizedik adásnap,
augusztus 15., hétfő, 6h 01’,
második bejelentkezés

KITT… SSsruuuÚÚÚúhzzzzrRííÍÍ [húsz percen át] SSszzzrkLLZzzssSríÍÍ …KATT

Tizedik adásnap,
augusztus 15., hétfő, 6h 21’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Bocsesz, véletlenül rámeditáltam a hátsómmal a mikrofonra, és csak most vettem észre. Majd leszek, üdv! …KATT

Tizedik adásnap,
augusztus 15., hétfő, 9h 42’,
negyedik bejelentkezés

KITT… Ilyen nincs! Ez nem lehet igaz! Délelőtt akartam átmenni a templomba, hogy szembenézzek az ellenségemmel, és ha kell, élet-halál harcot vívjak vele, amiért be mert hatolni a padlásomra, és lenyúlta a személyes csokitulajdonomat.

Mindezt csak azért, mert előtte én is behatoltam az ő templomába! Hol itt az igazság?! Mert ugyebár azt se felejtsük el, hogy én viszont semmijét sem hoztam el – igaz, nem is volt ott semmi lenyúlásra érdemes. Na, mindegy!

A lényeg, hogy el kell halasztanom a véres összecsapással fűszerezett hősies leszámolást, mert odakinn pillanatnyilag esik.

Na jó, nem igazán esik, egyelőre csak csöpörög, de lehet ebből még jégeső, hurrikán, sőt, még durvább dolog is!

Hát nem? Hát de!

Elvégre ez itt a főváros, ahol bármi megtörténhet – legalábbis azt mondják.

Szóval most várok, és amint eláll ez az égbőlszotty, máris indulok. Legyetek türelemmel, rajongó fülű nem-hallgatóim, Mark harci kedve töretlen! …KATT

Tizedik adásnap,
augusztus 15., hétfő, 16h 59’,
ötödik bejelentkezés

KITT… Végre elállt az eső, tehát harcra fel!

Bár csendben be kell vallanom nektek, nem kagylózó barátaim, hogy ebben a csumpis-saras-trutymós időben nem sok kedvem van kivergődni a kényelmes fotelből. Az imént még andalítóan kopogtak a cserepekre hulló esőcseppek, barátságos fénykörbe burkolt a kislámpám fénye, és én Jonatán kalandjainak második kötetét (A Gutenberg-lovagrend) olvastam – szóval a világmindenség tökéletes helynek tűnt. Most meg mehetek ki a nedves csumpiba…

Hát igen, ez a tényfeltáró és igazságszerető rádióriporterek sorsa. Mert azt, ugye, már vágjátok, hogy én itt, a Volna-K mikrofonján csüngve nem csupán egy dumagörcsben szenvedő, vidékről szalajtott ropi vagyok?! Terveim közt szerepel, hogy mindent kiderítsek az emelet, a háztömb, később pedig majd az egész Nyócker piszkos kis titkairól, s aztán sorra az éterbe nyomassam azokat, hogy az Igazság (nagy I-vel!) diadalmaskodhasson!

Mert a diadalmaskodás sirály! (Meg persze az igazság is fontos.)

Előbb azonban el kell intéznem a Toronylakót, aki halálos veszélyt jelent a Lúzer Rádió stúdiójának létére, biztonságára, meg egyáltalán…

Megyek! Igen, máris indulok! …KATT

ZzzHHRsssSFf [huszonkét másodpercen át] FhhhííÍRRrssSS

KITT… A tervem a következő: behatolok a célterületre (imakéró), és ha nem ütközöm ellenállásba, egyenesen a felső szint utolsó szobájáig nyomulok. Legutóbbi felderítő utam során megállapítottam, hogy az épületben számtalan búvóhely kínálkozik, úgymint: üreges belsejű papírmasé sárkányok, gyanús foltokkal tarkított, falnak támasztott tornaszőnyegek, plafonról csüngő térelválasztó függönyök stb. Az ellenség búvóhelye szintén zsúfolásig tele mindenféle kacattal, lommal és ócskasággal, így – ha szerencsém van – közvetlenül az oroszlán barlangjában üthetem fel titkos megfigyelőbázisomat.

Persze, ha már útközben összeakadok vele… Nos, akkor nálam lesz az íjpuskám (minden tapadókorongot friss galambtrottyba mártottam, hogy harc esetén az ellenséget ne csak a lövedék ereje, de maga a szagélmény is letaglózza), valamint egy előre megírt nyilatkozat, ami így szól:

„Én, az elhagyatott templom, más néven Luther-udvari imakéró lakója elismerem, hogy jogtalanul hatoltam be a Lúzer Rádió, Budapest! titkos stúdiójába, és okoztam ott múlhatatlan erkölcsi és anyagi károkat, magamévá téve 1 (azaz egy) darab egész mogyoró töltésű csokoládészeletet, mely a rádióadó működtetőjének tulajdonát képezte. Ezennel bűnömet elismerem, és szent esküvel fogadom, hogy többé a Lúzer Rádió területére nem lépek, és annak hollétét soha senkinek fel nem fedem, csipkedjék bár húsomat tüzes kombinált fogókkal, vagy győzködjenek bármi más módon!”

Na, hogy tetszik?! Bejön, mi?! Azt elhiszem!

Szóval fogom ezt a papírt, és addig lődözöm galambtrottyos gumilövedékekkel a Toronylakót, amíg alá nem írja. Gondoltam rá, hogy a mogyis szeletet is megfizettetem vele, de azt hiszem, ez már kicsinyesség volna.

Rendben, akkor most már tényleg mentem. Szorítsatok! …KATT

Tizedik adásnap,
augusztus 15., hétfő, 22h 33’,
hatodik bejelentkezés

KITT… Ez aztán a totál szívás! Nem is tudom, mi a fenét lehetne itt még mondani.

Na jó, kezdem az elején.

Behatoltam az ellenséges területre. Minden simán ment. Sokkal simábban, mint reméltem, mivel az ég még mindig borult volt, így jótékony (és nagyon para) félhomály töltötte be az egész böhöm imakérót. A mellékajtót nyitva találtam, éppúgy, mint az első alkalommal. Pedig arra számítottam, hogy a Toronylakó majd valahogy próbálja megakadályozni újbóli behatolásomat, de semmi. „Az ipse vagy tökéletesen agyhalott, vagy túlságosan magabiztos” – gondoltam először, de aztán eszembe jutott: talán csapdát állított nekem! Fogtam hát egy letört ágat, és azzal böködtem magam előtt a levegőt, kifeszített drótokat vagy más hasonló nyalánkságot keresve.

Semmi! Simán bejártam a földszintet, aztán felmentem az emeletre. A szokásos kép fogadott: a harcművészeti suli és elődei hátrahagyott hulladéka mindenhol, olyan paragerjesztő árnyakat formázva, hogy ha nem én volnék Mark, a nyomozóriporterek megabrutál legjobbja, akkor tuti visszafordultam volna.

Ahogy a leghátsó szobához közeledtem, ahol legutóbb az élet félreismerhetetlen jeleire bukkantam (újságpapírból vetett ágy, üres konzervdobozok, amiket még nem nőtt be a zöld penész és néhány kőmerev zokni), egyre határozottabban tapadtam a falhoz. Láttam, hogy az ajtó résnyire nyitva van, úgyhogy lekapcsoltam az elemlámpát, és előreszegeztem a nyílpuskát. Olyan csend ülte meg az egész épületet, hogy majd belesüketültem.

A szoba viszont tök üres volt. Néhány tucat csótányt és egy villámgyorsan tovacikázó egeret leszámítva semmilyen élőlény nem tartózkodott benne. A koszlott matracok, megvetve az előző napi újságokkal, a már látott kacatok mind a helyükön, s csupán a kiürült konzervdobozok száma nőtt.

„A Toronylakó nincs itthon” – szögeztem le magamban a tényállást, és kissé elbizonytalanodtam. Most akkor mi legyen? Körbejártam a helyiséget, a cipőm orrával feltúrtam a szemetet, s már-már úgy döntöttem, hogy holnapra halasztom az akciót… Ám ekkor megláttam a csokipapírt!

Mogyis szelet! Alig koszos, tehát legfeljebb néhány napos szerzemény lehetett, amiről a csótányok már lenyalogatták a maradékot, de az egerek még nem hurcolták magukkal, hogy fészekalomnak használják.

Az ÉN mogyis szeletem papírja!

Valószínűleg.

Bizonyára.

Talán.

Igen, akár az is lehet!

Elvileg mindenképp!

Különben is, tök mindegy, hogy EZ a papír fizikailag valóban azonos-e AZZAL a papírral, hisz az ÉN csokim nem csupán elviekben, hanem GYA-KOR-LA-TI-LAG is a templomlakó gyomrában végezte! Újraserkent bennem a harag, s ezzel együtt a harci kedv. Sietve befaltam egy marcipánrudat a magammal hozott hadi ellátmányból, majd a papírját gondosan elhelyeztem a lopott mellé. Hogy ezzel pontosan mit is akartam kifejezni, azt akkor még nem tudtam. Úgy véltem, egész biztosan van valami értelme, amire később majd úgyis rájövök (valójában még most sem tudom a választ, ám türelmes vagyok – előbb-utóbb ki fog derülni, nyugi!).

Lényeg a lényeg: végül úgy döntöttem, harc nélkül elkullogni baromi nagy égés volna, így tehát végighordoztam a tekintetemet a terepen. A matracokkal átellenes sarokban plafonig pakolták a fölösleges cuccokat, melyek között számtalan törött, csorbult, kopott, görbült és agyonhasznált sporteszköz, valamint penészes kartondobozok garmadája, meg a fene tudja még, mi volt. Az egész halmot egy lecsavarozott, aztán mégis itt felejtett, ferdén a falnak támasztott bordásfal tartotta. Átfúrva magam a folytonos omlással fenyegető lomhegyen, mögötte kényelmes (bár a farudak miatt madárkalitkára emlékeztető) búvóhelyre leltem. Tökéletes rálátásom nyílt a szoba többi részére, engem azonban csak az fedezhetett volna fel, aki egészen közel jön, és beles azon az ujjnyi résen, amit én képeztem ki magamnak.

Miután magam alá terítettem néhány leszaggatott függönyt, s az ölembe fektettem a nyílpuskát, más dolgom már nem is akadt, mint várni.

Én pedig vártam…

…és vártam…

…és vártam…

…és vár…

Fogalmam sincs, mikor aludtam el.

Csak annyi biztos, hogy egy pillepalack keserves recsegés-ropogására ébredtem, s a váratlan zajtól úgy megrémültem, hogy véletlenül elsütöttem az íjpuskát. Az egész olyan volt, mint egy lassított felvétel:

…felpattan a szemem (érzem, hogy a bal oldali kissé ragad a csipától)…

…megpillantok egy alakot, aki gyertyafénytől övezve emeli a lábát, hogy ismét a makacs pillepalackra taposson…

…a galambtrottyba mártogatott nyílvessző kiröppen a résen, amit leskelődésre szántam (könyörgöm, mennyi lehet ennek az esélye?!)…

…a rongyos tornacsukába bújtatott láb a pillepalackhoz közelít…

…a nyílvessző átszáguld a légtéren, és megborzolja a palacktaposó barna haját…

…a tornacsukás láb lecsap, hangosan ropog a műanyag…

…a tapadókorong a falnak csapódik, rászívja magát az olajfestékre, és ott marad…

…a tornacsuka berúgja a sarokba az immár sztrádamacska vastagságú pillepalackot, miközben a srác – oda sem figyelve – megvakarja a fejét (pont ott, ahol a nyílvessző átrendezte a frizuráját)…

A Toronylakó tehát hazatért!

Három órán át figyeltem őt. Velem egykorú lehet. Szeret régi rockzenét dúdolni. Nagyon szakadt, és olyan büdös, hogy a szagát még a búvóhelyemen is éreztem. Viszont gyertyafénynél Rejtő-képregényt olvas, és a poénokon jókat röhög. Késsel tud konzervet nyitni, és evés után a kanalat a pulcsija ujjába, azt meg a farmerjába törli. A gyertyákkal nagyon óvatosan és takarékosan bánik; a szétfolyt viaszt összegyűjti, felolvasztja és cipőfűzőből új kanócot állít bele. Felnőtt télikabátba és dohányszínű sötétítőfüggönybe takarózik, a párnája egy köteg Magyar Nemzet. Rémálmok gyötrik. Sokat vakarózik. Álmában korog a hasa, ami nem is csoda, hisz vacsorára csupán egy májkonzervet evett (kenyér? – felejtsd el!), desszertnek pedig egy fél csokis kekszet, amit a dzsekije belső zsebében őrizgetett, ahonnan végül még a morzsákat is kicsipegette.

Mikor már biztos lehettem benne, hogy mélyen szunyál, csendesen leléptem. Épp az ajtót húztam be magam után (nem akartam, hogy a srác miattam kapjon tüdőgyulladást), mikor az a rohadt tapadókorong megadta magát. A nyílvesszőm halk koppanással landolt a fal tövébe halmozott szemétben. A srác mérgesen mordult, de nem ébredt fel: biztos hozzászokott, hogy a csótányok meg az egerek egész éjjel balhéznak körülötte.

Pocsékul érzem magam. Folyton csak arra tudok gondolni, vajon ki lehet ő, és hogy kerülhetett ilyen helyzetbe. Lehet, hogy a szülei éppúgy kölcsönt vettek fel a banktól, mint a mi őseink, csak épp nekik nincs Guszti bájuk, aki segíthetne, mikor minden kötél szakad?

Francba, akár én is lehetnék az a srác!

Na jó, húzok haza lezuhanyozni, és talán egy szendót is összedobok, amit aztán a szobámban fogok megenni…

Mert nekem van hol zuhanyoznom, van miből szendvicset csinálnom, és szobám is van, ahol benyomhatom a szendót abba a nagy arcomba, amivel nemrég még egy vacak csokit is sajnáltam a Toronylakótól!

Utálom magam. És persze titeket is, akik most a kényelmes, meleg szobátokban hallgattok engem! Na cső! …KATT

Tizenegyedik adásnap,
augusztus 16., kedd, 13h 15’,
első bejelentkezés

KITT… Apa kiborult. Anya próbálja tartani benne a lelket. Én is totál kivagyok, de az én lelkemmel senki nem vacakol.

Mivel azonban az életkoromhoz képest (13) értelmileg és érzelmileg egyaránt jóval fejlettebb vagyok, úgy döntöttem, nem sajnáltatom magam (félek ugyanis a kudarctól: Monyó árkot röhögne körém, Pet azt hinné, hogy bohóckodom, s vigasztalásul legfeljebb csak Csumpi nyalna képen – azt meg inkább kihagyom).

Lényeg a lényeg: hogy megmutassam, milyen távol áll tőlem az önzés, most elsőként nem is a magam baját kiáltom az éterbe, inkább apa bánatáról tartok nektek beszámolót, kedves bulvárhírekre éhes nem-hallgatóim.

Tehát, mint említettem, a család feje totál maga alatt van! Tegnap ugyanis először kígyózott be az új munkahelyére, amit Guszti bá szerzett neki, és attól, amit ott tapasztalt, úgy lekonyult, mint a rózsatő, ha Csumpi locsolja.

– Pudlik! – hörögte a mi meggyötört atyánk este, miután betántorgott az ajtón. – Amerre csak a szem ellát, mindenfelé csak pudlik és csivavák! Ti ezt el sem tudjátok képzelni!

Úgy tűnt, Csumpi nagyon is el tudta képzelni, mivel a farka szuperszonikus sebességre kapcsolt, és csak akkor hagyta abba apa lábának rohamozását, mikor Pet bezárta őt a gardróbba.

– A főnököm doktor Kecsmegi – folytatta ősünk a beszámolót, miután eltámogatták őt a kanapéig. – Kicsi, tömör, kecskeszakállas energiabomba, rókapofával. Két órán át ültem a mahagóniberakásos meggyfa íróasztala elé állított, valódi bőrrel bevont öblös fotelben, a kristálycsillárja alatt, miközben vigyáztam, nehogy a cipőm talpa hozzáérjen a valódi perzsaszőnyegéhez, és igyekeztem elkerülni a falak mentén sorakozó márvány állatszobrok üres tekintetét. Kecsmegi egyfolytában arról áradozott, hogy az általa vezetett magánklinika jelenleg a főváros legfelkapottabb állatszépészeti és gyógyközpontja.

– Állat?

– Szépészeti?! – szakadt ki a család nőtagjaiból a döbbenet. – Hisz Guszti azt mondta, hogy az állatkórházban szerzett neked helyet!

– A fegyveres biztonsági őrökkel védett, három méter magas kovácsoltvas kapu mellett látható, carrarai márványba vésett aranybetűk ezt is állítják – suttogott az én jó atyám remegő ajakkal. – Csakhogy hazudnak! Persze a klinika legkisebb épületének legeldugottabb sarkában, valahol a kutyasamponraktár mögött valóban van egy féltenyérnyi rendelő, ha esetleg valamelyik eb vagy macska lenyelne valamit, vagy megharapná a szomszédját, de az a hely…! Édeseim, öleljetek meg! Az a hely valójában egy kiskedvenc-átalakító nagyüzem!

Monyó azt állítja, hogy ebben a pillanatban Áglaki Izofandrusz dühös szárnycsapkodásba kezdett, miközben Áglakiné Zseraldina ájultan fordult le a diófaágról, Csumpi pedig, akit kinn felejtettek a gardróbban, ám a fülét hegyezve hallgatózott, hirtelen vadul kaparni kezdte a szekrényajtó belsejét.

Miután Pet kiengedte a kutyát, apa így folytatta hátborzongató élménybeszámolóját:

– Doktor Kecsmegi biztosított róla, hogy a fizetésem nyúlfarknyi lesz, mivel nála beteg állat csak nagyon ritkán fordulhat elő: az őrök be sem engedik őket a kapun! Ezután figyelmeztetett, hogy az általa vezetett magánintézményt kizárólag nagggyon jómódú, sokszor közismert, mondhatni „pofátlanul gazdag” páciensek látogatják… Itt vihorászni kezdett, és vagy öt percig azt magyarázta, hogy persze nem maguk a páciensek, hanem a gazdáik a vagyonosak és híresek, habár… És ekkor titokzatosan felvonta a szemöldökét! …„Nos igen, olyan is előfordult már, hogy tényleg maga a páciens volt dúsgazdag, de ez most részletkérdés! Szóval nálunk nagggyon oda kell figyelni, kedves kollégám! A mi kapunkon csupa kényes ízlésű színész, bankár, tőzsdeügynök, politikus, celeb meg hasonló jár ki és be!” – mondta, majd sietve rábízott egy sápadt képű hoszteszre, azt harsogva, hogy: „Zsókácska majd minden szépet megmutat magának. Jó munkát, kolléga!”

– És mi szépet mutatott neked az a Zsókácska?! – emelkedett visítós magasságokba anyu hangja.

– Szépet?! – temette két tenyerébe az arcát apa. – Kedveseim, én ma bejártam az Állati Terror Házát, a Kutyapoklot és Macskapurgatóriumot! Ti el sem tudjátok képzelni, mi tárult a szemem elé!

Mivel nálunk az egész család nagyon szereti az állatokat, mikor apa kimondta a fenti szavakat, Monyó gyorsan behúzta a volier függönyeit, Pet pedig Csumpi fülére tapasztotta a tenyerét.

Megtört atyánk ezután tovább beszélt.

– Hallgassátok hát, miféle helyen kell nekem dolgoznom, hogy holnap is legyen marhapárizsi a kenyereteken! A főépület olyan, mint valami pálmafákkal és vízesésekkel telizsúfolt bevásárlóközpont. Merthogy az is! A kirakatokban ezerféle kutya-, macska-, hal-, hüllő-, madár- és rágcsálóeledel, melyek feléről mi, vidéki állatorvosok, már rég tudjuk, hogy egészségtelenek, de senki nem hallgat ránk. A reklámtáblákon kedves, idős bácsikák és nénikék etetnek csodás macsokat és kutyokat, de mikor belépsz az üzletbe, huszonéves lánykák fogadnak túláradó kedvességgel és meglehetősen túlfestett képpel. A polcokon minden van, amit valaha az ember a házikedvenceinek kitalált: a flitteres pórázokat, emeletes ketreceket, atomtelepes terráriumokat most épp csak megemlítem, ám ezeken kívül…! Jaj, drágáim, ha tudnátok…! Külön boltot láttam a kutyaruháknak, és külön a macska-, patkány-, nyúl-, sőt, a kígyódivatnak! A második épületben négy állatszépségszalon, két állatkuckó-lakberendező, öt állatpszichológus, hat kutyákkal és négy macskákkal foglalkozó személyi edző, valamint karom- és csőrpedikűrös, fog- és agyarorvos, és néhány olyan kiképző tart éjjel-nappali ügyeletet, akik állítólag még egy Boa constrictort is képesek megtanítani dorombolni.

– És te mit…? – kapkodott szegény anyu levegő után. – Te hol fogsz dolgozni?

– Engem a hármas épületbe helyeztek, ahol az üzletek raktárai és az a kicsinyke rendelő található, ahol tényleg gyógyítás folyik – felelte apa. – Hát, már amikor folyik. Az asszisztensemtől, a szomorú képű Gréta nővértől ugyanis megtudtam, hogy doktor Kecsmegi utálja a beteg állatokat, így csak akkor hajlandó őket beengedni a kapun, ha naggyon, de nagggyon pofátlanul gazdag a gazdijuk. Így tehát, édes szeretteim, azt hiszem, az én állatorvosi pályafutásomnak ezennel befellegzett.

– Viszont lesz marhapárizsi a kenyérre! – jegyezte meg elégedetten az én élőholt, tehát fullra lelketlen nővérkém, aki nem értette, miért néz mindenki csúnyán arra az éhenkórász bogyójára!

Hát ez van az én kisiklott sorsú atyámmal. Magamról majd később, mert jelenleg a sok dumától úgy kiszáradt a szám, mint békabőr a nyári kamionforgalomban. …KATT

Tizenegyedik adásnap,
augusztus 16., kedd, 20h 54’,
második bejelentkezés

KITT… Anya szerint apának pihenésre van szüksége – kétnapi munka után, melynek 94%-a (apa elmondása alapján) szomorú sóhajtozással és a Gréta asszisztensnő holdvilágképén virító pattanások számolgatásával telt. A nő (szintén apa élménybeszámolója szerint) 120 kg és 42 év tömény önsajnálat. Monyó ezt hallva Doktor Bubónak kezdte szólítani apát, aki immár rálelt saját Ursulájára.

Pet viszont ismét bebizonyította, hogy csupa szív. Odabújt sorsverte atyánkhoz, és azt suttogta:

– Nagyon vigyázz, apuci, nehogy egyszer véletlenül rád üljön!

Apa megígérte neki, hogy nagyon óvatos lesz.

Én meg persze pocsék hangulatban vagyok. Nincs kedvem a tévét bámulni (igaz, máskor se – a műsorok legtöbbje alatt tisztán hallom, ahogy az agyam lassan összetöpped). Olvasni sincs kedvem, a vacsorát is alig bírtam lenyelni, és mivel anya nem figyelt, kihagytam a fürdést.

Vajon mit csinálhat most a Toronylakó? Biztos kekszmorzsák után kutat a zsebeiben, majd képregényt olvas, és aztán betakarózik vele.

Lúzerrádiózni sincs kedvem. Szasztok. …KATT

Tizenkettedik adásnap,
augusztus 17., szerda, 8h 04’,
első bejelentkezés

KITT… Válságban vagyok. Ez életem első igazán komoly, mély válsága. Ma már csak nevetek (vagyis nevetnék, ha volna kedvem) azokon a „nagy kiborulásokon”, amikre eddig borzongva gondoltam.

Hogy az oviban csiga lett a jelem, pedig undorodtam a lassú, nyálkás, pálcikaszemű puhatestűektől… Hogy elsőben beleszerettem Ilka tan’tó nénibe, de aztán megtudtam, hogy hamarosan férjhez megy, tehát nem bírja kivárni (a céda!), míg felnövök… Hogy a tiramisu sajtból van… Hogy apa nem tud az állatok nyelvén beszélni, így tehát meg se közelíti Eddie Murphyt, pedig az ősöm valódi állatorvos, és nem holmi hollywoodi színész… Hogy a lányok tényleg tök mások, mint a fiúk, de hogy mennyire és miben, azt soha nem leszek képes megfejteni… Hogy valójában semmiféle villámhajtotta, felspécizett autóval nem lehet visszamenni a múltba, tehát a törikaró az örökre törikaró marad, és ha ettől tanulásképtelen állapotba kerülök, még szaporodik is… Hogy a joghurt hemzseg a láthatatlan élőlényektől, és nekem mégis le kell nyelnem… Hogy anya nő… Hogy apa férfi… Hogy én egyelőre még nem vagyok férfi, és sosem lehetek nő (bár ez valahogy nem is vonz, viszont a puszta „eltiltás” is idegesít)… Hogy a nővérgyilkosság súlyos bűncselekmény… Hogy a húggyilkosság is az… Hogy vannak cukorkát kínáló bácsik, akiket bokán kell rúgni, aztán jó messze futni, és vannak cukorkát kínáló nagybácsik, akiket viszont meg kell ölelni, s aztán órákig tűrni az idióta jópofizásukat… Hogy a felnőttek folyton hazudnak, simliskednek, csúsztatnak, mellébeszélnek, átvernek, megvezetnek és kamuznak, ám jobb, ha mégis bőrt húzok a fogamra, és úgy teszek, mintha mindent szépen elhinnék, csak mert néhány centivel alacsonyabb vagyok… Hogy a vajamat erősebben vonzza a gravitáció, mint a kenyeremet… Hogy még mindig gyerek vagyok… Hogy nem lehetek örökké gyerek…

Láthatjátok: a válságokból nekem már korábban is bőven kijutott, de a mostani, az tényleg minden díjat visz. S mivel ezt az állapotot tovább elviselni nem tudom, úgy döntöttem, megkeresem azt az egyetlen személyt, aki talán képes lesz jó tanácsot adni.

Megyek és felkutatom Kukeszt, Józsefváros összes titkának ismerőjét! …KATT

Tizenkettedik adásnap,
augusztus 17., szerda, 13h 43’,
második bejelentkezés

KITT… Csumpi tökéletes alibikutya. Csak ajánlani tudom minden tizenévesnek, aki az őseivel bérházban, panelban vagy bármilyen kert nélküli kégliben él, és időnként szabadságra vágyik. Elég a kutya szükségleteire hivatkozni, és a szülők boldog mosollyal engednek el bárhová. Bezzeg, ha a saját szükségleteimre hivatkozva próbálnék lefalcolni…! Na, mindegy, ejtsük a témát!

Lényeg a lényeg: Kukeszt az Erkel Színház napsütötte jobb oldalán, a művészbejáró lépcsőin ücsörögve találtam. Azt mondta, szökésben van, úgyhogy mondjam gyorsan, mit akarok, mert a zsaruk bármelyik pillanatban lecsaphatnak ránk. Megkérdeztem tőle, miért üldözik, mire koszos ujjaival a szakállába túrt, és merengő tekintettel így felelt:

– Aztat tuggyad, kispofám, hogy én egy veszélyes eleme vagyok a társadalomnak, mer’ eszem ágába se nincsen úgy élni, mint a legtöbbnek: a négy falak közé bezárva! No, hát ezér’ van, hogy mostanság kicsit kergetőzni muszáj a fakabátokkal: a szabaccság ugyanis csípi egyesek… – és itt az ég felé böködött, talán a repülőkre célozva – …szemit!

Mivel azonban Kukesz személyes sorstragédiája épp nem nagyon érdekelt (elég nekem a magam válsága!), ezért sietve a tárgyra tértem. A lépcsőn napfürdőző bölcs türelmesen végighallgatott, majd elismerőn biccentett.

– Te egy nem akármillyen kiskrapek vagy, az már eccer hótziher! No, akkor hallgassá’ ide azokkal a műhódvevő fülejiddel, mer’ most megmondom neked a tutit!

És tényleg megmondta, úgyhogy végre tudom, mit kell tennem. Ígérem, a Lúzer Rádió még ma részletesen beszámol az eseményekről. Most húztam! …KATT

Tizenkettedik adásnap,
augusztus 17., szerda, 20h 01’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Ha a Lúzer történetesen tévé, és nem a főváros legmenőbb rádióadója volna, akkor most élőben láthatnátok, milyen elégedett vigyor ül a képemen.

Azt kérditek, mi ütött belém?! Erre csak azt felelhetem, hogy…

fél rúd marhapárizsi,

egy kiló kenyér,

négy májkrémkonzerv,

két zöldpaprika,

három érett paradicsom,

egy befőttesüveg házi zsír (benne sülthús-darabkák, ahogy anya szokta eltenni),

8 különféle csokiszelet,

2 l dobozos tartós tej (hűtés nélkül is eláll – naná, hisz tehenet sose látott),

egy kanál,

egy villa,

fél csomag szalvéta (papír – macimintás, bár ennek nincs jelentősége),

Monyó kedvenc, halálfej-berakásos zsebkése,

apa tehén- és lóülepvizsgálatra használt, erős fényű elemlámpája,

anya gyapjúsálja és -kesztyűje (Zaki nagyi ajándékai tavaly karácsonyról – alig használtak),

Pet majdnem üres naplója + két ajándék toll az „új számszedtől” (egyszerűen semmi használhatót nem találtam a húgom cuccai között, viszont azt sem akartam, hogy kimaradjon a jóból),

tőlem három könyv, amiket már kiolvastam, így könnyű szívvel adhatom tovább.

Szerintem már nyesitek, miről makogok, igaz?! HEHE, hát persze, hogy nyesitek! A Kukesszel folytatott szabadtéri konzultáció eredményeként ma délután gondosan összegyűjtöttem a fent nevezett dolgokat (ügyelve rá, hogy a család otthon tartózkodó tagjai semmit ne vegyenek észre), és telepakolva velük hullaimádó nővérem sporttatyóját, mindent a padlásra cipeltem. Ezt követően a látcsővel a kezemben lesállást foglaltam el a tetőablakban, és vártam. Mivel tudtam, mit és hol kell figyelnem, könnyedén kiszúrtam azt a hihetetlenül óvatosan lopakodó alakot, aki délután 16:34-kor hagyta el a célobjektumot – vagyis a használaton kívüli imakérót.

Nyomban akcióba lendültem, és az összekészített csomagot 17:00-kor már el is helyeztem az emeleti szobában (a tapadókorongos nyílvesszőt viszont elhoztam, hisz az még életem olyan időszakából maradt ott, mikor rossz úton jártam).

Remélem, a srác örül annak a sok kincsnek, amit a Lúzer Rádió nem éppen önkéntes adományozói általam juttattak el hozzá. Kaja, meleg ruha, olvasnivaló – Kukesz szerint e három dolog az, amire a tökéletes szabadságot választó bujdosóknak szüksége van.

Amint visszatértem a küldetésből, úgy éreztem, ezermázsás súlyok szakadnak le rólam. Tovatűnt a szorongás, a depi meg az a nyomorult étvágytalanság is, ami napok óta gyötört.

Csak az a gáz, hogy odalenn, a családi fészekben percről percre nagyobb a balhé. Anya volt az első, aki felfedezte, hogy az élelmiszerkészleteink erősen megcsappantak. Ezután Monyó kapott heveny hisztirohamot, mivel sehol nem találta a tatyóját (Hogy jutott eszébe egyáltalán keresni? Most úgysem készül sehova!). Őt követve apa kezdett el óbégatni, mivel az állatorvosi popókukk lámpával akart bevilágítani a gardrób mélyére, hátha rálel a nővérem táskájára – csakhogy az sem volt sehol (a lámpa! nem a gardrób). Végül Pet is toporzék-előadást rendezett, mondván: az összes csoki eltűnt, amit „nehéz időkre” (értsd: anya spenótot főz) a macija hasába rejtett.

Úgyhogy muszáj volt nekem is csatlakoznom az arénázáshoz, nehogy gyanúba keveredjek. Így jelenleg a rosszabbik sportcsukám elvesztésén „kesergek”, amit a balhé elharapózásakor a fűzőjénél fogva kilógattam a lichthófablakon (szerencsére van ott egy bazi nagy, rozsdás szög, amit a kád szélére állva pont elérek).

Most már csak azt kéne valahogy elérni, hogy anya ne hívja ki a rendőrséget. …KATT

Tizenharmadik adásnap,
augusztus 18., csütörtök, 13h 41’,
első bejelentkezés

KITT… Anya még este kihívta a rendőrséget.

Az ügyeletes megkérdezte, folyik-e vér, és közvetlen életveszélyben vagyunk-e. Anya nagyon precíz, úgyhogy mindkét kérdésre igennel válaszolt. Szerencsére az ügyeletes sem egy kapkodó idegbajos, ezért tovább faggatózott. Így hamarosan kiderült, hogy apa vére folyik, mivel a gardrób mélyén kotorászva (lámpa nélkül!) belekapott Pet gyerekgereblyéjébe, életveszély pedig azért áll fenn, mert vacsora híján esetleg éhen halunk.

Az ügyeletes másnapra ígért helyszínelést, amit be is tartott. Ezek a zsaruk tényleg mindig akkor tűnnek fel, mikor semmi szükség rájuk! Meg is jegyeztem a civil ruhás nyomozónak, hogy mialatt ők itt szöszmötölnek, több darabolós gyilkos is vígan szeletelheti ártatlan áldozatait. Na, erre rögtön engem kezdett el piszkálni, hogy tudok-e valamit az eltűnt holmikról? Mondtam neki, hogy magam is áldozat vagyok, de azt hiszem, nem nagyon hitt az ártatlanságomban.

A két zsaru (mert a nyomozót elkísérte egy egyenruhás is) bejárta a lakást, megnézte az eltűnt dolgok hűlt helyét, majd ellenőrizte a bejárati ajtó és a gangra nyíló konyhaablak zárját. Mikor a fürdőszobában szimatoltak, majd összetojtam magam, mert a kád szélén két jól látható cipőnyom virított (én marha!), de szerencsémre egyikük sem szúrta ki (a marhák!).

Aztán felvették a jegyzőkönyvet, és megitták a kávét, amit anya főzött.

– Ez, asszonyom, akár tipikus besurranós eset is lehetne – mondta a nyomozó, miután kilépett a gangra.

– És az?! – borzongott anya.

– Nem, asszonyom, nem az – felelt határozottan a fickó, majd mélyen a szemembe nézett, és így szólt: – Ez inkább tipikus „elegem van a családból, úgyhogy világgá megyek, de előbb persze alaposan felkészülök a csavargó létre” eset.

Szerencsére anya nem tudta követni a nyomozó gondolatmenetét, mivel a következő pillanatban kivágódott a 3/3-as lakás ajtaja, s a gangon máris Zömmer Bódogné, azaz Olgi nyanya rikácsolása zengett:

– Tudtam én mindjárt, hogy ezek olyanok! Már az első nap láttam rajtuk, hogy börtönbe valók, hát verjék is láncra mindet!

Szegény „robbantotthaj-mámi” kissé csalódott lett, mikor megtudta, hogy a rendőrök mégsem a családunkért jöttek. Azonnal bevágta az ajtaját, de a levélrésen át továbbra is hallhattuk távolodó hangját:

– Máma még lehet, hogy nem, de előbb-utóbb… Hajaj, ami késik, nem múlik: elég lesz hozzá két-három névtelen feljelentés. Biztosan elég! Annyi elég szokott…

Most húzok, mert anya megkért, hogy keressek a környéken egy lakatost: új zárakat akar felszereltetni, mert ha tovább fogy a marhapárizsi-készletünk, tényleg éhen fogunk halni. Na cső! …KATT

Tizenharmadik adásnap,
augusztus 18., csütörtök, 21h 24’,
második bejelentkezés

KITT… Ilyen NINCS! Ez fullgáz para!

Csak azért osontam fel a padlásra, hogy beszámoljak nektek arról, mennyire nem érdekelte apát a rendőrségi nyomozás állása. Sokkal inkább az nyugtalanította, hogy a munkából jövet húsz percet kellett a gangon toporognia, mert anya máris elhányta valahová a számzár kódját. Végül apának a konyhaablakon át kellett bemásznia, mert arra a lakatos szerencsére csak egy sima kampót szerelt. A műveletet elejétől a végéig Olgi nyanya kommentálta a kukucsablakán keresztül, mindenféle züllött alaknak lehordva apát, akit láthatóan még a saját felesége sem tűr meg a lakásban.

Viszont a para NEM EZ!

A para az, hogy az előbb, amint épp a rádióadásra készültem, a fotelom melletti asztalkán egy újabb levelet találtam!

A lapot Pet eltűnt naplójából tépték ki, és az „új számszedtől” kapott reklámtollal írták. A szövege így hangzik:

„Figyuzzá’ rám, Okostojat, de erőssen, mint a kettőhúsz! Az a pája, hogy a flamót, amit tutkó, hogy te summantottál a kérómba (pedig megmontam má’, hogy ne merjél beletojakodni a magánszérámba – deazér kössz!), mindet becsókoltam az uccsó morzsájig. Holnap hozzad a pótlást! Jelszó: több csoki, semmi zőccség, mer’ nem vagyok én kecske! Négytő’ ötig gyöhecc, akkó’ vagyok máshol! A Gyilkosod (ha nem gyösz!)”

Ennyi.

Azt hiszem, most gondolkodnom kell. …KATT

Tizennegyedik adásnap,
augusztus 19., péntek, 15h 54’,
első bejelentkezés

KITT… Lesben állok. Akarom mondani: ülök. Sikerült egészen a tetőablakig felrángatni a mikrofont anélkül, hogy elszakadt volna a zsinór. Először izomból próbálkoztam, de aztán észrevettem, hogy a madzag legalább húszméteres, csak a java eddig gondosan össze volt tekerve és gumizva.

Most tehát itt ülök a padlás egyik keresztgerendáján. A bukóablakot épp csak néhány centire nyitottam ki. Ez tökéletesen elegendő, hisz korábban már kihelyeztem a cserepekre apa talpas borotválkozótükrét, amit a megfelelő irányba állítottam, s így a lebukás veszélye nélkül tarthatom szemmel a lenti terepet.

Csak ne háborogna úgy a gyomrom!

Nektek be merem vallani, kedves nem-hallgatóim: úgy ver a majré, mint suli előtt felejtett napközist a jégeső. Nem is csoda, elvégre megzsaroltak! Kajaszállítmány vagy Halál! Valahogy már nem sajnálom annyira a Toronylakót!

Mindegy, ez egyszer még engedek az erőszaknak. Lássa a világ, hogy kettőnk közül ki a tisztább lelkű. Ma délelőtt, míg anya és a tesóim vásárolni mentek, rám hagyva a családi fészek őrzését, összeszedtem azt a kevéske kaját, ami még a kamrában, a hűtőben, továbbá Pet másodlagos (Géza zsiráf hasa) és harmadlagos (az éjjeliszekrény használt pézsés fiókja – a naiv kis húgocskám azt hiszi, hogy az összeszáradt, zöld mintás papírgalacsinok bárkit is elriasztanak a kutakodástól!) rejtekhelyén bújt meg.

Hááát, az eredmény elég gyászos:

két horpadt oldalú tejföl,

egy kefír, ami olyan rég lejárt, hogy már a felbontása is közveszélyes lehet,

három félszáraz kifli,

egy chilis babkonzerv,

fél zacskó amerikai mogyoró,

egy marcipán szívecske,

egy mézeskalács huszár (három éve a szekrénysorunk dísze, de ha valaki tényleg éhes…),

fél csomag rágógumi (epres),

egy bontatlan! doboz Tictac.

Mindez most egy Hülye azért nem vagyok! zacskóban, a fotel mellett várja, hogy eljöjjön a pillanat, mikor gazdát cserél. A Toronylakó persze nem lesz túl boldog, ezért hát írtam neki néhány bocsánatkérő sort is, amiért oly mélyen beleavatkoztam az életébe, és egyszer legalább alaposan megvacsoráztattam őt.

Most jut eszembe: a fazon egyetlen szóval sem említette a többi csodás adományt, amit a kaján kívül neki juttattam! Micsoda tahó! Lehet, hogy miután bezabált, a könyveimet már kézbe se vette? Ha így volna, akkor igazán…

Hopp, ott jön! Tisztán látszik a tükörben, ahogy kilép a sekrestye ajtaján.

Rendben, akkor most elindulok! Lepasszolom az utolsó segélyszállítmányt meg a levelet, amiben világossá tettem, hogy ha tovább zsarol, akkor van ám nekem egy nyomozó ismerősöm, aki történetesen ma délelőtt is nálunk járt, és bizony úgy felnyomom őt (mármint a Toronylakót), mint kezdő szülő a lázkúpot!

Na, téptem! …KATT

Tizennegyedik adásnap,
augusztus 19., péntek, 22h 55’,
második bejelentkezés

KITT… Akkor most ezerrel cuppanjatok rá a vevőkészülékeitekre, vájtfülű lúzer-rajongók, mert olyat mesélek, amitől tuti, hogy azonnal magatok alá ájultok!

A kaját követelő levél, ami délután négy órára az imakéróba rendelt, csapda volt!

És én bizony szépen bele is sétáltam!

Hát nem szupersirály?!

Alig múltam tizenhárom, és máris kiérdemeltem a sorstól, hogy valaki csapdát állítson nekem, és el is kapjon vele! Ha belegondolok, mi várhat még rám közel örökké tartó életem során! (Mert az persze nem kérdés, hogy mire harminc leszek, a fejátültetés már rutinműtét lesz. Én legalább öt-hat erős, fiatal Mark-testet fogok klónoztatni magamból, hogy szükség esetén az egyikre bármikor átültethessék a fejemet, így nyerve örök életet. A tudósoknak addigra persze azt a problémát is ki kell majd küszöbölniük, hogy a fejem az évek során egyre öregebb, ráncosabb, petyhüdtebb, a szemem vaksibb, a hajam ősz, a szám pedig fogatlan lesz, ami viszont elég hülyén nézne ki az új, full izmos, fiatal testeken. De ez legyen az ő problémájuk!)

Bocs, elkalandoztam!

Lényeg a lényeg: amint azt tudjátok (hisz biztos nem hallgattátok az előző adást) délután négykor láttam távozni a templomlakót, és indultam, hogy a levél utasításai szerint járjak el. Mivel kivételesen biztos lehettem benne, hogy a srác nem tartózkodik otthon, csak arra kellett ügyelnem, hogy a környező bérházak Luther térre néző ablakaiból se szúrhasson ki senki. Egyenesen az emeletre mentem, és a toronylépcsős szobában a foltos matracra helyeztem szerény segélyszállítmányomat, méghozzá úgy, hogy a majdan hazatérő srác tekintete rögvest a Hülye azért nem vagyok! felirattal szembesülhessen – már csak a miheztartás végett!

Ezután ahelyett, hogy nyomban lefalcoltam volna, gyorsan átvizsgáltam a terepet. A templomlakó fekhelye körül szanaszét hevertek előző segélyszállítmányom maradékai: üres konzervdobozok, a párizsi héjának megbarnult foszlányai, Pet naplója (átpörgetve a lapokat csalódottan láttam, hogy a srác semmit sem írt bele, viszont kitartóan próbálgatta, hogy lehet lerajzolni egy olyan kezet, aminek csak a középső ujja van kinyújtva – végül már egész jól ment neki).

Aztán észrevettem, hogy egy tökéletesen zárható, tehát patkánybiztos fémdobozban van még egy fél kenyér, negyed rúd párizsi, három csoki meg néhány bontatlan konzerv. Tehát mégsem fogyott el minden az „úccsó morzsájig”!

Sajna azonban túl későn fogtam gyanút. Bár azonnal megfordultam, hogy leléceljek, a srác már ott állt az ajtóban (baromira tud lopakodni), kezében Monyó halálfej-berakásos zsebkésével, és úgy vigyorgott, mint Neszkvikk-nyuszi a nagy kakaórablás napján.

– Hát begyöttél a csőbe, kiccsávó!

Ez volt az első mondat, amit Slambuc szájából hallhattam.

– Hoztál kaját, vagy véged van, mint a botnak… – És ez a második, amiről azóta se tudtam igazán eldönteni, hogy kérdezte, megállapította, vagy egyszerűen csak kiesett a száján.

Na, és ekkor jött el az én nagy pillanatom! Ott állt előttem a Toronylakó, kezében Monyó bökőjével, és látszott rajta, hogy még maga sem tudja, mihez kezdjen velem. Tudtam, hogy amit a következő szemhunyorításban teszek, az fogja meghatározni egész jövendő kapcsolatunkat.

Így aztán jobb lábbal előreléptem, és a kezemet nyújtottam felé.

– Szeva! – mondtam, arcomon olyan széles vigyorral, mint a Duna hosszában. – Mark vagyok!

Slambuc erre harci pózba vágta magát.

– Nekem csobogsz, kicsi patak?! – vicsorogta, de én láttam rajta, hogy valójában be van rezelve. – Vigyázzá’, mert olyat verek rád, hogy még a tesódat is begipszelik!

– Nincs para! – emeltem fel nevetve mindkét kezemet. – Hoztam kaját, ahogy a leveledben kérted, szóval szerintem dumálhatnánk, ha van kedved.

És dumáltunk! Eleinte nehezen ment, mert én vidékről, ő meg innen, a Nyóckernek becézett Józsefvárosból jött, úgyhogy nem mindig értettük, mit mond a másik, de végül igazán jókat röhögtünk a különbségeken.

– Ti odalenn tényleg tehénháton szoktatok suliba járni, és a nagyszünetben egymással dumáltok? – kérdezte Slambuc.

– Áh, dehogy! – nyugtattam meg sietve. – Rég átváltottunk a Babettára, és szövegelés helyett az SMS-re.

– Nagyon helyes! – biccentett új barátom elismerően. – Haladni kell a korral!

Lényeg a lényeg: úgy belemerültünk a szövegelésbe, hogy csak este nyolckor indultam haza. Addigra Slambuccal, akinek persze igazi neve is van, ám azt egyelőre takarja jótékony homály, országos spanok lettünk.

Itthon aztán egy totál kiakadt család várt rám. Mindenki azt akarta tudni, hol mászkáltam egész délután…

– Már azt hittük, téged is elvitt a besurranó!

…de sikerült őket leszerelnem azzal, hogy nincs miért aggódniuk, hisz Budapest és különösen a Józsefváros Európa egyik legbiztonságosabb lakhelye – ezt a tévében maga a rendőrfőnök mondta, szóval csakis igaz lehet!

Végül mégis a konyhaablakon át kellett kiszöknöm, hogy beszámolhassak nektek a mai nap hihetetlen eseményeiről, mivel az új zár kódját továbbra sem találjuk sehol.

Most viszont tiplizek, mert leragad a szemem. Marha fárasztó ám úgy társadalmi kapcsolatokat kiépíteni, ha az ember csak nemrég jött fel vidékről, ahol némely maradiak a mosogatódézsát még mindig vájdlingnak hívják! …KATT

Tizenötödik adásnap,
augusztus 20., szombat, 20h 21’,
első bejelentkezés

KITT… Ma egész nap Slambuccal lógtam, és bizony egyikünket sem érintett meg különösebben az új kenyér ünnepe. Felmerült ugyan, hogy családilag kivonulunk megtekinteni a tűzijátékot, de Monyó ultragáznak érzi a fekete eget összepiszkító színes pamacspukkantásokat, Pet túl kicsi a tömeghez, anya pedig utálja, ha valamiért, amit a tévében is láthat, vadidegenekkel kell szabadfogású birkózómeccset vívnia.

– Én már attó’ bedobnám a nagyvigyort, ha valahonnét tegnapi kenyeret újíthatnék! – korogta gyomorból első fővárosi haverom. – Amit te hoztál, asztat már mind becsókoltam.

Mivel rosszul bírom, ha valakinek a közelemben szakadatlanul égzeng a hasa, ebédkor hazaruccantam, és összecsaptam két nagy szelet zsíros deszkát. Anya persze nem értette a dolgot, hisz ünnepi sült csirkét rittyentett, de mondtam neki, hogy rohanásban vagyok, így a részemet inkább tegye el vacsorára. Az ősök nem is kérdezősködtek volna tovább, de Monyó, az én hullaimádó nővérkém sose tudja, mikor kéne befognia.

– Na, tessék, máris megtörtént! – mondta álszent módon sápítozva. – Az én szeretett öcsikém rossz társaságba keveredett!

– Ezt meg honnan veszed? – horkant fel jó apánk, ölébe gyűrve a napilapot, ami mögött egészen addig rejtezett.

– Egyértelmű, csak nézzetek rá: kapkodó lélegzet, idegesen rebbenő tekintet, verejtékes homlok! Tisztára, mint Törpilla, mikor megkérdik tőle, hogy ki a papája Törpicurnak!

Szerencsémre ez nem volt elég komoly érv ahhoz, hogy az őseim gyanakodni kezdjenek, úgyhogy sikerült lelécelnem.

És most hallgassátok meg Slambuc történetét…

„Miként lettem én, a tizenhárom és fél éves budapesti lakos a kivert kutyához hasonlatos!”

…zengzetes címmel (amit egyébként én adtam neki, mert a spanom eredetileg csak annyit mondott: „Tudod, az a nagybüdös harci helyzet, hogy…”). Ettől függetlenül megpróbálom az ő szavaival tolmácsolni a tényeket, mert úgy hitelesebbnek tűnik. Tehát…

– „Tudod, az a nagybüdös harci helyzet, hogy én most éppeg télakolás közben vagyok. Na ne gondojjál semmi rosszra, kiccsávó, nem a droidok kergetnek… Hogy kik azok a droidok? Hát a zsaruk, te nagyon vidéki! Szóval nem miattuk csövezek a’ imakéróban, hanem a Béla miatt. Mer’ a Béla, az nagyon gázcsávó ám! Eccerűen nem bírtam már tovább elviselni neki a fazonját, muszáj volt megpattannom otthonról. …Különben én is itt, a Nyóckerben lakom, csak arrébb, a Koszorú utcában. Ha látnád a házunkat, aszinnéd, hogy ledobták az atomot, de hát mégiccsak az otthonom. Egy éve még hárman királykodtunk a szobakonyhában: a mutter, Tircsi, a húgom, meg én. Aztán jött ez a Béla, és bejelentette, hogy mától ő élettársi minőségben fog apáskodni felettünk. Én nem nagyon csipáztam a dolgot, mert a fatert még csak két éve, hogy kivasalta Gizi, az elefánt (Slambuc apja állatgondozó volt a Fővárosi Nagycirkuszban, és bár állítólag komoly szakmai tapasztalattal bírt, egy nap sajna olyan helyre ült le elkölteni az uzsonnáját, ahova nem lett volna szabad), de láttam, milyen boldog a mutter, szóval elfogadtam a Bélát. Egy darabig ment is a szekér. Dúlt a családi béke, meg amit akarsz, bár már az első hét után előfordult, hogy az új apánk tántorgó röppályán tért haza. Akad ilyen a legjobb familiban, mondtam magamnak, úgyhogy csak lazulás, Slambuc! Később viszont egyre gázosabb lett a szitu, mer’ a Béla egészen belakta magát a Kispiszkosba… Hogy mi fáj? Ja, a Kispiszkos, az egy közeli talponálló, ahová melóból hazafelé gyövet mindég betér. Szóval törzsvendég lett a kocsmahivatalban, én meg azon kaptam magam, hogy menetrendszerű hazatámogató szolgálattá váltam. Jött a nyóc óra, a mutter meg kisírt szemmel kért, hogy nézném már meg, hol késik ez az ember. Én meg végül már célirányosan battyogtam a Kispiszkosba, mer’ tudtam, hogy hűséges típus a Béla, szóval máshol nem lehet. Hát, kiccsávó, ezzel a mese végéhez is értünk, mer nekem úgy két hete elegem lett, oszt ottan hagytam az egész kócerájt. Most már szegény mutter is bánja, hogy egy ilyen alakkal élettársult, de sehogyan se nem tud a Bélától megszabadúni… Mondom: az ipse fenemód hűséges típus! Én különben elvagyok itten, esztet a magad szemével is láthatod, de a csóró kishúgomat, őtet sajnálom, mer’ még kicsi a csövezéshez, szóval neki marad a Béla.”

Idézet vége!

Bizony, amint hallhattátok (volna! – ha bárki hallgatna) kedves Lúzer-rajongók, Slambuc haverom nem épp egy Mikszáth Kálmán, de jó srác, és a családja miatt tényleg el van keseredve. Viszont az is tuti, hogy a gondjaira nem a télak (agyban gyengébbek kedvéért: szökés) a jó megoldás!

Főleg, mert hamarosan jön a tél, és ami még rosszabb, a suli, ahova azért neki is be kéne járnia, hátha egyszer mégis Mikszáth Kálmánná akarna válni.

Szóóóval fel van adva a lecke: ki kell dolgoznom valami tervet Slambuc és családja megmentésére! …KATT

Tizenhatodik adásnap,
augusztus 21., vasárnap, 4h 53’,
első bejelentkezés

KITT… Igen, jól látjátok, csipagyáros banda, még csak hajnali öt, és én már nyomatom is nektek az ébresztőt! Muszáj! Alig bírok magammal! Fél éjszaka a havermentési eksönön agyaltam, és most végre kezemben az előzetes terv. Íme:

Első lépés: Slambuc alapos kikérdezése útján részletes pszichológiai profil felállítása a célszemélyről (továbbiakban: Béla).

Második lépés: terepszemle a Koszorú utcában, különös tekintettel a Béla által elfoglalt ingatlanra, azaz a Slambuc család otthonára.

Kettő per á lépés: megtudni Slambuc és családtagjai igazi nevét, mert ezen információk nélkül bazi nehéz tervezni (elvégre mégse számozhatom be őket!).

Harmadik lépés: ha lehet, szemrevételezni Bélát, és a közvetlen megfigyeléssel nyert tényeket és adatokat beilleszteni a már korábban elkészített pszichológiai profilba.

Negyedik lépés: kidolgozni a tényleges eksöntervet.

Ötödik lépés: meggyőzni Slambucot, hogy igazam van, és csakis az én tervem segítheti őt vissza a garantáltan bélátlanított, meleg családi fészekbe.

Hatodik lépés: győzelmi buli szervezése.

Hát, kábé ennyi. Még ma meg is teszem az első lépést, és biztos vagyok benne, hogy Slambuc legkésőbb egy hét múlva már a mamája és a kishúga társaságában költheti el a vacsoráját csendes, barátságos otthonuk étkezőjében. …KATT

Tizenhatodik adásnap,
augusztus 21., vasárnap, 9h 59’,
második bejelentkezés

KITT… Ezt nem értem! Slambuc úgy felszívódott, mint almalé a szalmaszálon. Átmentem az öreg templomba, de hiába kerestem, nyoma sincs.

Pontosabban: nyoma, az bőven van, hisz minden cucca érintetlen (sajnos azok a könyvek, amiket a hasznos időtöltés érdekében adományoztam neki, a legérintetlenebbek), de ő maga sehol.

Most pórázvégre kapom Csumpit, és bejárom a környéket. Ha találkozom Kukesszel, megkérdem tőle, nem látott-e egy nyurga, tizenhárom év körüli, vörösesfekete hajú srácot, akinek az alsó ajkán régi forradás fehér nyoma látható, és a tekintetében az űzött vadakra jellemző, őrült fény lobog.

Húztam! …KATT

Tizenhatodik adásnap,
augusztus 21., vasárnap, 12h 32’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Eddig semmi. Két és fél órán át kóvályogtam a környéken, míg végül kénytelen voltam hazatérni, mert Csumpi a Barát cukrászda előtt letette a hátsóját, és nem volt hajlandó továbbmenni. Itthon aztán kiitta a tálját, amit Pet azonnal megtöltött, majd a kutya újra kiitta, úgyhogy nemsokára ismét kaparni fogja az ajtót.

Slambucnak híre-hamva sincs, viszont kétségkívül megállapítást nyert, hogy ebben a városban totál zakkant fazonok is laknak. A Hársfa utca 10/c-vel szemben ugyanis a következő szöveget találtam az egyik bérház falán:

EZT AZ EMLÉKTÁBLÁT
BUDAPEST ÖNKORMÁNYZATA ÁLLÍTTATTA
A GANÜMÉDÉSZI ŰRHAJÓK ELLENI
3723. ÉVI ÜTKÖZET HŐSI HALOTTJAINAK EMLÉKÉRE.

Valaki nagyon sirály humorzsák!

Vagy…! Vagy talán az emléktábla írója már tud valamit, amivel mi csak 1712 év múlva fogunk szembesülni?

Ha az utóbbi, akkor jobb lesz ezt a Ganümédész-dolgot feljegyezni magamnak, elvégre a klónozás-fejátültetés bulinak köszönhetően én 3723-ban még lazán élni fogok! Az is lehet, hogy pont én akadályozom majd meg a ganümédésziek győzelmét, időben figyelmeztetve a budapesti főpolgármesteri számítógépet a veszélyre! Sőt, talán én magam leszek az ütközet vezérlő tábornoka, elvégre már 1712 évvel korábban tudtam a támadásról!

Na, mindegy, erre még bőven van idő!

Lényeg a lényeg: tovább kutatok Slambuc után, immár kutyátlanul. …KATT

Tizenhatodik adásnap,
augusztus 21., vasárnap, 23h 54’,
negyedik bejelentkezés

KITT… Slambuc este kilenckor került meg: a tetőablakban könyökölve szúrtam ki a templomtorony roggyant spalettái mögött imbolygó gyertyafényt. Azonnal átrobogtam hozzá, ő meg bambán nézett rám:

– Mit parázol, macisajt? Ha még nem nőtte be a csipa a szemedet, láthatod, hogy megvagyok!

– Hol voltál egész nap? – förmedtem rá.

– Hé, vegyél már vissza, mert kezded tisztára úgy nyomni a feszkót, mint a mutter! – röhögött fel, azt gondolva, ennyivel megelégszem, ám én nagyon is jól láttam rajta, hogy titkol valamit. Így tehát addig piszkáltam, míg végre kibökte: – Dógom vót, jó? A Baross téri aluljáróban lazultam, hátha a sok embert sasolva leesik valami okosság, ami helyrepöccintené a dógokat… Mer’ van olyan, hogy akkor gyön eszembe’ a tuti, mikor csak úgy elvagyok. Szóval békésen kavargatom ottan a levegőt, mikor eccercsak szembegyön magammal a saját képem: hú, kiccsávó, esküszöm neked, úgy vigyorogtam azon a teliragasztgatott falon, mint valami fénymásolt fogpasztareklám! Emlékszem arra a májer képre: apával kattintottuk vagy három éve, mikor elvitt a cirkuszba, hogy lássam, hol gályázik.

– Szóval keresnek?!

– A mutter biztosan – sóhajtott Slambuc. – Legalábbis a papíron annak az óvodának a fejléce volt, ahol ő húzza az igát. Eszem a szívét, vajon kit kért meg rája, hogy nyomkodja helyette a fénymasina gombjait? Mer’ hogy ő rinyál az elektromos kütyüktől!

Mivel későre járt, Slambuccal abban maradtunk, hogy inkább majd holnap beszéljük át az anti-Béla-tervet (aminek egyébként nagyon örült – szerintem már piszkosul elege van a csövezésből).

Na jó, húztam, ti meg legyetek szobatiszták, cső! …KATT

Tizenhetedik adásnap,
augusztus 22., hétfő, 15h 09’,
első bejelentkezés

KITT… Sajnos ismét el kellett halasztanom a Béla-eksön első lépését. Anya reggel, miután apát munkába indította – persze a konyhaablakon át (a családban egyre inkább nő a gyanú, hogy a számzár kódját Csumpi ette meg) –, bejelentést tett, mely két részből állt, és bizony az egyik hátborzongatóbb volt, mint a másik.

– Hamarosan kezdődik az iskola! – mondta. – Úgyhogy ma mind elmegyünk tanszereket vásárolni!

Én előre szóltam anyának, hogy ez az ötlet nagyon gáz, mivel a tesóimmal sulicuccokat venni maga a közröhej és végromlás, de nem hallgatott rám. Így aztán kilenc körül szép sorban kimásztunk a gangra, s miután sikerült behúznunk magunk után a konyhaablakot, elmerültünk a főváros forgatagában.

A korábbi lakhelyünkön pontosan tudtuk, mit és hol vásárolhatunk meg. Itt azonban még elég tájékozatlannak számítunk, ezért anya úgy gondolta, az a biztos, ha a legközelebbi bevásárlóközpontba megyünk. A Blaha Lujza téren rá is találtunk a Corvinra, ami a maga fényreklámokkal felcicomázott kocka módján egész biztatónak tűnt. Másfél óra téblábolás és fejenként két forró csoki után azonban már világosan láttuk, hogy a nagyáruház úgy véli: az embereknek divatos ruhákon (főleg női), cipőkön (szintén), piperecikkeken (egyértelmű – bár…), mobiltelefonokon és bájos kis kávézókon kívül semmi másra nincs szükségük. Papírból legfeljebb az illemhelyeken, íróeszközökből pedig max. a szemceruzák között válogathattunk volna.

Ezután következett a nap azon szakasza, amit anya Leszakadalábam Trappolásként, Monyó Giga Lődörgésként, Pet Nehúzasdmármagad Vontatásként, én pedig Bazinagy Szívásként emlegetek majd az emlékirataimban. Végül aztán mégiscsak addig kóvályogtunk, míg valahol a József körúton rátaláltunk egy papír-írószer kócerájra, amit azon melegében le is rohantunk.

Az igazi dili persze csak ekkor vette kezdetét. Anya egy-egy listát nyomott sötét tekintetű nővérem és az én kezembe, majd határozottan felszólított minket:

– Szedjétek össze, ami nektek kell. Én Petnek segítek.

Sajna a listáinkon egyetlen olyan tétel sem szerepelt (pölö: bagolykalitka, Sötét varázslatok tankönyv, sárkánybajusszal töltött varázspálca), ami érdekessé tehette volna a polcok közti ösvények bejárását. Így én hamarosan az apró mütyürök részlegén telepedtem le (imádom végtelen láncba fűzni a gemkapcsokat – ha belemelegszem, azt is elfelejtem, hol vagyok). Eközben az én hullaimádó nővérkém mély csevejbe feledkezett egy orrkarikás sráccal, aki kék köpenyt viselt, és ahogy a raktárajtót támasztotta, az maga volt a tömény világundor.

Anya negyven perccel később, valamint ötven kiló füzettel, gyurmával, táskával, tornazsákkal, ragasztóval, cerkával, hegyezővel, tolltartóval, radírral, továbbá egy kisírt szemű Pettel terhelve talált ránk. Húgocskám csupán egy tangóharmonika méretű filctollkészletet volt hajlandó a kezébe fogni, mondván:

– Én abban az iskola izében, ahová a jó kis óvodám helyett kell járnom, úgyse leszek hajlandó mást csinálni, mint színezni!

És ha még csak neki lett volna gondja a bevásárlással! Sajna azonban pillanatok alatt kiderült, hogy az eltelt negyven percben én csupán egy kb. ötvenméteres gemkapocslánccal, Monyó pedig a Kiskovács Halálvicsor Laci nevezetű raktári alkalmazott barátságával gyarapodott.

Szegény anya újabb hatvan perccel később már azt fontolgatta, hogy bejelentést tesz a gyámügynél, miszerint akad nála három neveletlen, iskolaundorban szenvedő kölyök, viszonylag megkímélt állapotban, akiket azonnali hatállyal a megadott címre szállít, és még taxiköltséget sem kér. Pet ezen rendkívül jót mulatott, nekem viszont eszembe jutott Slambuc, akinek már hetek óta nincs igazi otthona.

Jobb lesz vigyázni: attól tartok, ha állami gondozásba kerülnék, a túlélési esélyeim ebben a kegyetlen világban jelentősen csökkennének!

Egyébként Monyónak csak annyi volt a baja, hogy a bolt kínálatából totálisan hiányzott a halálfejmintás divatirányzat, és a füzetek borítóit is csak macik, kutyák, lovak, oroszlánok és köpésre csücsörített ajkú tevék díszítették.

– Sehol egy koporsó alakú tolltartó, zombikézben végződő körző, vagy legalább egy olyan spirálfüzet, amiről Drakula vicsorog rám – tárta szét a karját (ezt mindig szívesen teszi, ha épp a denevérujjas felsője van rajta – talán azt reméli, hogy egyszer elég indulat gyűlik össze benne, és sikerül a levegőbe emelkednie). – Hát mégis mit képzelnek ezek a kőkori tanszergyártók: hogy tanuljon az ember, ha ilyen maradi cuccokat kell használnia?!

A raktárajtó irányából taps jutalmazta sötét tekintetű nővérem hisztijét. Anya az orrkarikásra pillantott, majd kikapta kezünkből a listákat, és inkább egyedül szedte össze a szükséges holmikat. Tíz perccel később már a széles járdán baktattunk. Újabb fél perc elteltével vissza kellett térnem a boltba, mivel az összefűzött gemkapcsok egyik vége a zsebembe akadt, míg a másikon a morc képű üzletvezető cipője taposott. Miután tisztáztam a félreértést…

– Tessék már elhinni, hogy ez itt nem a bolti lopás új módszere!

…s kifizettem a majd egy háztömbnyi hosszú,

csörgő-zörgő láncot, végre ismét csatlakozhattam döbbenten bámuló rokonaimhoz.

Így talán már érthető, hogy délelőtt miért nem tudtam az igazán fontos dolgokkal foglalkozni. Most viszont indulok Slambuchoz, és alaposan kikérdezem őt arról a Béláról! …KATT

Tizennyolcadik adásnap,
augusztus 23., kedd, 21h 03’,
első bejelentkezés

KITT… Ezer bocsesz meg egy anyamedvesz, de tegnap már egyszerűen képtelen voltam fellógni a padlásra, hogy a drága nem-hallgatóim által repesve várt adást az éterbe szórjam. Most azonban újra mikrofonközelben vagyok, és örömmel jelentem: elkészült Béla pszichológiai profilja! A dolog nehezen ment, mivel Slambuc eleinte nem igazán vágta, miért kéne neki folyton a mostohaapjáról beszélnie, mikor…

– Úgy utálom azt a majmot, mint vezérkos a fotocellás ajtót!

Mondtam neki, hogy ezt tökéletesen meg tudom érteni, ám ha azt akarja, hogy az otthona ismét Béla-mentes övezetté váljon, erre mindenképp szükség van.

A másik akadály, amit el kellett hárítanom, hogy anyán kezd kitörni a suliláz. Eddig nem nagyon érdekelte, hol töltöm az időmet, mikor lakáson kívül vagyok, de most szinte percenként keres valamiért. A beiratkozáson szerencsére már mindhárman túl vagyunk. Én és Pet a közeli Deák-Diák Általános Iskolába, Monyó a Lakatos Menyhért gimibe fog járni, a Mátyás tér környékére, ami egyébként másfél köpésre van Slambuc visszaszerzendő otthonától.

Szóóóval, miután anya sikeresen meggyőzte a húgomat, hogy az iskola kicsit sem azonos a vesztőhellyel (Monyó oltotta Petbe ezt a meggyőződést), úgy érezte, engem is kezelésbe kell vennie.

– Hidd el, kisfiam, itt is lesznek majd barátaid, éppúgy, mint ottho… Vagyis ott, ahol eddig laktunk.

– Aha.

– És azt is hidd el, hogy a fővárosi tanárok éppolyan kedvesek és agyonhajszoltak, mint ottho… Vagyis ott, ahová eddig jártál.

– Ühüm.

– Továbbá hidd el nekem, hogy ha ebből a suliból hozol haza karót, éppúgy lecsavarom a fejedet, és megkapod a szobafogságot, mint ottho… Vagyis ott, ahol ezelőtt hasonló esetben szintén lecsavartam a fejedet, és nem mehettél sehová.

– Ehem.

– Örülök, hogy ilyen alaposan átbeszéltünk mindent – mosolygott rám sugárzón az én mamám, s már épp távozott volna a szobámból, ám ekkor eszébe jutott még valami: – Tényleg, kisfiam, hol szoktál te mostanában császkálni, hogy szinte alig látunk itthon…?

Tudtam, hogy egyszer eljön ez a pillanat, szóval jó előre kidolgoztam a tökéletes választ. Hanyag vállrándítással indítottam, miközben balfelé húztam a szám sarkát, majd továbbra is az előttem heverő könyvbe bámulva azt mondtam:

– Hát… Csak erre meg arra.

Sajnos elfelejtettem számításba venni, hogy immár nem ottho…, vagyis abban a barátságos és csendes vidéki kisvárosban lakunk, ahol az őseim még stresszmentes, kiegyensúlyozott lények voltak. Itt minden sokkal dübörgőbb, sebesebb, harsányabb és gyerekféltésre biztatóbb. Ezért hát érthető, hogy most anya sem úgy reagált, ahogyan azt ottho…, vagyis a korábbi lakhelyünkön tette volna.

– Na várjunk csak egy leheletnyit! – lépett vissza a küszöbről. – Ugye nem alapítottál punkbandát a szenespincében, vagy iratkoztál be egy reklámszínész- és mosógépszerelő-tanfolyamra?!

Valójában a kérdésével pont anya dobott nekem mentőkötelet, mivel nélküle fogalmam sem lett volna, mivel indokolhatnám órákig tartó kimaradásaimat.

– Hát… – fordultam felé bűnbánó arccal. – Tudod, amikor Csumpit sétáltattam…

– A színház mögött?

– Igen, a Köztársaság téren. Szóval összeakadtam néhány idős nénivel és bácsival, akiknek szintén van kutyájuk. Mind folyton arról panaszkodtak, hogy nehezen bírnak naponta többször le- és felcaplatni a lépcsőn, úgyhogy…

– Kutyasétáltatást vállaltál?! – csapta össze a két tenyerét anya. – Hisz ez nagyszerű, Marcelkám! Apa büszke lesz rád!

Hát ennyi. Mostantól akkor lépek le otthonról, amikor csak akarok, kivéve sötétedés után (akkor lógnom kell, de ez nem okoz gondot).

És most halljátok végre a pszichológiai profilt, természetesen a Slambuc haverom által közölt adatok alapján:

A célszemély (továbbiakban: Béla) valahol negyven és a végelgyengülés közt támolygó, a Fővárosi Közterület-fenntartó Vállalat alkalmazásában álló férfi.

Testalkata: bütykös ujjakkal bíró, minden napszakban szagos lábfej; gümős térdekkel felszerelt, Neander-völgyi divat szerint szőrös, kurta lábszárak; lapos ülep; tekintélyes pocak, mely készséggel engedelmeskedik a gravitáció parancsának; szintén őskőkori módra szőrös, ám beesett mellkas; „Szeretlek Mari”, „Szeretlek Teri”, „Szeretlek Sör” tetkókkal díszített karok; a vállakon egy-egy gyapjas szőrpamacs; az űrkorszaki borotváknak is tökéletesen ellenálló, kétrétegű tokán hersegő disznótüske-borosta; veresen (ez több mint a vörös!) szederjes orr; téli hidegben is szakadatlanul verejtékező homlok; valamint piszkosbarna, ámulatba ejtően ritka haj, melynek szél (avagy huzat) lengette szálai közül fényes fejbőr csillan elő.

Jellem: sötét, mint egy csukott szemű, lesunyt farkú, szájzáras tehén gyomra. Gyengéje az ital (elsősorban sör, ám ünnepek idején bármilyen más szeszt is elfogyaszt). Felfogása szerint minden nap, amit az ember megél, ünnep. Önzése a világmindenség ismert határain túl nyúló: egyszerűen meg se hallja, ha valami olyat mondanak neki, ami zavarná. Sosem erőszakos, inkább sunyi.

Kedvenc tévéműsorai: Való Világ, Barátok közt, Szellemekkel suttogó, Kísértetvadászok (és minden, ami megmagyarázhatatlan jelenségekről szól, mint pl. a Híradó).

Támadható vonása: betegesen babonás, parázik a parajelenségektől, retteg a szellemektől és kísértetektől (akik szerinte puszta heccből járnak vissza, de ha akarnak, tudnak életveszélyesek is lenni). A vécén ezoterikus könyveket olvas: Élet a koporsón túl, A krematórium nem a végső állomás!, Akik retúrjeggyel haltak, Miért kísért a nagymamám?, stb.

Hát, köbö ennyit sikerült összekaparni Béláról, ám higgyétek el, kedves nem-hallgatóim, ez bőven elég – a fejemben máris itt zsibong a nagy Béla-űzés zseniális terve! …KATT

Tizenkilencedik adásnap,
augusztus 24., szerda, 12h 11’,
első bejelentkezés

KITT… Minden drága Lúzer-hallgatónak (akarom mondani: nem-hallgatónak) vigyorgós napot kíván a műsorvezető, Mark főtábornok és Béla-irtó!

Fel vagyok dobva, mint népünnepélyen a keménykalap. A délelőttöt Slambucnál töltöttem a parancsnoki központban, vagyis az imakéró emeleti szobájában. Először részletes tervet dolgoztunk ki arra, hogyan radírozzuk, koptatjuk és cincáljuk egyre vékonyabbra Béla söráztatta idegeit, majd bejártuk az összes helyiséget, hogy felkutassuk a szükséges kellékeket.

Az valami csúcsszuper, hogy a hosszú évtizedek során mennyi mindent hátrahagytak azok, akik a templomot hosszabb-rövidebb ideig használták. A vízügyi kutatók többtonnányi mindenféle csövet, káddugót és sárga műanyag kacsát, valamint rengeteg régi tervrajzot, a Kohó- és Gépipari Minisztérium az ipartörténeti kiállítás maradványait (a millió régi fényképen kívül teljesen tuti minigépeket, gőzdugattyúkat, acélkohómaketteket, amiken a múzeum látogatói megfigyelhették, hogy működnek az igazi, nagy masinák)… a kerületi bingókör pedig székek, asztalok és számozott golyók garmadáját, valamint azt a Talált Tárgyak feliratú ládát, amiben szemüvegek, kardigánok, mankók végére való gumik és műfogsorok tucatjai várják vissza hanyag gazdáikat – valószínűleg hiába.

A legtöbb szobában azonban a Sporttemplom nevű harcművészeti suli fölöslegesnek ítélt kacatjai hevernek szanaszét. Kopott papírmasé sárkányok, letört fejű Buddha-szobrok, herevédők Aúúú felirattal, különböző színű övek (rajtuk árcédula: fehér 500, fekete 50.000 Ft), súlyok (igaziak és igazinak látszó, ám habszivacsból készültek – az utóbbiak mind abban az öltözőben hevernek, aminek ajtaján az EDDZŐK! – NEM EDDZŐKNEK BELÉPNI SZIGORÚJAN TILLOS ÉS NEMSZABAD! feliratú tábla virít), tönkrement sporteszközök, törött téglák, ép téglák vérnyomokkal, rugdalható edzőbábok és plafonig halmozott műanyag vödrök, amik az oldalukon lévő címke szerint „Étrend-kiegészítő tápanyag-granulátumot”, „Ezatutti izomfejlesztőt”, „Vicsor-kapszulát” és „Csatt” cápahormon-kivonatot” tartalmaznak…

Higgyétek el, estig sorolhatnám, miféle kincsekre leltünk az elfeledett templomban. Lényeg a lényeg: délre minden egyben volt, amire szükségünk lesz. Slambuc most épp messze jár, hogy szövetségeseket toborozzon. A tervünk ugyanis oly nagyszabású, bonyolult és lehengerlő (megjegyzem: a javát én találtam ki!), hogy ahhoz mindenképpen segédcsapatokra lesz szükségünk. Slambuc megnyugtatott:

– A fateromat nagyon sokan csipázták! Ők biztosan szívesen gyönnek, és felrúgják a Bélát, mint szittyós házmester a műanyag kukát!

– Csak semmi erőszak! – figyelmeztettem. – Nem vagyunk barbárok! Mi az ész fegyverével fogunk győzni!

– Hát… jóvan – vont vállat Slambuc. – Csak ki ne csorbuljon a Béla hülyeségin, mert abban a fazon nagyon penge ám!

Most húzok, mert otthon már biztos fellőtték a kajarakétát. Csocsesz! …KATT

Tizenkilencedik adásnap,
augusztus 24., szerda, 19h 05’,
második bejelentkezés

KITT… Apa ma nagyon romos állapotban tért haza a munkahelyéről. Miután bemászott a konyhaablakon… (a bejárati ajtónk számzárkódjának felkutatásáról immár mindenki lemondott; persze az ilyesmi nem is csoda egy olyan családban, ahol valaki értelmetlen firkákkal telerótt cetlit tűz a bejárati ajtó belső felére, amire aztán valaki más cicafejet, arra megint más vámpírfogakat, én pedig a vérszívó macska fejére hulló bombazáport rajzolok) …anya citromfűteát készített neki. Remegő kezű, holtsápadt atyánk a nagyszoba kanapéjára rogyva, akadozó szavakkal tárta elénk az őt ért iszonyú megaláztatást.

– Az a kis gipszdugó… Az a félhüvelyknyi undokság… – kezdte zaklatottan, miután köré gyűltünk. – Doktor Kecsmegi megtiltotta, hogy eleget tegyek állatorvosi eskümnek! Ha nincs Gréta, most egy erkölcsi hullát, szakmai tetemet kéne hallgatnotok, drága szeretteim!

Lényeg a lényeg: délután a magánklinika fotocellás ajtaján két rettentően kétségbeesett kislány lépett be, akik ölben hozták kedvenc teknősüket, Edömért, aki lenyelt egy rajzszöget. Apa természetesen azonnal meg akarta röntgenezni az állatot, hogy aztán eldönthesse, milyen módon segíthetne rajta. Gréta már épp a szerkezetet izzította, ólomfal mögé állítva a könnyes szemű gazdikat, mikor Kecsmegi berontott a rendelőbe, és vörös képpel, remegő tokával utasította az asszisztensnőt, hogy azonnal állítsa le a masinát. Apa jó szándéktól vezérelve lépett a főnökéhez, elmagyarázva neki, hogy nagy a baj, mivel Edömér rajzszöget nyelt.

– Csak ennyi a gond? – fordult Kecsmegi az ólomfal mögött ácsorgó kislányok felé, majd a zsebébe nyúlva úgy két tucat rajzszöget adott át nekik. – Tessék, a károtok megtérítve! Most pedig ki a rendelőmből ezzel a fizetésképtelen, alsó társadalmi rétegekhez tartozó teknőssel! Nálam a beteg állat gazdája minimum államtitkár vagy szappanoperasztár legyen, különben nix ellátás!

Nos, ez volt az a pillanat, mikor apa majdnem elveszítette az állását. Szerencsére Gréta észnél volt, s hirtelen mozdulattal atyánk arca elé kanyarított egy szájmaszkot, jól meghúzva azt. Ily módon elnémított ősünk dülledő szemmel nézte, amint Kecsmegi kivonul a rendelőből, hogy riassza a biztonsági őröket.

– No, akkor most van nekünk úgy tíz percünk! – taszajtotta hátba Gréta a mi jó apánkat. – Gyúrós Gyuri ilyenkor mindig a második emeleten lévő pincsipedikűrnél téblábol, és a karomreszelő csajokat fűzi. Ráadásul, ha munkára utasítják, valahogy mindig belassul. Szóval, dokikám, most megmutathatja, mit tud!

És apa megmutatta!

– Röntgen két perc… felvétel elemzése fél perc… rendelő feltúrása egy brutálerős mágnesért három perc… kislányok és Edömér megnyugtatása, hogy nem lesz semmi baj, csak kicsit maradjanak veszteg, egy perc… a lenyelt rajzszög óvatos eltávolítása, természetesen szájon át, mágnes alkalmazásával, újabb két perc… Edömér megdicsérése és a lányoknak egy-egy nyalóka átadása húsz másodperc… Ééés már be is lépett az ajtón Gyúrós Gyuri, hogy 93 kg-os izomzatának halkan recsegő működtetésével komótosan kiterelje a klinikáról a két teknőstulajdonost, akik – a megbeszéltek szerint! – boldog nevetésüket pityergéssel igyekeztek álcázni.

– Hisz akkor győztél, Kornélom! – lelkendezett anya.

– Ma igen – sóhajtott szegény atyánk. – De mi lesz, ha holnap valaki egy kalapácsfejet nyelt lovat hoz be, aki szerencsétlenségére még sosem játszott egyetlen szappanoperában sem? Neki a tíz perc kevés lesz ám!

Hát igen, kedves nem-hallgatóim, a nagyváros zűrös és kegyetlen hely, ahol még mindig a kecsmegik és bélák uralkodnak. Ám mi majd teszünk róla, hogy ez ne így legyen, igaz-e?! …KATT

Huszadik adásnap,
augusztus 25., csütörtök, 22h 43’,
első bejelentkezés

KITT… Hol is kezdjem, surmókáim? Nehezen találom a szavakat, mivel ma olyan dolgokat láttam, melyektől nektek, akik nem a veszedelmekkel szembenéző, bátor rádióriporterek életét élitek, tuti, hogy kettéállna a fületek.

Legjobb lesz, ha egyszerűen belevágok. Ma reggel szóltam anyának, aki épp a számkódos zárunkat próbálta lefeszegetni a bejárati ajtóról, hogy a következő négy napban ne várjon ebédre, mert rengeteg sétára vágyó kutya bízik az eljövetelemben. Ő csak biccentett, Monyó viszont hozzám lépett, fél térdre ereszkedett, és vihogástól fuldokolva kérte az Ebmessiás áldását.

Jobbnak láttam, ha méltóságomat megőrizve, sietve távozom az ablakon át. A gangon Csang Hujjal és Csen Mejjel futottam össze. A kicsiny asszonyka és aprócska férje bősz hajlongással üdvözölt, majd ravaszul villanó szemmel néhány petárdát nyomott a kezembe.

– Szep ajándek neked, új számszed, szep es jó ajándek!

Megköszöntem az adományt, ami igen jól jöhet még, majd lerobogtam a cselédlépcsőn, mivel Slambuc már a kapu előtt várt. Gyalog indultunk az előző nap megbeszélt cél felé, elvégre fiatalok, életerősek és a BKV áraihoz túl csórók vagyunk. A Kiss József utca végén balra fordultunk, majd a II. János Pál pápa téren átvágva a Nagy fuvaros utca vonalát követtük, egészen a Mátyás térig. Ott aztán átvágtunk a Tavaszmező utcán, és már meg is érkeztünk a Koszorú utca északi végéhez. Ahogy befordultunk a sarkon, ahol egy pléhKrisztus vigyázza a forgalmat, majdnem dobtam egy hátast.

– Te… itt… laksz?! – dadogtam döbbenten. Slambuc kissé sértődötten nézett rám, s csak annyit válaszolt:

– Most akkor gyösz, vagy még melegíted kicsit a járdát, úritök?

Srácok, én nem tudtam, hogy ilyen helyeken is élhetnek emberek! Most aztán tényleg full gáz, hogy a Lúzer csak rádió. Legalább fényképet lőhetnék nektek a Koszorú utcáról, ami…

Hááát, ami bizony tökre rászolgál a nevére!

Az utca mindkét oldalán olyan házak sorakoznak (talán csak egy kivételével), amik már a múlt században megértek az összeomlásra. A falaik feketék a rájuk rakódott mocsoktól, s tele vannak golyónyomokkal, graffitikkel és félig leszakadt „Vigyázat! Omlásveszély!” táblákkal. Van köztük ősrégi, emeletes bérház és földszintes építmény is, mind szorosan egymáshoz tapasztva. A napfény valahogy fél besütni közéjük (meg is értem!), így a keskeny járdák és a szűk autóút szinte állandóan nyomasztó félhomályba borul. Az ablakokat mindenhol rácsok, az útpadkát lepukkant kocsik borítják, melyek némelyike alól már a kerekeket is kilopták.

A hideg is kiráz, ha visszagondolok arra a helyre!

Slambuc a Koszorú déli végén, a baloldalt emelkedő 22-es szám alatt lakott, míg úgy nem döntött, hogy elege van a mostohaapjából.

– Gyere! – intett, mikor egy, a pokol szájára emlékeztető, förtelmesen sötét és büdös kapualj elé értünk. Kissé távolabb koszos térdű, koszos kezű, koszos képű gyerekek ugróiskoláztak a járdán, s mikor látták, hogy hová tartok, olyan hátborzongatóan gonosz vigyort küldtek felém, mintha azt gondolnák: „Gőzöd sincs, idegen srác, hogy hová keveredtél!”.

A rogyadozó fakapun túl szuroksötét, kukákkal és macskaszaggal kitömött alagút várt, amiből tán sose jutok ki, ha Slambuc lépteinek kongása nem irányít. Mikor végre a belső udvarra értünk, és újra láthattam az eget (vagyis annak egy féltenyérnyi darabkáját), azonnal fellélegeztem.

Nem kellett volna! A háromemeletes, ősöreg bérház vaskorlátos függőfolyosóiról a szagok olyan sűrű, tömény áradata zúdult rám, amitől nyomban émelyegni kezdtem.

– Gyere már, kiccsávó, nem kell parázni! – biztatott kedvesen Slambuc, aki totál félreértette az állapotomat. – Béla ilyenkor valahol a Belvárosban terelgeti a szemetet, egyik utcáról a másikra, szóval nincs gáz!

A hosszúkás, macskaköves udvart, amiben három poroló és a közöttük kifeszített szárítókötelek, valamint a falak mentén szétdobált bútorroncsok, lyukas lábasok halmai, szétrohadt virágosládák, csendesen rozsdásodó hűtőszekrények, vájdlingok és vaskádak, meg még ezerféle fölöslegessé vált, lakásból száműzött kacat tarkított… Szóóóval ezt a helyet most meg se próbálom nektek leírni.

Slambuc egyenesen a belső lépcsőházhoz vezetett. Közben éreztem, hogy legalább ötven szempár mér végig. Akadt köztük szép számmal macska, papagáj és gyerek, meg jó néhány függönyrésből villanó, beazonosíthatatlan tekintet is.

No, és ezután következett a Szappanyos család…!

Ja, merthogy Slambuc igazi neve Szappanyos Janó, csakhogy ezt utálja, így aki ezen meri szólítani, azt nyomban lecsapja, mint vagány törpe az óriásgombát.

Szóóóval Szappanyosék a második emeleten laknak, valahol a hosszanti folyosó közepe felé. Hogy pontosan melyik ajtó az övék, azt egyelőre képtelen voltam megjegyezni, mivel a gangon a lakók sámlijait, virágcserepeit, kifeszített szárítóköteleken libbenő alsógatyáit és fodros tundrabugyijait kellett kerülgetnem. Eközben igyekeztem minél távolabb maradni a vörösesbarna vaskorláttól, ami eddig csak azért nem zuhant a mélybe, mert már a gravitáció sem törődik vele.

Slambuc édesanyja viszont majd kiugrott a pongyolájából, mikor meglátta szórólapokon kerestetett fiát (hogy két pofonnal indított volna, az merő rágalom! – a pofon különben is csak elhadart simogatás, főleg, ha a mamánk adja).

Rozi néni egyébként csupa szív teremtés! Miután betüremkedtünk az apró konyhába, ami közvetlenül a gangról nyílik, és leültünk a repedezett viaszkosvászonnal takart asztal mellé, Tircsi (Slambuc hároméves, fekete hajú, parázslóan fekete szemű húga) nyomban elfészkelte magát az ölemben. Ettől valahogy mindjárt komoly, felnőtt srácnak éreztem magam, aki a komoly, felnőtt báty barátja.

– Na, mutter, akkor most megmondom, mi a pálya! – kezdte Slambuc, igen hatásosan (bár a hatást kissé rontotta, hogy közben almáspitemorzsák repkedtek a szájából). Rozi néni és Tircsi nagyon figyelmesen hallgatott minket (egy idő után kénytelen voltam átvenni a szót, mert terveink ecsetelése közben Slambuc túl sokszor használta a „hirig”, „megnyuvasztani” és „hidegre tenni” kifejezéseket, pedig már korábban figyelmeztettem, hogy nem ilyesmit tervezünk Bélával).

Lényeg a lényeg: mivel az egész Szappanyos család – beleértve a megbeszélés alatt előkerült szürke kandúrt is, aki beesett oldala és hiányos fogsora ellenére a Csámcsa névre hallgat – tökéletesen egyetértett a terv minden pontjával, ezért most ünnepélyesen bejelenthetem, hogy holnap indul a Béla-irtás hadművelet!

Szorítsatok nekünk! …KATT

Huszonegyedik adásnap,
augusztus 26., péntek, 8h 19’,
első bejelentkezés

KITT… Odalenn, a családi fészekben áll a bál. Miután apa elindult a munkába… (mostanság remegni kezd a keze, ha szóba kerül a főnöke – viszont kiszúrtam, hogy esténként Pet egyik megunt maciján a kötözést, varrást, injekciózást gyakorolja, és közben stopperrel méri az időt, szóval még nem adta fel a harcot!) …anya a fürdőszobába indult, ám ahogy kinyitotta az ajtót, nyomban fel is sikított.

Pet és én természetesen azonnal a segítségére siettünk. A küszöbön állva Monyót pillantottuk meg, aki a mosdó előtt állva éppen azon fáradozott, hogy ébenfekete frizurája mindkét oldalába fehér keresztet fessen, persze fejjel lefelé. Anya idegesen vibráló hangon feltett kérdésére, hogy ugyan miért teszi, amit tesz, így felelt:

– Néhány nap múlva be kell lejtenem az új gimimbe, és én azt akarom, hogy mindenki első pillantásra lássa, kivel van dolga.

– Egy zombiimádó idiótával? – tippeltem.

– Egy galambtrottyos hajú lánnyal? – csodálkozott a kishúgom.

– Egy valaha kedves és imádni való tündérkével, aki mára egy pszichopata temetkezési vállalkozóba oltott fekete pacává változtatta magát? – sóhajtott anya, majd kitessékelt minket az átjáróba, hogy bezárkózva Monyóval csajcsevejt tartsanak.

Mivel az ilyesmi órákig is elhúzódhat, megreggeliztettem Petet, majd lemerültem a beépített szekrény mélyébe, hogy előkeressem a vízálló csukámat. Ezután javítottam valamicskét az ajtón fityegő cetlire firkált vámpírmacska fején. Most már néhány csepp vér is csöppen a szemfogairól, és a homlokán a szőr fordított keresztet mintáz. Remekmű!

Húzok, mert Slambuccal még rengeteg a dolgunk. A kocsi tízre jön! …KATT

Huszonegyedik adásnap,
augusztus 26., péntek, 22h 13’,
második bejelentkezés

KITT… Itt Mark haditudósító a frontvonalból! Vagyis… A hadműveleti bázis (imakéró emeleti szobája) kihelyezett kommunikációs parancsnokságáról (padlás).

A Béla-irtó hadművelet ma reggel 6:30-kor vette kezdetét!

Amint azt a frontvonalban szolgálatot teljesítő, előretolt felderítőnk, Rozi néni SMS-ben jelentette, az ellenség hajnali 6:20-kor ébredt, majd – szokásához híven – vakarózva és morogva a fürdőszobába indult. Az első csapást a közlekedőben mértük rá: a padlón számos kitépett újságlap hevert (Tircsi frontharcos szórta őket szét még az éjjel), melyek mind elefántokat ábrázoltak (apa régi National Geographicjaiból). Ez azonban szinte semmilyen hatást nem gyakorolt az ellenségre, mivel túl álmos volt. Ám percekkel később, miután észrevette, hogy a csempére elefántos matricák kerültek, a szappanokba elefántok körvonalai karcolódtak, a fogkrém pedig mind kinyomódott, és összecsumpizta a pipereszekrényke belsejét (mivel valaki egy súlyos elefántszobrocskát ültetett a tubusra), Béla végre holtsápadtan tántorgott elő a fürdőszobából.

– Rozi! – kiabálta a hálószobába rontva. – Ébredj, Rozi, az éjjel szellemjárás volt! A férjed… Igen, csakis ő tehette! A megboldogult Szappanyos Szilárd, akit egy elefánt nyomott agyon, és most a túlvilágról üzenget nekünk!

Mialatt Rozi néni igyekezett megnyugtatni az élettársát, álmos szemekkel a kis Tircsi totyogott be hozzájuk, hogy szóljon: mától köztük kell aludnia, ugyanis nem fér el a saját ágyában. Béla rögvest átrobogott a gyerekszobába, ahol aztán artikulálatlan üvöltésbe kezdett, mivel Tircsi fekhelyén egy hatalmas indiai gumielefánt ácsorgott (felfújható díszeleme a harcművészeti sulinak – a kitépett újságlapokkal, a matricákkal és az elefántszobrocskával együtt még tegnap vittük át a Koszorú utcába).

Ezek után Béla – érthető okokból – alaposan megcincált idegekkel ment munkába. Rozi néni jelentette, hogy mielőtt útra kelt, a célszemély még a zsebébe tömködte a Szellemirtók kézikönyve – 1000 biztos módszer kísértetűzésre című szakkönyvet.

Ez számunkra jó jel!

A Slambuc által szervezett gépkocsi pontban 10-kor állt meg a Kiss József utca 4. előtt. Rozsdafoltos, olykor rémisztő hörgést hallató, múlt századi Barkas volt, de a tulajdonosa, bizonyos Mikus Sanyi (Slambuc faterjának egykori munkatársa a cirkusznál) megnyugtatott:

– Addig nem esik szét, míg érzi, hogy jó ügy érdekében kell gurulnia!

A mi ügyünknél jobbat pedig el se lehet képzelni, úgyhogy gyorsan telepakoltuk a Barkas rakterét. Majd egy órába telt, mire a templomból mindent kihurcoltunk, s én közben végig attól paráztam, nehogy a családom valamelyik tagja kinézzen az ablakon.

A délután nagy része a hadművelet folytatásának előkészítésével telt. Rugókat, drótokat, zsinegeket és madzagokat srófoltunk, feszítettünk, bogoztunk és kötöztünk… Vágtunk, szabtunk, nyestünk és ragasztottunk (négy tubus Technokol fogyott el, s bizony nem győztünk szellőztetni)… Telefonáltunk, egyeztettünk, megbeszéltünk, rábeszéltünk, lebeszéltünk, és néha már a fáradtságtól összevissza beszéltünk, de végül minden készen állt.

Délután hatkor elbúcsúztam a Szappanyos családtól, és hazatértem. Miután vacsoránál megmutattam magam az ősöknek és tesóknak, bevettem magam a szobámba – ám nem sokáig maradtam ott! Amint a női szakasz leülepedett a tévé elé, apa pedig a fürdőszobába ment, kisuttyantam a konyha ablakán, és irány a padlás.

Azóta itt várok. A frontvonalból sorra jönnek az SMS-ek. Slambuc, aki a Kispiszkos közelében áll lesben, este nyolckor ezt írta:

„Bela mostment bea Piszkosba. Varok.”

Másfél órával később a következő üzenet érkezett:

„Bela kigyott aPiszkosbol. Kovetem. Nagyon tantorog es a Szellemirtos konyvet lobalja.”

Háromnegyed tízkor Rozi néni telefonjáról jött SMS:

„Itthol van. A Bela. Kezdodik!”

És végül 10:08-kor Slambuc üzent:

„Bela agangon ordit. Nem mer bemenni, mer szerinte afaterom szelleme agyon akarja otet nyomni egy elefanttal. Mara ennyi, jokvagyunk!”

Hát… Szerintem is marha jók vagyunk! Álmodjatok lepkeszárnyú elefántokkal, kedves nem-hallgatóim! …KATT

Huszonkettedik adásnap,
augusztus 27., szombat, 10h 52’,
első bejelentkezés

KITT… Itt Mark, a rettenthetetlen haditudósító! Elérkezett a hadművelet második napja!

Reggel 7:45-kor Rozi mama telefonon jelentett Slambucnak. Én is fültanúja lehettem a beszélgetésnek, mivel jó korán, még apával (aki ügyeletes volt) együtt hagytam el a családi fészket. Igazán nagyszerű érzés volt, ahogy az öregem, aki a Rákóczi út felé indult tovább, a kapuban meglapogatta a hátam, és azt mondta:

– Mi vagyunk a dolgozó férfiak, akik egyszerre indulnak munkába, hogy eltartsák a családot. Tényleg, Marci, mennyi pénzt kapsz te kutyánként a sétáltatásért?

Sürgősen biztosítanom kell valami bevételi forrást, különben lebukom! Persze anya és apa sosem kérné el a keresetemet (kivéve, ha két fizetés között a hűtőnk és a kamránk váratlanul kiürülne, ám ez a veszély megszűnt, mióta a besurranó tolvajunk felfüggesztette a besurranást), de azért nem árt az óvatosság!

Szerencsémre mielőtt válaszolhattam volna, Csang Huj és Csen Mej lépett ki a kapun. Gyorsan bemutattam nekik a fateromat, és amíg ők hajlongva lelkesedtek az „új számszed apáért”, én gyorsan olajra léptem. A templomban már várt rám az én csövi haverom, teljesen rágörcsölve a mobiljára, hisz híreket várt otthonról. Tíz perccel az érkezésem után meg is csörrent a kütyü, és Rozi mama részletesen beszámolt Slambucnak az előző esti és a ma kora reggeli eseményekről:

– Béla tegnap este tíz körül ért haza. Én és Tircsi úgy tettünk, mintha már mélyen aludnánk, de valójában a takaró alól lestük, hogy mi történik. Béla először a konyhában felszerelt zsinegekbe gabalyodott bele, mire az összes lábos, edény és fazék rettenetes csörömpölésbe kezdett, de ez nem nagyon érdekelte, hisz épp olyan szittyós volt, mint máskor. Ezután, ahogy szokott, végigtámolygott a közlekedőn. Ott aztán szegény Szilárdom kabátja, munkásruhája meg a többi gönce (amiket eddig a pincében őrizgettem) vetették rá magukat. Lett is nagy dulakodás, rugdosódás meg hőbörgés, egészen addig, míg rá nem jött, hogy az édesapád cuccaival birkózik. Ekkor éktelen visításba kezdett, majd berontott a hálóba, és mindkettőnket kiparancsolt az ágyból. Követelte, hogy azonnal gyújtsunk szentelt gyertyát, szórjunk a fejünkre sót, és ismételgessük hangosan azt, hogy „Távozz innét, gonosz szellem, nem kísért, ki tiszta jellem!”.

– És a fényképek, mutter?! – türelmetlenkedett Slambuc. – Mikor kezdtétek táncoltatni a fater fényképeit a falakon? Ugye a damilokat nem vette észre az a nagydarab lóbetegség?

– Már hogy vette volna észre, kisfiam, mikor a barátod olyan ügyesen elrejtette őket?! – kacagott ki a telefonból Rozi néni. – Tircsike meg annyira fáintosan húzgálta mindet a kis kezével, hogy öröm volt nézni! Béla először csak azt vette észre, hogy az ágy fölött lógó esküvői képünk ingadozik. Aztán megmozdult a hűvös-völgyi kiránduláson, az első karácsonyodon meg a cirkuszban készült képsorozat is.

– Mind a tizenhárom?! – lelkesedtem én is.

– Mind, bizony, Marcelkám – kiáltotta a telefonból Rozi mama. – Eszem azt az arany eszedet, hogy így kitaláltad ezt a sok okosságot! Béla úgy megrémült a mozgó fényképektől, hogy kapta magát, és átbotladozva mindenen, egyenest a gangra menekült. Onnan ordította, hogy ő a lakásba be nem teszi a lábát, mert ott szegény elhunyt férjem szelleme garázdálkodik. Kiadtam neki a hálózsákot, nehogy reggelre meglevesesedjen az orra, és aztán Tircsivel szépen aludni tértünk.

– De előtte még eltüntettétek a madzagokat, spárgákat meg a ruhákat?! – nyugtalankodott Slambuc.

– El, az összeset, afelől nyugodt lehetsz, kisfiam. Ma reggel aztán a Béla szépen becsöngetett, s miután megesketett minket, hogy semmiféle démonféreg nincs velünk, be is óvakodott a lakásba. Ahogy megbeszéltük, mindketten azt kérdeztük tőle, hogy miért nem jött haza az este. Erre persze bizonygatni kezdte, hogy ő igenis itthon volt, emlékeznünk kéne rá, és keresni kezdte a ruhákat, meg végigtaperolta a fényképeket. Mivel azonban semmi nyomát nem találta az éjszakai ribilliónak, végül rettentő csendes lett, de láttam, hogy reszket a keze, és halkan motyorász magában. Mondtam is neki, hogy „Jobb volna, ha elköltöznél, te Béla, mert ez az élettársulás nekünk sehogyse akaródzik menni”. Ám ő megint csak úgy tett, mintha pont az ellenkezőjét hallaná, és nyugtatgatott, hogy sose hagy el minket, legfeljebb ezután majd több időt tölt a Kispiszkosban. Végül aztán összekészült, és elment dolgozni. Hát ennyi volt, kisfiam. Holnap viszont vasárnap lesz, úgyhogy egész álló nap nem megy sehová!

– Nyugi van, mutter, semmi para! – nevetett Slambuc, s közben rám is kacsintott. – Ti csak csináljatok mindent tovább úgy, ahogy megbeszéltük, én meg a spanommal és a fater cirkuszi haverjaival majd intézem a többit.

Hallhattátok tehát, kedves nem-hallgatóim, hogy a Béla-irtó hadjárat tegnap este és ma kora reggel két óriási győzelmet is aratott. Bizonyos, hogy az ellenség jelenleg elveszve téblábol a Belváros betonrengetegében, csak hogy ne kelljen a szellemjárta lakásban tartózkodnia, és léptei nem csupán a Kispiszkosban elköltött söröknek köszönhetően imbolyognak!

Most megyek, hogy segítsek a további előkészületekben, hisz ma este újra lecsapunk! …KATT

Huszonkettedik adásnap,
augusztus 27., szombat, 23h 54’,
második bejelentkezés

KITT… Tisztelt nem-hallgatók, Mark haditudósító jelentkezik a hadműveleti padlásról! Mindenki a helyén! Vagyis Slambuc a Kispiszkos nevezetű objektummal szembeni kapualjban, Rozi mama és Tircsi közleány pedig otthon.

Imént érkezett az SMS: Béla végre kitámolygott (vagy inkább kilökdösték?!) a kocsmahivatalból. A célszemély ma szokatlanul sokáig próbálta söritallal kioltani lángoló lelke tűzviharát (huhú, vágjátok, micsoda nagy költő veszett el bennem?!), de végül sem a pultos, sem a többi szittyós nem bírta tovább elviselni, hogy egyfolytában a köztünk járó kísértetek veszélyeiről óbégat. Ezt onnan tudom, hogy Slambuc 23:24-kor aggódni kezdett, hátha Béla időközben lelépett valami hátsó ajtón, ezért lopva a Kispiszkos nyitott ajtajához settenkedett, és ott elmélyült hallgatózásba fogott. Miután visszatért a kapualjba, azonnal felhívott telefonon, és fuldokló röhögés közepette arról számolt be, hogy a talponállóból csakis két dolgot hallott kiszűrődni:

1. Béla újra és újra megpróbált felolvasni a nála lévő Szellemirtók kézikönyvéből.

2. Ivócimborái újra és újra olyan fenyegetésekkel hallgattatták el, mint pölö: „Úgy felrúglak, Bélám, hogy mindjárt leolvashatod a Göncölszekér alvázszámát!” és „Vagy elhallgatsz, Béci, vagy megütlek, de annyira, hogy csokorba szeded a villanypóznákat, és felköszöntöd vele a trafóházat!”.

Végül aztán a szellemhistóriákkal zaklatott szittyósok tényleg kidobták a célszemélyt, akinek Slambuc rögtön a nyomába eredt. Most épp úton vannak, s ha ötször annyi tántorgási kitérővel számolok is, mint előző este, akkor sem járhatnak már túl messze a Koszorú utca 22-től.

Szóóóval várok… KATT

…zzZZZSszzííÍZSRrr [hat és fél percen át] HhhrRKZzzssS…

KITT… SMS Slambuctól: „Bela most lepett bea kapualjba. Rettenetes hangok. A kukakba rejtett elefantlufik közül kettot lattam felszallni azegbe. Atobbi kidurrant.” …KATT

SssrrhhHÚÚú [öt percen át] ZZzzzíííjjÚSS

KITT… Újabb SMS Slambuctól: „Bela uvoltve rohangal korbekorbe azudvaron. Kezeben két viragkaro, amiket keresztalakban tart. Aszt ordittya: Haggyal engemet bekebe Szilard! Azelefant nyomott agyon es nem en! Azelefant vooot!” …KATT

ZSsssóóórrkRK [kilenc percen át] HhssSSRrzzíÍ

KITT… Az előbb Rozi mama hívott mobilon. Amint csörögni kezdett a telefon, rögtön tudtam, hogy valami nagy baj van.

– Nagy baj van, Marcelkám! A szomszédaink, ahogy megbeszéltük, elefántfüleket ragasztottak, és kergetni kezdték a Bélát, miközben Csomós Pityu az 1/5-ből kitette a hangfalait az ablakba, és teljes hangerőre kapcsolta a zenét.

Ezt a mobilon keresztül én is tisztán hallottam: a háttérben a következő szám vonyított (megpróbálom nektek eldúdolni):

„Ugye eljössz még
Ha hallod majd az elefántdübörgést?
Ugye eljössz még?
Talán eljössz még
Mi várunk rád, ha szól a dübörgés.”[1]

– Minden jól is ment, de aztán a Béla hirtelen megfordult, és a karókkal csépelni kezdte a szomszédokat – folytatta a beszámolót Rozi néni. – És tudod, Marcelkám, ez azért baj, mert tőlünk jobbra Zsiga, a leszázalékolt erőemelő és láncharapó művész, balra meg a Stikkes Karcsi lakik, akit azért dobtak ki a kommandósoktól, mert egyszer úgy elkapta a szolgálati lelkesedés, hogy a bűnözők után a kollégáit is egy kupacba pofozta. Jaj, Marcikám, most mit csináljunk? Ha ez a két ragasztott fülű elefánt bevadul, a Bélából reggelre matrica lesz a macskakövön!

Sietve megnyugtattam Rozi mamát, s közben átgondoltam a dolgot. Rögtön az jutott eszembe, mikor (még vidéki otthonunkban) Csumpi összeverekedett két kóbor ebbel. A három acsargó kutyát sehogy se tudtam szétválasztani, ám ekkor jött az én lángeszű apám, és…

– Vizet nekik, Rozi néni! – kiáltottam a telefonba. – Húzza a locsolócsövet a csapra, és aztán adjon nekik!

Amíg Slambuc mamája végrehajtotta az utasításaimat, a telefont átadta Tircsinek.

– Szia! – csicsergett bele az apró lányka. – Te ki vagy?

– Szia, Tircsike – feleltem, nyugalmat erőltetve magamra. – Tudod, én a Mark vagyok. A bátyád barátja, akinek valamelyik nap az ölébe ültél.

– A bátyámnak sok barátja van, és én már mindnek ültem az ölében – lombozott le a kiscsaj, majd sietve hozzátette: – De azért szeretlek!

– Remek! – heherésztem idegesen, mert közben a háttérből ijesztő hangok törtek be a telefonba. – Mondd csak, Tircsike, most épp mit csinál a Béla bácsi?

Röpke csend után (a kiscsaj valószínűleg lenézett a gangról) jött a válasz:

– Ázik.

Nem sokkal később aztán a Karthago-szám úgy ért véget, mintha valaki rálépett volna Takács Tomi torkára, s minden egyéb zaj is elült.

– Marcelkám! – súgta bele a készülékbe Rozi néni. – A slag bevált! Béla már felfelé jön, és nagyon csöpög! Most leteszem.

Nos, drága nem-hallgatóim, mára ennyi fért műsorunkba. Holnap a frontvonal újabb híreivel jelentkezik Mark, az Igazság Hangja! …KATT

Huszonharmadik adásnap,
augusztus 28., vasárnap, 9h 44’,
első bejelentkezés

KITT… Ébresztő, fel, lusta banda! Felvirradt (már órákkal ezelőtt, csak ti még akkor javában hortyogtatok!) a Béla-irtó hadművelet legfontosabb napja! Én már túl vagyok a családi reggelin (tükörtojás sonkával, forró kakaó), és körbesétáltam a tömböt Csumpival. Úgy érzem, nemcsak egy, de akár két tucat Bélát is világgá tudnék kergetni!

Tegnap éjjel egyébként több érdekes hadi eseményre már nem került sor. Engedtük, hogy a velünk együttműködő szomszédok (+Takács Tomi) által rendesen megszottyogtatott Béla a Szappanyos család lakásában hajtsa álomra a fejét. Ma ugyanis épp arra van szükségünk, hogy viszonylagos biztonságban érezze magát a négy fal között. Napközben csak kisebb akciókat tervezünk, ébren tartva benne a majrét, ám vigyázva, nehogy idő előtt elhagyja a Koszorú utcai kérót.

– Vasárnap reggeltől estig a kanapén szok’ dögleni – tájékoztatott Slambuc. – Kapcsolgat a kedvenc tévécsatornái közt, olvasgatja a parajelenséges meg túlvilágis könyveit, és kiszolgáltatja magát a muterral.

Nekünk most épp erre van szükségünk, mivel az éjszakai Nagy Leszámolás előkészítéséhez idő és tökéletesen bélátlan udvar, utca, sőt, kerület kell!

Rozi mama nemrég SMS-ezett: „Bela a kanapen. Ul. Gatya + triko. Zabal. Tevet nez. Kozben neha vakaroz.”

Aztán fél perccel később újabb üzenet: „ik! Bocsanat, az elobb lemaradt.”

Ez pont így tuti! Most megyek, és segítek Slambucnak előkészíteni az esti csapást. …KATT

FHSsssszíZzzZ [nyolc másodpercen át] ZSSszflúÚKLsss

KITT… Akit a hadi helyzet mellett a bulvárhírek is érdekelnek, azzal közlöm: hullaimádó nővérem frizurája mégsem egészül ki fehér, lefelé fordított keresztekkel. Monyó engedett a szülői erőszaknak, ám azóta a tekintete démoni tűzben ég, miközben az ágyán hasalva olvas. Most épp valami nagyon gáz könyvet fal, aminek annyi a címe, hogy: 9… 8… 7…

Megjegyzem: ha egy író annyira fantáziátlan, hogy címként csak számokat meg pontokat tud adni a művének, akkor én tőle tutkó egy sort se olvasnék el! …KATT

Huszonharmadik adásnap,
augusztus 28., vasárnap, 13h 35’,
második bejelentkezés

KITT… Olyan nincs, hogy minden simán menjen, főleg, ha az ember egy akkora hadműveletet igyekszik összehozni, mint a miénk. Slambuccal, akivel egész délelőtt a ma éjszakára tervezett eksönt szerveztük, körtelefonokkal és SMS-ekkel riasztva a szövetségeseinket, csodálkoztunk is, hogy eddig semmi csusza nem jött közbe.

Mikor aztán hazaszaladtam, hogy bekapjak néhány falatot, a gangon hatalmas ribillió fogadott.

– Ez mégiscsak nevetséges, öcsikém! – harsogta a kitárt konyhaablak előtt állva Guszti bá. – Mindjárt berúgom azt a nyavalyás ajtót!

– Ha megpróbálja, magukra hívom a rendőrséget! – rikácsolta a résnyire nyitott kukucsablakból Olgi banya. – Nyüves lakásfoglaló banda!

– Hrrrossszzzhíísszemmhú! – fújt gazdája ősz szőrszálakkal ékített (vagy inkább rondított) álla alól Hájzsák, azaz vitéz Bátori.

– A néni ebbe ne szóljon bele! – bömbölte Guszti bá. – A néni csak várja szépen a nyugdíjas postást, ahogy az a néni korához illik, és legyen nagyon csendes a néni!

– Jó számszed vendegnek szep ajándek? – csicseregte hajlongva Csang Huj, csokornyi tollat nyújtogatva dühtől vörös képű bácsikám felé.

– Ne haragudj, bratyesz – jelent meg ekkor a konyhaablakban az én megviselt atyám. – Sajnos az új számzár kódja elveszett, úgyhogy mi is itt közlekedünk. Gyere, segítek átlépni a párkányon!

A lakásunkból további zajok is érkeztek:

Csumpi csaholt…

Monyó fejhangon vihogott…

Pet a közlekedőben körbe-körbe trappolva énekelte legfrissebb költeményét, mely így szólt: „Zárva az ajtó, Guszti bá tapló!”…

Anya a konyhaasztalt és a székeket csikorgatta a kövön, hogy helyet csináljon a vendégeknek (a bácsikánk ugyanis megint magával hozta a barátnőjét, bár ez a hölgy mintha nem ugyanaz lett volna, mint legutóbb)…

A nagyszobában pedig Áglaki Izofandrusz és neje, Áglakiné Zseraldina együtt rikácsolta a papagájharag dobhártyakarcoló himnuszát.

– Csak nem képzeled, öcsikém, hogy a konyhaablakon át megyek be a SAJÁT főbérleményembe?! – üvöltött fel Guszti bá.

Na, ettől az egyetlen szótól (SAJÁT) hirtelen marha nagy csend lett! Anya nem huzigálta tovább a bútorokat…

Monyó elkomorulva néhány olyan szót sziszegett, amit rádióadásban csak kifütyülni tudok… ---

A két kecskepapagáj csőrzárat kapott…

Apa fogainak csikorgását hallva Csang Huj sietve visszatolatott a 3/1-be…

Pet pedig egy utolsót dobbantva, sírós hangon csak annyit kérdezett:

– Akkor most megint költöznünk kell?

Asszem, ekkor még a zuhanó galambtrotty is megállt egy pillanatra a Kiss Jóska 2/A udvarának légterében. Végül Guszti bá dühösen felmordult:

– Én azt nem úgy értettem, na! – És megragadva a párkányt, odaszólt nekem meg a barátnőjének. – Toljatok!

Szóval nálunk most épp vendégek vannak. A hangulat dermesztően hűvös és pattanásig feszült. Ettől függetlenül ebéd után szerencsére sikerült lelépnem. Egyből átrohantam Slambuchoz, és szóltam neki, hogy gáz van: ma éjjel ott akarok lenni az események középpontjában, de ilyen körülmények között az eredeti terv – amit az én otthonról való szabadságolásomra találtunk ki – könnyen befuccsolhat.

Az én sokat látott spanom viszont csak ennyit válaszolt:

– Lazujjá’ le, kiccsávó, és légy otthon pontban hatkor! A többit bízzad a muterra meg Tircsire, aki úgy tud nézni azokkal a nagy, fekete szemeivel, hogy még a Lánchíd oroszlánjai is elpityerednek, ha látják!

Mivel nincs jobb ötletem, követem Slambuc tanácsát. Szorítsatok nekem! …KATT

Huszonharmadik adásnap,
augusztus 28., vasárnap, 18h 54’,
harmadik bejelentkezés

KITT… Szabad vagyok! Hivatalos anyai engedéllyel és atyai morgolódással ellátva, egészen holnap reggelig a közelébe se kell mennem a családi fészeknek! Most csak két percem van, hogy megosszam veletek az eseményeket, mert Rozi néni, Slambuc és Tircsi a kapu előtt vár rám (azt mondtam nekik, hogy még össze kell csomagolnom, de természetesen azon már rég túl vagyok: a dzsekim zsebe tele csokival, elemlámpával és tartalék elemekkel, valamint a Csen Mejtől kapott petárdákkal).

Slambuc családja egyszerűen csúcssirály! Ahogy előre megbeszéltük, pontban 18:00-kor csöngettek be hozzánk. Bélát természetesen otthon hagyták, mivel a pasi vasárnaponként úgyis csak önmagával van elfoglalva. Körmöt vág, tévét néz, olvasgat, böfög, órákig ül a klotyón (ott is olvasgat – ehhez képest fogvacogtatóan műveletlen!), és olykor bedönt egy-egy doboz „alapozó seritalt”, amivel a szokásos, vasárnap esti Kispiszkosba való leruccanására edz.

Nem csoda, hogy a Szappanyos család egy emberként akar megszabadulni tőle!

Szóóóval Rozi néni, Slambuc meg a húga azzal csengetett be hozzánk, hogy szörnyű bajban vannak. A családom a konyhaablakban állva hallgatta őket, miközben én szerényen a háttérbe húzódtam.

– Özvegy Szappanyosné vagyok, ez itten meg Janó, a kisfiam, és Terike, a kislányom – kezdte Slambuc mamája, aki úgy ki volt öltözve, mintha tőlünk egyenesen a tadzsikisztáni nagykövet fogadására indulna. Őszintén szólva a kopott, pávatollas kalapot meg az itt-ott molylikas selyemfátylat, ami az arcát takarta, kissé már túlzásnak tartottam, de sebaj. – Tetszik tudni, a Marcelkát mi már hetek óta ismerjük. A színház mögötti parkban találkoztunk először, és rögtön megszerettük, mert olyan jószívű gyerek. Azóta is sokszor segített Janónak megsétáltatni a kutyánkat, Nyaflát, aki igen rossz természet, de azért mi szeretjük. Száz szónak is egy a vége; ma táviratot kaptam, hogy a nővéremnek súlyos süllyedése van, és nagyon szeretné látni a Terikét, mert attól mindig jobban lesz. Úgyhogy nekünk most sürgősen el kéne utaznunk, csakhogy a Janókámat se szeretnénk egyedül hagyni a lakásban. Ezért hát nagyon szépen kérném magukat, drágáim, engedjék már meg, hogy a Marcelka ma éjszaka nálunk aludjon!

És lássatok csodát: megengedték!

Na, húzok! Ma éjjel minden eldől! Csókacsalád! …KATT

Huszonnegyedik adásnap,
augusztus 29., hétfő, 21h 04’,
első bejelentkezés

KITT… GYŐZELEM, DRÁGA NEM-HALLGATÓIM, TELJES ÉS VÉGLEGES GYŐZELEM!

A Lúzer Rádió jelenti: ma reggel 6:54-kor az ellenség, azaz Razovics Béla köztisztasági alkalmazott és élettárs, megadta magát, és minden kacatjával együtt ELKÖLTÖZÖTT a Koszorú utca 22. II. emelet 5-ből! A Szappanyos család három tagja a diadal tiszteletére hatalmas palacsintareggelit tartott, amire a bérház velünk harcoló hősei (Csomós Pityu, Zsigás Zsiga és Stikkes Karcsi), valamint kedvenc haditudósítótok, Mark főtábornok is hivatalos volt. Mikor a hangulat a tetőfokára hágott, nem tudtam tovább türtőztetni magam. Egyik kezemben lekváros, a másikban kakaós palacsintát tartva felléptem a sámlira, és a következő szavakat intéztem a jelenlévőkhöz:

– Barátaim, bátor bajtársak a bélátlanított boldogságban, béke bugyog, bongyorog és bugyborékol bensőmből! A búskomorság baglyai nem burukkolnak többé böszme bölömbikaként bennfentes baráti bungallónkban, így bizton bömbölhetem bizonyságomat: baromira bírom a burátokat!

Meg kell vallanom, hogy a szózatom után a díszes társaság kissé bambán bámult rám. Egyedül Tircsi kezdett volna tapsikolni, ám egyetlen tenyércsattanásnál többre ő sem jutott, mivel a lekvártól összeragadt a keze. Kissé csalódottan ültem vissza a sámlira. Talán végleg el is szállt volna a „bélátlanítástól bőséggel bugyborgó boldogságom”, ha Slambuc oldalba nem bök, így súgva a fülembe:

– Rá se ráncsál, kiccsávó, maj’csak megtanulod a nem bé-betűs szavakat is.

Ti, rajongva fülelő nem-hallgatóim, persze joggal kérdezhetitek: hogyan sikerült kiharcolnunk a győzelmet. Ha a Lúzer Rádiónak volna telefonszáma, már biztos égnének a vonalak, egészen addig, míg az állandó csörgéstől szemvacogást, fülcimpagörcsöt és dobhártyadidergést nem kapnék. Erre azonban semmi szükség, mivel már az adás előtt részletes hadijelentést készítettem, s azt most fel is olvasom nektek, hogy lépésről lépésre meg NE hallgathassátok dicsőséges háborúnk krónikáját. Tehát…

Tegnap, azaz vasárnap este hét órakor elhagytam a Kiss Jóska 2/A-t, és a Szappanyos család társaságában egyenest a csatamezőre, vagyis a Koszorú utcába mentem. Az a hely estefelé százszor nyomasztóbb, mint délelőtt. A vénségesen vén házak fekete tégláit már csak a lakók halk rimánkodása tartja egymáson, a hepehupás járda repedéseiből száraz gazcsokrok nőnek, és az ablakok olyan vakon, sötéten bámulják a keskeny utcát, mint megannyi zombitanya.

Monyó tutira csipázná, én viszont paráztam tőle.

Slambuc és jómagam természetesen odalenn maradtunk. A hosszúkás udvaron számos búvóhely kínálkozott: a spanom két egérlakta, ajtaját vesztett ruhásszekrény mögé, míg én a fal mellé állított, ősöreg jégszekrény árnyékába kucorodtam. Rozi néni és Tircsi felment a lakásba, hogy továbblendítse a Béla-irtó hadműveletet.

A következő két óra eseményeiről később ők ketten számoltak be:

18:55 – Béla, aki egész délután a kanapén hortyogott, hirtelen arra ébred, hogy élettársa és nevelt kislánya sodrófával, valamint játszótéri gereblyével felszerelkezve áll fölötte, és komoran nézi őt. Ettől a célszemély rendesen beparázik, főleg, miután se Rozi mama, se Tircsi nem hajlandó megmozdulni. Béla fejhangon visítva többször is azt kérdi: „Hát ti meg mi a francra készültök itt?!”. Mikor aztán a célszemély talpra akar kecmeregni, Slambuc mamája meghúzza a damilt, ami az előre odakészített, százas izzóval felszerelt olvasólámpa kapcsolójához van kötve. Az éles fénynek köszönhetően Béla nem láthatja, amint Rozi néni és Tircsi eldugja a szerszámokat, majd megkerülve a kanapét úgy tesznek, mintha csak akkor érkeztek volna a lakás másik végéből.

19:03 – Béla összezavarodva bizonygatja, hogy „az előbb még itt álltatok fölöttem, kezetekben sodrófával meg gereblyével, és úgy meredtetek rám, de úúúgy…!”.

19:08 – Rozi néni azt javasolja élettársának, hogy nézzen inkább tévét, attól majd elfelejti, milyen hülyeségeket álmodott az imént. Tircsi eközben észrevétlenül megnyomja azt a rejtett gombot, amit két nappal korábban szereltünk fel a szekrénysor hátuljára. Az áramkörök zárnak: e pillanattól fogva a Szappanyos család televíziójának képernyőjén csak az jelenhet meg, amit az első emeleten lakó Csomós Pityu a számítógépén elindít.

19:11 – Béla kezébe veszi a távirányítót… Rozi mama a gangra néző szobaablakon át figyeli őt, miközben a korláton egy vörös rongydarabot lógat ki. Mikor Béla csatornát vált, a rongy libben! … Egy emelettel lejjebb a Pityu barátnője, Csámpás Vica szintén a gangon áll, és felfelé lesve a vörös rongyra bandzsít: mikor az mozdul, ő a karjával legyez, hogy a saját nappalijukban várakozó Pityu a kellő ütemben tudja váltogatni az előre bekészített műsorokat. A képernyőn ettől kezdve hol régi családi fotók váltakoznak, melyeken kivétel nélkül ott szerepel az elhunyt Szappanyos Szilárd is… hol pedig ügyesen összevágott jelenetek láthatóak olyan műalkotásokból, mint a Rémálom az Elm utcában, az Elefántok a porondon és a Szellemirtók 1, 2 és 3.

19:21 – Béla remegő kezéből kihullik a távirányító. A tévében megvadult elefántok tombolnak egy tajvani cirkuszban, különös gonddal ügyelve ápolóik alapos kilapítására.

19:23 – Béla a közlekedőben szembetalálkozik Tircsivel, aki ártatlan arccal az iránt érdeklődik, vajon szeretett nevelőapja miért motyog érthetetlen szavakat, miközben azon fáradozik, hogy mind a tíz ujján egyszerre rágja tövig a körmét. A célszemély azt válaszolja, hogy „ma valahogy nézhetetlen a tévéműsor”, ezért inkább beül a klotyóba, és ott fog olvasgatni.

19:29 – Rozi mama jelez, mire Slambuc felrohan a második emeletre, és segít családja nőtagjainak fejjel lefelé állítani az összes képet a lakásban.

19:36 – A klotyóból fura, nyugtalanító hangok szűrődnek ki: mintha egy különösen ideggyenge rinocérosz, aki véletlenül tévedt a könyvtárba, épp most döbbenne rá, hogy a mellső lábai nem alkalmasak a lapozásra, ezért szanaszét dobálja az útjába akadó köteteket, mindegyiktől hisztérikus hörgéssel búcsúzva.

19:40 – Slambuc átrohan az udvaron, búcsút intve a Koszorú utca 22-nek, persze csak ideiglenesen.

19:52 – Velőtrázó üvöltés a klotyóból, amit hatalmas durranás, majd az újra és újra lehúzott öblítés gurgulázó hangja kísér. A következő pillanatban Béla ront ki az ajtón, ám nyomban el is vágódik, mivel elfelejtette felhúzni a nadrágját. A fejét rózsaszín nyálka fedi, mely nyúlósan csöpög: édeskés illatú, lekvárral kevert testápoló, amivel azt a léggömbelefántot töltöttük meg, ami a vécélánc meghúzásakor a plafonról Bélára tottyant. „Ektoplazmikus kísértetméreg!” – sikoltja többször is a célszemély, aki négykézláb jut be a fürdőszobába, és fejét a kádba lógatva, sokáig mossa magát. A vécében könyvek tucatjai hevernek, mind darabokra tépve. Béla ezoterikus és parajelenség-gyűjteményének részei, ám furcsa mód a belső oldalaikat szöveg helyett elefántok magazinokból kivágott ábrái takarják (két nappal korábban fülig ragasztósak lettünk, mire végeztünk az elhelyezésükkel).

20:08 – Béla csöpögve-cuppogva caplat elő a fürdőszobából. „A volt férjed…” – hörgi, véreres szemekkel meredve Rozi nénire. „A Szilárd meg akar ölni engem!” Slambuc mamája ismét nyugtatgatni kezdi, mondván, hogy biztos csak rémeket lát, s közben bekíséri a nappaliba.

20:09 – Béla megpillantja a fejjel lefelé fordult képeket. Pánikrohamot kapva veti magát hasra, és azon igyekszik, hogy önmagát a kanapé alá préselje. A reménytelen művelet közben hátborzongató nyüszítést hallat.

20:16 – Rozi néni és Tircsi közös erővel meggyőzi Bélát, hogy csupán képzelődik: a képek nem is állnak fejjel lefelé (de igen!). Béla végül inkább nekik hisz, mint a saját szemének. „Hát jó” – mondja. – „Talán tényleg csak arról van szó, hogy ma még nem ittam eleget, és ettől cimbalmoznak az idegeim. Most lemegyek a Kispiszkosba: Szilárd oda nem járt, szóval ott nem is kísérthet.”

20:42 – A célszemély végre nagy nehezen felöltözik. A késedelem oka: a lakásban csak bútortól bútorig osonva mer közlekedni, és a ruháit Rozi nénivel szedeti elő, mondván: „a szekrény sötét hely, amiben ide-oda libbennek a göncök, szóval ideális rejtekhely bizonyos exférjek kísértetei számára!”. Végül a cipőibe is csak az után meri beledugni a lábát, hogy Tircsi apró ujjai végigtapogatták azok belsejét, nehogy „ektoplazma cuppogjon bennük”. Ezek után már tényleg készen áll az idegnyugtató gyógykúrára, amit a Kispiszkosban remél megkapni. Amikor aztán a falhoz tapadva átoson az udvaron, mobilon riasztom Slambucot: „Béla elindult a Piszkosba!”.

21:13 – SMS Slambuctól: „Bela belepett apiszkosba! Ora indul!”

23h 32’ – A tökéletes időzítés diadala! Előzőleg úgy számoltam, hogy köbö másfél óra kell ahhoz, hogy Béla megfelelő mennyiséget hörpöljön kedvenc söréből. A „megfelelő mennyiség” a mi esetünkben annyit tesz, hogy a célszemély ugyan még képes önállóan közlekedni, de amit ő egyenes vonalnak hisz, az valójában öt-hatlépésnyi, jobbra, balra, majd megint jobbra tartó támolygások sorozata. Ha ennél „homályosabb” állapotba hagyjuk süllyedni, a haditervünk megbukik. Épp ezért a kellő pillanatban három szövetséges katona, a Fővárosi Nagycirkusz késdobálója, tűznyelője, valamint Zozó bohóc toppan be a Kispiszkosba.

23:39 – Béla segítségért kiáltva tántorog ki a kocsmahivatalból. Nyomában kések, lángcsóva és maga Zozó bohóc repül – utóbbi papírmaséból készült elefántfejet visel, melynek ormányából a következő szavak tülkölnek elő: „Szilárd vagyok, nem rendülök! Állj meg, a fejedre ülök!”.

23:56 – Béla zihálva tántorodik neki a Koszorú és Tavaszmező utca sarkának, majd esdekelve bandzsít fel a pléhkrisztusra. Én a szemközti bérház kapualjából lesem. Mögöttem a szövetséges összeesküvők (a nagycirkusz személyzetéből mindenki, aki egykor Slambuc papájának barátja volt) már alig bírnak magukkal. Mindjárt indul az előadás!

ÉJFÉL – Slambuc, aki végig a célszemély nyomában volt, csatlakozik hozzánk. Ekkor megadom a jelet: az „új számszedtől” kapott petárdák ropogása kilazít néhány téglát a környező házak falából. Béla ekkor épp a Koszorú utca felénél, az úttest közepén tántorog. A rettenetes durrogásra minden kapualjból, szegletből és sötét zugból sejtelmes árnyak szökkennek elő. Bűvészek, légtornászok, bohócok, jegyszedő nénikék, oroszlánidomárok, akrobaták, porondtakarítók, egyensúlyozó művészek, tollboás táncoslányok, pelenkás csimpánzok és a Minimenő Törpezsonglőr csapat tagjai árasztják el az utcát. Mindegyikük jót rúg a hozzá legközelebb parkoló autóba: riasztók veszett hujjogása, tülkölése, vonyítása zeng. Béla rémülten forog körbe-körbe, míg a kísérteties „lények” egyre csak rémisztgetik. Mikor a célszemély a 22-es szám közelébe ér, újabb jelet adok. Hirtelen mindenki eltűnik, azaz kocsik és kukák mögé kuporodik. Néhány másodperc nyugalom után, amit csak a továbbra is vijjogó autók, valamint a lakásaik ablakában fehér szellemekként hadonászó gépkocsi-tulajdonosok ordítozása zavar (nagyon hatásos, pedig ezt nem is terveztük be!), reflektorfény gyúl. A vakítóan erős sugár a járdaszélen parkoló, öreg Barkastól származik, és a Koszorú utca Magdolna utcába futó végét világítja meg, ahol… Hú, kedves nem-hallgatóim, hogy is írhatnám le nektek a látványt? Asszem, a legegyszerűbb, ha kimondom, és majd ti megformáljátok azt a fejetekben (ha jól csináljátok, akkor tuti, hogy össze fogjátok borzongani magatokat!).

Szóóóval a reflektorfényben ott állt maga Gizi, az apalapító elefánt, méghozzá teljes életnagyságban!

Most már elárulhatom: a Béla-irtó hadműveletnek ez volt az a pontja, amit a legnehezebben tudtam elfogadtatni Slambuccal. Gizi gondozójával egyszerű volt megállapodni: „Kihozom én a csajt, az nem téma: a pestiek olyan bambák, sose vennének észre egy elefántot, ami éjfélkor a Rákóczi úton flangál” – mondta. Viszont a haverom kissé kiakadt az ötletemtől. Persze megértem őt, elvégre Gizi volt az, aki – ha nem is szándékosan – félárvává tette. Szerencsére Toplicsek úr, az elefánt gondozója (művésznevén a Nagy Bumpurampu) engem támogatott, s így végül segített meggyőzni Slambucot.

– Hidd el, Janókám, a Gizike azóta se képes reszketés nélkül végrehajtani az „Ülj le!” parancsot. Folyton maga mögé nézdegél, nehogy megint az ülepe alá kerüljön valaki. Legyen szíved! A Gizi legalább részben szeretné jóvátenni azt a rettenetes lecsüccsenést: engedd hát meg neki!

Mit is mondhatnék mást, drága nem-hallgatóim: Gizi végül tényleg teljes átéléssel teljesítette a feladatát. Amint a reflektor megvilágította őt, magasra emelte az ormányát, hogy a nyakába akasztott, hatalmasra nagyított fénykép, mely az elhunyt Szappanyos Szilárd cirkuszi állatgondozót ábrázolta, jól látszódjék, majd ablakrepesztő harsonázással a célszemély felé indult.

A további részletekkel nem untatnék senkit. A lényeg úgyis csak annyi, hogy Razovics Béla köztisztasági alkalmazott ma reggel 6:54-kor (miután előkecmergett az udvaron álló, rozsdás jégszekrényből, melyben az éjszaka felét töltötte) végleg lemondott élettársi jogairól, és „Engemet te többet nem látsz, Rozi!” felkiáltással elhagyta a Koszorú utca 22-t.

Hát ennyi volt, surmókáim. Most megyek, és bezuhanok az ágyamba, mert az álmosságtól már ki se látok a burámból. …KATT

Huszonötödik adásnap,
augusztus 30., kedd, 8h 24’,
első bejelentkezés

KITT… Halihókamóka, ki a takaró alól, hortyogó banda! Tudom, hogy szeretnétek kihasználni a szünidő utolsó napjait, de az alvásnál sokkal jobb időtöltés is létezik ám! Na jó, felőlem maradhattok fekve, plafont bámulva, ám közben legalább engem ne-hallgassatok, mert akad néhány érdekes hírem.

Először is: Slambuc haverom, azaz Szappanyos Janó, a Templomtorony Kísértete immár végleg hazaköltözött. Rozi mama és Tircsi a családegyesítés örömére ma este bulit tart, amire persze én és a Fővárosi Nagycirkusz minden olyan alkalmazottja hivatalos, aki segített elűzni Razovics Bélát, a céklafejű rémet.

Másodszor: a bulira magammal viszem a családomat is. Ehhez Rozi mama ragaszkodott, mivel nem bírja a sumákolást.

– Marci fiacskám, nincs kecmec: el kell nekik mondani, mi történt valójában! – közölte velem, mikor a palacsintareggeli után búcsúzkodtunk. – A hazugság olyan, mint celeb csajokon a smink: ideig-óráig jól néz ki, de előbb-utóbb úgyis jön az eső! Ezt nyugodtan elhiheted, mert olyan mondja neked, aki az összes kiszavazó sót végignézte elejétől a végéig, meg vissza! Szóval hozzad csak el a családodat, én meg majd segítek kimagyarázni a dolgokat!

Először nagyon berezeltem, hogy ebből mi lesz, de aztán rájöttem: a legjobb, ha magam rendezem le az ügyet. Így aztán ma reggel, mikor a szobámon keresztülfutó vízvezeték remegni-hörögni-visítani kezdett, jelezve, hogy jó atyám felébredt, én magam is kiugrottam az ágyból. Mire felöltöztem, őseim már a konyhában ülve a reggeli kávéjuk fölött kornyadoztak. Tudtam, hogy a tesóim kilencig úgysem kászálódnak ki az ágyból, így rájuk nem is vártam, inkább mindjárt belecsaptam a lecsóba (persze képletesen! – lecsó nem volt a konyhaasztalon! – ilyen nehéz kaját reggelire anya meg se tűrne ott!).

Szóóóval szép sorjában előadtam a történetet az elhagyatott templom tornyában villódzó gyertyafénytől egészen Gizi elefánt nagybelépőjéig és Béla futásáig (viszont a padláskulcsot, a Lúzer Rádiót és Kukeszt kihagytam – ezek igazán lényegtelen részletek, amikkel nem akartam szegény őseimet terhelni).

Miután befejeztem a mondandómat, hatalmas csend borult a konyhára. Anya továbbra is a kávéját kevergette, apa pedig mélán a karórájára pillantott.

– Hánykor is lesz az a győzelmi buli? – kérdezte végül.

– Szóval eljöttök?! – ámultam. – És semmi harag, szobafogság meg hasonlók?

Anya álmos szemmel nézett fel rám.

– Elhagyatott templom a bérházunk mögött, amiben egy harcművésziskola által hátrahagyott, Slambuc nevezetű félárva kísértet arra főz ki tervet, hogy elhunyt atyja szelleme és az őt agyonnyomó elefánt segítségével elkergesse a családját sanyargató paranormális Bélát? – sóhajtotta aztán egy szuszra. – Kisfiam, ez a történet túl… izé…

– Zagyva! – segítette ki apa.

– Az! – értett egyet anya. – Ahhoz mindenképpen túl kusza és zavaros, hogy átadd annak a kedves asszonynak a meghívását, akinek a kutyáját sétáltatni szoktad.

– Természetesen elmegyünk veled, és visszük a lányokat is – állt fel jó atyám az üres kávésbögre mellől. – Nem árt új ismeretségeket kötni, ha már ebbe a böhöm városba vetett minket a sors…

– És Guszti bátyád! – emelte plafon felé a mutatóujját anya.

– Igen: és a bátyám keze – biccentett apa, majd az előszobába ment, hogy magához vegye az orvosi táskáját.

És ekkor következett a csoda, amire totál nem voltam felkészülve!

Apát követve magam is az előszobába trappoltam, s mikor az én jó atyám lehajolt a táskájáért, én hirtelen szemben találtam magam az ajtóra tűzött, Pet, Monyó és általam is többször átrajzolt ábrával. Abban a kora reggeli pillanatban azonban a kusza vonalakra valahogy másként esett a fény, s ezért az atomrobbanásban vergődő vámpírmacska krikszkrakszai között hirtelen egy számsort pillantottam meg.

Apa már indult volna a konyhaablakhoz, mikor megállítottam.

– Várj csak! – szóltam utána. – Azt hiszem, látomásom van!

– Borikám, úgy tűnik, lázas a gyerek! – szólt be atyám a konyhába.

Ám mire anya kilépett onnan, hogy letaperolja a homlokomat, én már pötyögtem is a számzár kódját! Mikor az apró lámpa zöldre váltott, s én könnyed mozdulattal kitártam a bejárati ajtót, véget vetve a párkánymászás kínos korának, mindketten úgy néztek rám, mintha a fejem fölött maga a betlehemi csillag biluxolna.

Lényeg a lényeg: este buli a Koszorú utcában. Bár nem hiszem, hogy túl sok csaj jelenne meg rajta, de legalább bohócokban nem lesz hiány. …KATT

Huszonötödik adásnap,
augusztus 30., kedd, 17h 57’,
második bejelentkezés

KITT… Hamarosan indulunk Slambucékhoz. Monyó persze húzza a száját.

– Öcsi, ha valaki veled haverkodik, az olyan hülye lehet, hogy esténként a tévére ül, és a kanapét bámulja!

Pet viszont fel van dobva.

– Annak a Tircsinek vannak babái?

Apa meg a bárszekrény előtt toporog.

– Milyen italt illő vinni egy olyan buliba, ahol a házigazda özvegyasszony, a család egyetlen férfitagja kiskorú, és a vendégek java krumpliorrot, nyúllal bélelt cilindert és flitteres ruhát visel?

Anya eközben már a harmadik odaégett szélű pite után szellőzteti a konyhát.

Idefenn viszont, a padláson…

Az ÉN padlásomon teljes a csend és a lazulás! A gerendákon galambok mocorognak, a Volna-K hatalmas fémteste halkan duruzsol, a bőrfotel barátságosan ölel körbe…

Csak épp a tetőablakra nem szeretek felnézni. Mióta tudom, hogy a templom ismét üresen áll (sőt, az őseim még azt se hiszik, hogy létezik!), kicsit magányosnak érzem ezt a helyet. Most jövök rá, milyen tuti volt tudni, hogy odaát a barátom, Slambuc épp egy újabb konzervdobozt ürít ki, és dob a szeméthalom tetejére, hogy aztán újságokba takarózzon, s kézbe vegye gyűrött képregényei egyikét!

Hát… Úgy látszik, a kalandoknak immár örökre vége. Csütörtökön évnyitó, kezdődik a suli. Új tanárok, új osztálytársak, új… Minden!

Aha! Most rándult görcsbe a gyomrom!

Azt hiszem, a további önmarcangolás helyett inkább elkígyózom a buliba. Csövicsóka! …KATT

Huszonhatodik adásnap,
augusztus 31., szerda, 9h 35’,
első bejelentkezés

KITT… Holnap kezdődik a suli. Apa szabadnapot kért Kecsmegitől, mert a családunknak kétfelé kell szakadnia: Pet és én a közeli Deák-Diákba megyünk anyai kísérettel, míg ő Monyót szállítja le az Erdélyi utcai gimibe. Hullaimádó nővérem persze ennek cseppet sem örül, de a mi szigorú atyánk kijelentette:

– A legjobb öltönyömben leszek, hogy lássák: bár a kislányom tetőtől talpig úgy néz ki, mint aki egyenesen a pokol fekete festéktől fortyogó katlanából jön, mégsem maga Lucifer az apja. Így talán elkerülhetjük, hogy még a tanévnyitó előtt kirúgják.

Én erősen kételkedem a sikerben, de megvan a magam baja, szóval inkább úgy döntöttem, hogy hallgatok.

Tegnap volt Rozi mamáék bélátlanítási bulija, ám bocsesz, de most nincs kedvem beszámolót tartani. Baromi nyomasztó ám a szobámban az a rengeteg tankönyv, füzet, toll, tornacucc meg minden, ami immár teljesen kiszorította onnan a képregényeket, játék DVD-ket és a nyár egyéb örömeit.

Az utolsó zug, ahol békésen meghúzhatom magam, ez a padlás és a fotelem. Ha nem volna a Volna-K meg a Lúzer Rádió, amin keresztül az éterbe kiálthatom mélységes fáj…

Hé, az a piros lámpa meg mit villog itt? Még sosem láttam égni. Közvetlen az adást jelző zöld pilács mellett van, és úgy sziporkázik… KATT

Huszonhatodik adásnap,
augusztus 31., szerda, 12h 02’,
második bejelentkezés

KITT… Óriási para van, kedves nem-hallgatóim! Már Slambucot is riasztottam, de azt mondta, most nem tud segíteni, mert Rozi mamával és Tircsivel sulicucc-bevásárláson vannak (kénytelenek voltak az utolsó pillanatban menni, mert a haver eddig templomzombit játszott, ahogy emlékezhettek is rá!).

Ám most nem is ez a lényeg a lényeg!

Gáz van, óriási nagy paragáz! Mint délelőtt kiderült, a Lúzer Rádiónak mégis van egy hallgatója!

Igen, jól kagylóztátok, drága nem-hallgatóim: VALAKI HETEK ÓTA HALLGAT ENGEM!

A piros lámpa! Miután kiszúrtam, csak bámultam egy ideig, s mivel beszélni is elfelejtettem (biztos döbbenten nem-hallgattátok, hogy csendben vagyok), hát végül elengedtem a mikrofon gombját.

És akkor megszólalt!!!

A hangja rekedt, gonosz, sistergő. Ezt mondta:

„Helló, Mark! Vagy szólítsalak inkább az igazi neveden, ami egyébként is jobban illik egy olyan tökfejhez, mint te… Marcelka! Bizony, régóta rácuppantam ám a Lúzer Rádió adásaira! Folyton be van kapcsolva a készülékem, és hozzácsatlakoztatva egy automata magnó, hogyha épp olyankor támadna kedved csicseregni, mikor más dolgom van, akkor se maradjak le semmiről. Most viszont úgy döntöttem: megszólalok! Meg bizony, és véget vetek a Lúzer Rádió adásainak! Hogy miért? Egyszerű! Mert unom azt az okostojás burádat, Marcelkám, hát azért! Szóval készülj, mert jövök! Jön a Lúzerrágó Cápadó, és te máris nagyobb veszélyben vagy, mint hóember a szaunában. Bruháháháhá!”

Hát… köbö ennyi. Pesze azonnal kikapcsoltam a Volna-K-t, és átolvastam az irattartón talált használati utasítást. Megtudtam, hogy a piros lámpa azt jelzi, ha bejövő adás érkezik, amit viszont csak akkor hallhatok, ha elengedem a mikrofon billentyűjét.

Órákig tartott, míg találtam egy olyan rádiócsatornát, amin senki sem dumál. Jelenleg talán biztonságban vagyok, de sosem tudhatom, mikor akad rám ismét a…

Hogy is nevezte magát? Felírtam valahová… Igen, meg is van: Lúzerrágó Cápadó! Valójában elég idétlen név.

Ráadásul tudja, hogy hol vagyok, hisz az adások során többször is elmondtam a címemet!

Igen, nagy hülyeség volt, de ki a fene gondolta, hogy TÉNYLEG HALLGAT VALAKI? Na, ugye!

Most akkor mi legyen?

Mi?

Miiii…???!!!

Talán… Hm. Talán végleg abba kéne hagynom a Lúzer Rádió adásait. …KATT

Huszonhatodik adásnap,
augusztus 31., szerda, 22h 43’,
utolsó bejelentkezés

KITT…

Itt a Lúzer Rádió, Budapest!

Figyelem, itt a Lúzer Rádió adását hallhatják a régi csatornán!

Üzenet a magát Lúzerrágó Cápadónak nevező kalózrádiónak!

Figyu, te mikrofonnyalogató szupergázpöffenet odakinn, valahol a városban! A fenyegetésedre, melyben arról vartyogtál, hogy elpusztítod a Lúzer Rádiót, és megszünteted az adásainkat, a következőket válaszoljuk:

Egy: nehogy már a ketrec rázza a majmot!

Kettő: nehogy már a málnás lakjon jól a maciból!

És három: nehogy már az állomás fütyüljön a vonatnak!

Remélem, érthetőek voltunk!

Holnaptól suli, de ha nem hagysz minket békén, nekünk a háború is lazán belefér – időnk annyi, mint óvodás arcán a vigyor, ha cukorkaboltba téved!

Nem hagyjuk magunkat, öcsisajt, hisz nehogy már a vakolat verje le a falat, igaz-e?!

Aláírás:

Mark haditudósító és Slambuc, képzett templomi csöves, akik egyben a Lúzer Rádió tulajdonosai. (A „nehogy már” beszólások minden joga Szappanyos Janó tulajdona!)

Közlemény vége, csőcsumicsá! …KATT

VÉGE

[1] Karthago együttes - Requiem (1982) Zene és szöveg: Szigeti Ferenc, ének: Takács Tamás